П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 жовтня 2019 року м. Маріуполь

Єдиний унікальний номер 223/713/19

Номер провадження 22-ц/804/2294/19

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Ткаченко Т.Б. (суддя-доповідач), Кочегарової Л.М., Пономарьової О.М.,

секретар - Герасимова Г.Є.,

сторони:

позивачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

відповідач - Вугледарський міський відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_4

на ухвалу Вугледарського міського суду Донецької області від 05 липня 2019 року, у складі судді Дочинець С.І.,

у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

до Вугледарського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області

про звільнення майна з-під арешту,

В с т а н о в и в:

В липні 2019 року ОСОБА_1 , яка також діяла в інтересах ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , звернулась до Вугледарського міського суду Донецької області із позовом, в якому просила зобов`язати Вугледарський міський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області (далі Вугледарський МВДВС) зняти арешт з квартири АДРЕСА_1 , накладений державним нотаріусом Вугледарської державної нотаріальної контори 13 травня 2006 року за № 3203118 на підставі повідомлення ДВС м.Вугледар від 11.05.2006 року за № 05-426-06 відносно боржника ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вигляді заборони відчуження об`єкту нерухомого майна (реєстраційний номер обтяження 11686165).

В мотивування позову зазначила, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності на квартиру № 01426 від 06.05.1999 року. Під час підготовки документів для укладення договору купівлі-продажу позивач ОСОБА_1 дізналась, що на квартиру накладено арешт на підставі повідомлення ДВС м.Вугледара від 11.05.2006 року за № 05-426-06 відносно боржника ОСОБА_5 та державним нотаріусом Вугледарської державної нотаріальної контори 13 травня 2006 року за № 3203118 зареєстровано обтяження у вигляді заборони відчуження всієї квартири, чим порушені права позивачів у реалізації права власності на їх частки у спірній квартирі. Підстави для покладання на позивачів обов`язку відповідати за зобов`язаннями ОСОБА_5 відсутні. Державним виконавцем накладено арешт та заборону відчуження на всю квартиру, а не на частку квартири боржника, чим порушені їх права, як власників, передбачені статтями 316, 319, 321 ЦК України.

Ухвалою Вугледарського міського суду Донецької області від 05 липня 2019 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 29 серпня 2019 року про виправлення описки, у відкритті провадження в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Вугледарського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області про звільнення майна з-під арешту відмовлено.

Роз`яснено позивачам, що адміністративний позов щодо вирішення даних спірних правовідносин може бути подано до Донецького окружного адміністративного суду.

Не погоджуючись з даною ухвалою, ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_4 , подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просила скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Зокрема зазначила, що позивачі як особи, які вважають, що діями державного виконавця порушені їх майнові права, мають право на пред`явлення позову до суду з вимогою щодо захисту їх прав.

Також вказує, що відмовляючи у відкритті провадження у цивільній справі, суд не звернув увагу, що позов не містить вимог щодо визнання права власності на майно.

Судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального права та суд дійшов передчасного висновку, що є підстави для відмови у відкритті провадження у справі саме за статтею 186 ЦПК України у зв`язку з невірно обраним способом захисту прав, оскільки такої правової підстави дана стаття не містить, іншої частини та пункту статті 186 ЦПК України суддею не зазначено.

На виконання статті 360 ЦПК України Вугледарським МВДВС подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, посилаючись на наявну заборгованість у ОСОБА_5 , яку не сплачено на користь стягувачів, а також боржником не сплачені виконавчий збір та витрати виконавчого провадження, у зв`язку з чим у державного виконавця відсутні підстави для припинення арешту № 3203118. Вказує, що згідно з Інструкцією з діловодства в органах державної виконавчої служби виконавчі провадження у відділі зберігаються не більше трьох років, тому ідентифікувати по якому саме виконавчому провадженню в 2006 році накладено арешт та надати завірену копію виконавчого провадження є неможливим у зв`язку з його знищенням.

За положеннями статей 368, 369 ЦПК України дана апеляційна скарга підлягає розгляду апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи.

У судове засідання апеляційного суду ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , представник Вугледарського МВДВС не з`явились, про дату, час та місце судового розгляду повідомлені належним чином (а.с.58-61).

Від Вугледарського МВДВС надійшла заява про розгляд справи без участі їх представника (а.с.66).

Відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , яка просила апеляційну скаргу задовольнити, ухвалу суду скасувати та направити справу для розгляду до суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, апеляційний суд прийшов до висновку про задоволення апеляційної скарги, а ухвали суду - скасуванню і направленню справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що зі змісту позовної заяви не вбачається чи є позивачі стороною виконавчого провадження, чи у зв`язку з виконанням саме рішення суду посадовою особою Вугледарського МВДВС було накладено арешт на майно позивачів, у разі якщо такі дії було вчинено державним виконавцем на виконання рішення суду, то якого саме рішення з позовної заяви та доданих до неї документів встановити неможливо, тому зняття арешту з майна позивачів не може бути розглянуто у порядку, визначеному розділом VІІ ЦПК України, шляхом звернення до суду зі скаргою на рішення державного виконавця.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд виходив з того, що відповідач є органом державної влади, який у своїй діяльності здійснює владні управлінські функції, тобто є суб`єктом владних повноважень, а спір, який виник між сторонами є публічно-правовим.

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що даний позов підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства Донецьким окружним адміністративним судом.

З таким висновками колегія суддів не може погодитись, оскільки вони не ґрунтуються на матеріалах справи, а також не узгоджуються з вимогами процесуального законодавства з огляду на наступне.

Згідно з частиною 1 статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Отже, за правилами цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За Конституцією України, статтями 4, 43 ЦПК України та статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів.

Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, 2, 4, 12, 13 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, для чого роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за № 3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом пункту 1 статті 6, статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Суд зобов`язаний поважати честь і гідність усіх учасників цивільного процесу і здійснювати правосуддя на засадах їх рівності перед законом і судом.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до частини четвертої статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з частиною першою статті 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 320 ЦК України).

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості.

Частиною першою статті 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до частин четвертої та п`ятої статі 59 Закону України «Про виконавче провадження» підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову.

У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулись до суду з позовом про зняття арешту з квартири.

Особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту (частина перша статті 60 Закону України «Про виконавче провадження»).

Виходячи з системного тлумачення статті 16 ЦК України, статті 59 Закону України «Про виконавче провадження», роз`яснень пункту 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

Проте, відмовляючи у відкритті провадження у справі, судом не враховано, що на майно осіб, які володіють на законних підставах майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно), накладено арешт, який перешкоджає власникам вільно володіти та розпоряджатися належним їм майном, тому з метою усунення перешкод у володінні і розпорядженні майном подано відповідну позовну заяву.

Судом помилково застосовано до спірних правовідносин роз`яснення, викладені в пункті 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна».

Предметом спору у цій справі є захист права власності, а не оскарження дій органу державної виконавчої служби під час вчинення виконавчих дій.

Таким чином, висновок суду, щодо відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства - є неправильним.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Оскільки Вугледарським міським судом Донецької області ухвалу від 05 липня 2019 року постановлено з порушенням норм процесуального права, оскаржувана ухвала підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції в порядку, визначеному статтею 379 ЦПК України.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 379, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_4 , задовольнити.

Ухвалу Вугледарського міського суду Донецької області від 05 липня 2019 скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складений 28 жовтня 2019 року.

Судді: Т.Б.Ткаченко

Л.М.Кочегарова

О.М.Пономарьова