ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«20» березня 2019 року

м. Харків

справа № 635/6999/16-ц

провадження № 22ц/818/1704/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Бровченка І.О., Колтунової А.І.

учасники справи:

позивач -ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_2на заочне рішення Харківського районного суду Харківської області від 14 грудня 2017 року в складі судді Назаренко О.В.

в с т а н о в и в:

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення половини грошової суми за договором купівлі-продажу майна, що перебувало у спільній сумісній власності подружжя, який у подальшому уточнив.

Позовна заява мотивована тим, що сторони з 18 липня 1980 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Харківського районного суду Харківської області від 26 червня 2015 року.

Під час перебування у шлюбі, а саме 20 квітня 2004 року, ОСОБА_1 придбано будинок АДРЕСА_1

Вказав, що сторони з вересня 2011 року не підтримують шлюбні відносини, проживають окремо, спільне господарство не ведуть.

Зазначив, що 14 листопада 2012 року він надав ОСОБА_2 довіреність з правом розпорядження майном для того, щоб вона займалась оформленням документів на земельну ділянку АДРЕСА_1

Проте, звернувшись у 2015 році з позовом про поділ спільного майна подружжя, він дізнався, що будинок АДРЕСА_1 йому не належить, оскільки відчужений ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 06 листопада 2013 року, укладеного ОСОБА_2 від його імені на підставі вищевказаної довіреності.

Вказав, що довіреність видана ОСОБА_2 для оформлення документів на земельну ділянку, а вона здійснила продаж будинку, та про укладення договору купівлі-продажу будинку його не повідомила і жодних коштів не передавала, чим порушено його право на отримання половини грошової суми від продажу будинку, який перебував у спільній сумісній власності подружжя.

Просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь грошові кошти, отримані за продаж будинку за довіреністю в сумі 74 780,00 грн.

Заочним рішенням Харківського районного суду Харківської області від 14 грудня 2017 року позов ОСОБА_1 - задоволено; стягнуто з ОСОБА_2 на його користь грошові кошти, отримані за продаж житлового будинку № АДРЕСА_1 за довіреністю в сумі 74 780,00 грн. та судовий збір у розмірі 747,80 грн.

На вказане заочне рішення суду 02 березня 2018 року ОСОБА_2 подала заяву про його перегляд.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 07 грудня 2018 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення - залишено без задоволення.

Не погоджуючись з заочним рішенням суду, ОСОБА_2подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду - скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважала, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув увагу на те, що судом не встановлено весь обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства; не з'ясовано джерело його придбання, оскільки, починаючи з 1997 року все майно сторін придбано та побудовано за рахунок їх зятя ОСОБА_3, тому спірний будинок передано нею за договором купівлі-продажу колишньому зятю в рахунок повернення коштів, наданих ним на утримання їх родини; що між нею та зятем укладено договір купівлі-продажу, а не дарування з метою мінімізації витрат на оподаткування під час переходу права власності; що матеріали справи не містять банківських або розрахункових документів, які б свідчили про те, що нею за договором купівлі-продажу дійсно отримані кошти; що в провадженні суду знаходиться справа за його позовом про поділ спільного майна подружжя, тому це питання необхідно вирішувати саме в тому провадженні.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 міститься клопотання про допит у якості свідків ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_2, приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Прокопенко А.В., з метою підтвердження факту того, що жодних грошових коштів за продаж житлового будинку їй не передавалось, яке залишено без задоволення на підставі статті 367 ЦПК України, оскільки встановлення зазначених обставин не може ґрунтуватися на показаннях свідків.

20 березня 2019 року від адвоката ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він вважав, що заочне рішення суду є законним, а апеляційна скарга - необгрунтованою. При цьому посилався на те, що жодних доказів на підтвердження обставин, що скасовують презумцію спільності права власності подружжя на спірне майно, ОСОБА_2 не надала.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 необхідно залишити без задоволення, заочне рішення суду - залишити без змін.

Заочне рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, щоспірний житловий будинок належав сторонам на праві спільної сумісної власності, однак, доказів, що підтверджували б передачу позивачу половини коштів від його продажу, не надано, отже його позов підлягає задоволенню.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 18 липня 1980 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано заочним рішенням Харківського районного суду Харківської області від 26 червня 2015 року по справі № 635/8497/14-ц, що набрало законної сили 19 січня 2016 року (а. с. 5).

Зазначеним рішенням суду встановлено, що сторони з вересня 2011 року не підтримують шлюбні відносини, проживають окремо, спільне господарство не ведуть.

20 квітня 2004 року ОСОБА_1 придбав у ОСОБА_5 житловий будинок АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6 за реєстровим № 1784 (а.с.47-48).

Право власності на зазначений будинок зареєстровано за ОСОБА_1 09 жовтня 2004 року, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності Комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» №5005254.

14 листопада 2012 року ОСОБА_1 видав ОСОБА_2 довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Гаражою Н.П. за реєстровим №4647, якою уповноважив її підготувати необхідні документи для продажу та продати за ціну та умовах належний на праві спільної сумісної власності житловий будинок № АДРЕСА_1. Для чого надано їй право, зокрема, укласти договір купівлі-продажу та одержати від продажу належні йому кошти.

Як вбачається з договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого 06 листопада 2013 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Прокопенко А.В. за реєстровим №5950, ОСОБА_2, яка діє від імені ОСОБА_1 на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Гаражою Н.П., 14 листопада 2012 року за реєстровим №4647 передала, а ОСОБА_3 прийняв у власність житловий будинок № АДРЕСА_1.

