Головуючий суддя в суді І інстанції
Єдиний унікальний № 374/62/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2019 року Ржищівський міський суд Київської області в складі:

головуючої - судді Козіної С.М.,

за участі:

секретаря Маламан Я.О.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача Хитрової Л.В.,

відповідача ОСОБА_3 (не з`явився),

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в м. Ржищів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційного банку "ПРИВАТБАНК", ОСОБА_3 про визнання недійсним кредитного договору та за зустрічним позовом Акціонерного товариства комерційного банку "ПРИВАТБАНК" до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2014 року до Ржищівського міського суду Київської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку "ПРИВАТБАНК" (далі - змінена назва на АТ КБ "ПРИВАТБАНК"), ОСОБА_3 про визнання недійсним кредитного договору, у якій позивачка просила визнати недійсним кредитно-заставний договір № КЗАІА00000298 від 06 серпня 2008 року, укладений між публічним акціонерним товариством комерційним банком "ПРИВАТБАНК" та ОСОБА_3 .

Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що 01 серпня 1992 року між нею та ОСОБА_3 було укладено шлюб. Разом сторони ведуть спільне господарство до сих пір. В серпні 2008 року чоловік повернувся з м. Києва на автомобілі Mazda CX-7, пояснивши, що він взяв даний автомобіль по дорученню. Про існування кредитно-заставного договору № КЗАІА00000298 від 6 серпня 2008 позивачці стало відомо лише після надходження з Індустріального районного суду м. Дніпропетровська в серпня 2012 року копії позовної заяви ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" до ПАТ "Акцент-Банк", ОСОБА_3 про звернення стягнення з додатками. Позивачка вважає, що вказаний договір укладений без її згоди та є таким, що повинен бути визнаний недійсним, оскільки укладений без її письмової згоди та відносно майна, яке є цінним, а саме автомобіль Mazda CX-7. Оскільки вказаний договір був укладений під час шлюбу позивача з ОСОБА_3 , то відповідно до законодавства він є їхньою спільною власністю. Даний договір є таким, що стосується цінного майна, а не дрібним побутовим. Якщо договір стосується цінного майна, то його укладення, на думку позивачки, потребувало її письмової згоди. Жодної згоди (зокрема і нотаріально посвідченої) на укладення її чоловіком оспорюваного договору позивачка не надавала.

У березні 2015 року до Ржищівського міського суду Київської області надійшла позовна заява Публічного акціонерного товариства комерційного банку "ПРИВАТБАНК" (далі - змінена назва на АТ КБ "ПРИВАТБАНК") до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, у якій представник позивача просив стягнути з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" заборгованість у розмірі 139 596,16 дол. США, що за курсом на 26,85 відповідно до службового розпорядження НБУ складає 3 748 157 грн. за кредитним договором № КЗАІА00000298 від 06.08.2008 та стягнути з відповідача судові витрати.

Позивач обґрунтовував свої позовні вимоги тим, що між ним та ОСОБА_3 6 серпня 2008 року був укладений кредитний договір № КЗАІА00000298. Згідно договору ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" зобов`язався надати відповідачу кредит у розмірі 39 701,58 дол. США на термін до 05.08.2013, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та порядку, встановлених договором. Відповідно до договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, відповідач повинен надати позивачу грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається з заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією та інші витрати згідно кредитного договору. Згідно договору у випадку порушення зобов`язань за кредитним договором відповідач сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом. Позивач зобов`язання за даним договором виконав у повному обсязі, а саме: надав відповідачу кредит у розмірі, передбаченому умовами кредитного договору. Відповідач не надав своєчасно позивачу грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення в розрахунку заборгованості за договором № КЗАІА00000298. У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач станом на2 березня 2015 року має заборгованість у розмірі 139 596,16 дол. США.

Ухвалою від 6 квітня 2015 року судом було об`єднано в одне провадження вимоги за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку "ПРИВАТБАНК" до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості із вимогами за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційного банку "ПРИВАТБАНК", ОСОБА_3 про визнання недійсним кредитного договору.

8 грудня 2017 року представник ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" Хитрова Л.В. в судовому засіданні надала письмові заперечення проти позову про визнання недійсним договору, яке обґрунтовувала тим, що сторона відповідача вважає, що позов є безпідставним, а заявлені вимоги такими, що не підлягають задоволенню. Твердження позивача про те, що вона дізналася про існування кредитно-заставного договору № КЗАІА00000298 від 06.08.2008 після надходження з Індустріального районного суду м. Дніпропетровська в серпні 2012 року копії позовної заяви ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" до ПАТ "Акцент-Банк", ОСОБА_3 про звернення стягнення, не відповідає дійсності, оскільки, позивач та відповідач проживають разом та нічого не заважало їй дізнатися про наявність цього договору. Крім того судові спори між відповідачами по даній справі тривають ще з лютого 2011 року. Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що міститься в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся з його захистом недостатньо. Позивач повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила ст. 60 ЦП К України. Також необхідно звернути увагу на те, що тип договору, що укладено між сторонами за своєю правовою природою є змішаним договором. В даному випадку між сторонами укладено кредитно-заставний договір, що поєднує в собі положення як кредитного договору так і заставного. А тому до кредитно-заставного договору застосовуються у відповідних частинах положення про кредитні договори та договори застави. Предметом кредитного договору є грошові кошти. Надання коштів у позику є одним із видів фінансової послуги, а не угодою щодо розпорядження спільним майном подружжя, яка потребує письмової згоди іншого з подружжя. Предметом застави за кредитно-заставним договором є транспортний засіб. Підставою для визнання договору застави недійсним позивачка вказує вчинення правочину щодо спільного майна подружжя без згоди одного з них, а саме без її згоди. Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним. Крім того позивачем не надано будь-яких належних, допустимих доказів, які б могли підтвердити статус автомобіля як майна, що належить їй та відповідачу на праві спільної сумісної власності, а саме, що вказаний транспортний засіб є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Про обставини набуття транспортного засобу та джерело походження коштів на його придбання позивач жодних пояснень не надала, як і доказів щодо вказаних обставин. Враховуючи викладені обставини, представник відповідача вважає, що висновок експерта про те, що підпис в графі "за згодою дружини..." виконаний не позивачем, а іншою особою не може бути прийнятий як належний та допустимий доказ, оскільки по суті не впливає на характер спільних правовідносин. Враховуючи наведене, представник відповідача просив відмовити в задоволені позову ОСОБА_1 в повному обсязі.

Позивачка ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, в задоволенні зустрічного позову просила відмовити.

Представник позивачки ОСОБА_2 в судовому засіданні позов підтримав, просив його задовольнити в повному обсязі, проти зустрічного позову заперечив.

Представник АТ КБ "ПРИВАТБАНК" Хитрова Л.В. в судовому засіданні проти позову заперечувала, просила відмовити в його задоволенні, наголошувала на строках позовної давності, зустрічний позов підтримала.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі.

Суд, заслухавши сторін, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази у межах заявлених позовних вимог, встановив наступне.

Згідно вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 від 01.08.1992, актовий запис № 26, встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 уклали шлюб 01 серпня 1992 року, прізвище дружини після реєстрації шлюбу " ОСОБА_1 " (а.с. 5 т.1).

За змістом ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Відповідно до ч. 2 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Приймаючи до уваги , що у ч. 1 ст. 31 ЦК України правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку, що стосується предмета, який має невисоку вартість то договором стосовно цінного майна можна вважати договір, який виходить за межі дрібного побутового правочину.

06 серпня 2008 року між ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" та ОСОБА_3 було укладено кредитно-заставний договір № КЗАІА00000298, згідно якого відповідач отримав кредит на придбання автомобіля в у розмірі 39 701,58 дол. США на термін до 05.08.2013 (а.с. 6-10 т.1).

Той факт, що спірний правочин було укладено для придбання автомобіля Mazda CX-7, 2008 року випуску, об`ємом двигуна 2.2, державний номерний знак НОМЕР_2 , підтверджується дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами, наявними в оригіналі кредитної справи.

Відповідно до п. 2.2 даного договору, для забезпечення повного і своєчасного виконання позичальником зобов`язань за договором позичальник надає банку предмет застави в заставу.

Предметом застави є автомобіль Mazda CX-7, 2008 року випуску, об`ємом двигуна 2.2, державний номерний знак НОМЕР_2 .

Згідно копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , встановлено, що легковий автомобіль Mazda CX-7 2008 року випуску належить ОСОБА_3 (а.с. 183, т. 2).

Відповідно до копії договору купівлі-продажу транспортного засобу № 250708 від 25.07.2008, встановлено, що ТОВ "Ленат", як продавець зобов`язується замовити, доставити та передати у власність покупця ОСОБА_3 новий автомобіль Mazda CX-7, а покупець зобов`язується сплатити та прийняти поставлений товар (а.с. 181-182, т. 2).

Суд приходить до висновку, що оскільки, укладений ОСОБА_3 договір стосувався придбання цінного майна, а саме: автомобіля, і передачі його в подальшому в заставу, то на дані правовідносити поширюються вимоги ст. 65 СК України, щодо надання згоди другим з подружжя на укладення спірного правочину. З огляду на дану обставину суд не може прийняти до уваги заперечення представника банку щодо відсутності необхідності отримувати згоду другого з подружжя для укладення кредитного договору.

Згідно з ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Вказаним договорами така відмова не допускається.

Згідно розрахунку заборгованості за договором № КЗАІА00000298 від 06.08.2008, встановлено, що станом на 02.03.2015 заборгованість за кредитно заставним договором становить 139 596, 16 дол. США (а.с. 4-6 т. 2).

Згідно копії згоди співвласника від 06.08.2008, встановлено, що ОСОБА_1 своїм підписом дала згоду на укладення ОСОБА_3 кредитно-заставного договору № КЗАІА00000298 від 06.08.2008, а також передачу позичальником банку у заставу будь-якого майна, яке належить їй та позичальнику на праві спільної власності, в тому числі Mazda CX-7 (а.с. 13 (зворотня сторона), т. 2).

Ухвалою від 26 квітня 2015 року Ржищівський міський суд Київської області призначив по справі почеркознавчу експертизу на вирішення якої було поставлено слідуюче питання: чи виконаний підпис на згоді на укладення позичальником ОСОБА_3 кредитно-заставного договору № КЗАІА00000298 від 06.08.2008 ОСОБА_1 чи іншою особою (а.с. 47-49, т.2).

Відповідно до висновку експертів за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи № 1185/17-32/1186/17-33/2100/17-33 від 07 квітня 2017 року (а.с.100-108 т.2) встановлено, що підпис від імені ОСОБА_1 у графі "Підпис" на згоді співвласника на укладання позичальником ОСОБА_3 кредитно-заставного договору № КЗАІА00000298 від 06.08.2008 - виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 102 ЦПК України визначено, що висновок експерта це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством.

Згідно зі ст. 77,78 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позивач не надав жодних доказів, які б спростовували або поставили під сумнів висновок судово- почеркознавчої експертизи.

На підставі наведеного, суд приймає висновок експертів КНДІСЕ за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 07 квітня 2017 року № 1185/17-32/1186/17-33/2100/17-33 як належний доказ у справі, не ставить його під сумнів, оскільки він отриманий передбаченим законом способом, виконаний у відповідності до вимог діючого законодавства, повноважними на це особами.

Представником відповідача АТ КБ "ПРИВАТБАНК" Хитровою Л.В. не надано суду достатніх та допустимих доказів, які б давали суду підстави сумніватися в належності та достовірності вказаного висновку експертів. Після отримання судом висновку експертів АТ КБ "ПРИВАТБАНК" клопотання про призначення у справі повторної, додаткової чи будь-якої іншої експертизи представник не заявляла.

Як зазначалось, особистий підпис - це однозначна персоніфікація документа і обставина, яка свідчить про волевиявлення позичальника на момент його підписання.

Таким чином, судом встановлено, що волевиявлення ОСОБА_1 у відповідності з положеннями ч. 2 ст. 203 ЦК України не було вільним і не відповідало її внутрішній волі.

Наведені вище обставини свідчать про недотримання передбаченого ст. 203 ЦК України припису та є підставою для визнання оспорюваного договору недійсним.

Виходячи з положень ст. 215 ЦК України та згідно роз`яснення Пленуму Верховного Суду України в п.7 постанови № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Такими підставами є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Статтею 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, з яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до п. 1 ст. 18 ЗУ "Про захист прав споживачів" продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Також, згідно ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підставою для визнання правочину недійсним може бути нечесна підприємницька практика.

Дослідивши матеріали справи, враховуючи викладене, суд вважає, що кредитно-заставний договір № КЗАІА00000298 від 06.08.2008 спрямований на порушення прав позивача, яка не надавала письмової згоди на його укладення, що підтверджується висновком експерта Державного науково-дослідного інституту судових експертиз № 1185/17-32/1186/17-33/2100/17-33 від 07.04.2017, та суперечить нормам ст. 65 СК України, а тому його слід вважати недійсним.

Щодо заяви представника відповідача АТ КБ "ПРИВАТБАНК" Хитрової Л.В. про сплив строків позовної давності суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Згідно з ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободо передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

В контексті спірних правовідносин позичальник повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ЦПК України про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно правової позиції Верховного Суду України № 6-75цс15 загальним правилом, закріпленим у ч. 1 ст. 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину починається за загальними правилами, визначеним у ч. 1 ст. 261 ЦК України, тобто від дня коли особа довідалася або могла довідатися про вчинення цього правочину.

Згідно копії листа Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18.09.2012, встановлено що ОСОБА_3 було повідомлено про слухання справи за позовом ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" до АТ "Акцент Банк", ОСОБА_3 про звернення стягнення (а.с. 11 т. 1).

Відповідно про існування кредитно-заставного договору № КЗАІА00000298 від 6 серпня 2008 позивачці ОСОБА_1 стало відомо лише після надходження цього листа, тому позов пред`явлено в межах строків позовної давності.

АТ КБ "ПРИВАТБАНК" не доведено факту укладення в порядку визначеному законом з ОСОБА_3 кредитно-заставного договору № КЗАІА00000298 від 06.08.2008, який є предметом позову про стягнення заборгованості в сумі 139596,16 дол. США. Крім того, судом встановлено, що під час укладення даного договору було суттєво порушено вимоги законодавства, а саме статті 65 Сімейного кодексу України, та не отримано згоди другого з подружжя на укладення даного договору.

Відповідно в задоволенні зустрічного позову Акціонерного товариства комерційного банку "ПРИВАТБАНК" до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості необхідно відмовити.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1057-1 ЦК України у разі визнання недійсним кредитного договору суд за заявою сторони в обов`язковому порядку застосовує наслідки недійсності правочину, передбачені частиною першою статті 216 цього Кодексу, та визначає грошову суму, яка має бути повернута кредитодавцю.

Сторонами не було подано заяву про застосування наслідків недійсності правочину, відповідно у суду відсутні підстави для їх застосування.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на сторони, які їх понесли.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 203, 215, 526, 527, 530 ЦК України, та ст. ст. 2, 4, 12, 81, 82, 141, 223, 265, 273, 280-284, 352, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційного банку "ПРИВАТБАНК", ОСОБА_3 про визнання недійсним кредитного договору, - задовольнити в повному обсязі.

Визнати недійсним кредитно-заставний договір № КЗАІА00000298 від 06 серпня 2008 року, укладений між Публічним акціонерним товариством комерційним банком "ПРИВАТБАНК" та ОСОБА_3 .

У задоволенні зустрічного позову Акціонерного товариства комерційного банку "ПРИВАТБАНК" до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, - відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційного банку "ПРИВАТБАНК", юридична адреса: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д, судовий збір в сумі 243 (двісті сорок три) гривні 60 копійок в дохід держави.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Відповідно до пп. 15.5 п. 15 Перехідних положень ЦПК України (в редакції від 15.12.2017) до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу, тобто до Київського апеляційного суду через Ржищівський міський суд Київської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення суду складено 12 липня 2019 року.

Суддя