Продаж зазначеного будинку здійснено за 149 560,00 грн., які продавець отримав від покупця повністю ще до підписання цього договору для передачі ОСОБА_1

Договір укладено за згодою дружини продавця ОСОБА_2 згідно її заяви, підпис на якій засвідчено приватним нотаріусом Прокопенко А.В. 06 листопада 2013 року за реєстровим №5949.

Згідно звіту про визначення оціночної (ринкової) вартості нерухомого майна - житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: м. Харків, вулиця Коновалова, №33, станом на 31 жовтня 2013 року його вартість складає 149 560,00 грн.

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта №46122266 від 22 жовтня 2015 року вбачається, що право власності на зазначений будинок зареєстровано за ОСОБА_3 06 листопада 2013 року.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка з 08 лютого 1997 року перебувала у шлюбі з ОСОБА_3, який розірвано рішенням Харківського районного суду Харківської області від 21 вересня 2010 року (а. с.110, 111)

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право власності є непорушним.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном.

Розпорядження об'єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно з частиною першою статті 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Частиною третьою статті 65 СК України передбачено, що для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Статтею 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною першою статті 70 СК України та абзацом 1 частини другої статті 372 ЦК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частиною першою статті 237 ЦК України визначено, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю (частина перша статті 244 ЦК України).

Частиною першою статті 1000 ЦК України визначено, що за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя.

У договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними (стаття 1003 ЦК України).

Аналіз вказаних норм дає підстави дійти висновку, що договір доручення може посвідчуватись довіреністю та є різновидом представництва інтересів особи-довірителя, що виникає на підставі договору.

Статтею 1006 ЦК України визначено обов'язки повіреного, серед яких, у пункті 3 вказаної статті встановлено, що повірений зобов'язаний негайно передати довірителеві все одержане у зв'язку з виконанням доручення.

Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_2, яка діяла від імені ОСОБА_1 на підставі довіреності, відчужено за договором купівлі-продажу житловий будинок, що належав до спільної сумісної власності подружжя.

З нотаріально посвідченої довіреності від 14 листопада 2012 року, виданої ОСОБА_1 вбачається, що ним надано ОСОБА_2 право, зокрема, укласти договір купівлі-продажу та одержати від продажу належні йому кошти.

Як вбачається з договору купівлі-продажу житлового будинку, продаж здійснено за 149 560,00 грн., які продавець отримав від покупця повністю ще до підписання цього договору для передачі ОСОБА_1

Встановивши, що відповідач не надала докази виконання свого обов'язку, що встановлений довіреністю та статтею 1006 ЦК України про передачу грошових коштів, отриманих за договором купівлі-продажу, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що вказаний обов'язок підлягає виконанню, а грошові кошти поверненню довірителю.

Враховуючи, що вищевказаний житловий будинок придбано під час перебування сторін у шлюбі і є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, та зважаючи на презумпцію рівності часток майна подружжя, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню половина коштів, отриманих від продажу будинку.

Посилання ОСОБА_2 щодо того, що суд не встановив весь обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, є необґрунтованими, оскільки позивачем у даній справі не заявлено вимог щодо поділу спільного майна подружжя, предметом спору є лише сума грошових коштів, отриманих від продажу будинку.

Доводи відповідача щодо того, що ОСОБА_1 у іншій справі заявлено позов про поділ спільного майна подружжя і питання щодо належності спірного будинку до такого майна повинно вирішуватися в межах тієї справи, проте, позивач штучно розділив обсяг спільного майна, що є зловживанням з його боку та впливає на всебічний розгляд справи з врахуванням інтересів дітей подружжя є безпідставними, оскільки позивач має право самостійно визначати предмет спору та обсяг позовних вимог.

Посилання ОСОБА_2 щодо того, що судом не з'ясовано джерело придбання спірного нерухомого майна; що починаючи з 1997 року все майно сторін придбано та побудовано за рахунок їх зятя, оскільки вони не мали належних доходів є безпідставними, виходячи з наступного.

Чинним законодавством передбачено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі, в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року, справа № 372/504/17, провадження № 14-325цс18.

Матеріали справи свідчать про те, що спірний житловий будинок придбано ОСОБА_1 у 2004 році, тобто під час перебування у шлюбі з відповідачем, на підставі договору купівлі-продажу.

Із заяви ОСОБА_2 від 06 листопада 2013 року вбачається, що вона надає згоду своєму чоловікову ОСОБА_1 на продаж житлового будинку як спільного сумісного майна.

Отже, жодних належних та достатніх доказів того, що житловий будинок не належав до об'єкту спільної сумісної власності подружжя, відповідачем не надано та презумпцію спільності права власності подружжя на це майно не спростовано.

Доводи ОСОБА_2 щодо того, що спірний будинок передано нею за договором купівлі-продажу колишньому зятю сторін ОСОБА_3, та жодних грошових коштів від нього вона не отримувала, оскільки передача будинку у власність відбувалась в рахунок повернення коштів, наданих ОСОБА_3 на утримання її родини; що між нею та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу, а не дарування з метою мінімізації витрат на оподаткування під час переходу права власності; що матеріали справи не містять банківських або розрахункових документів, які б свідчили про те, що нею за договором купівлі-продажу дійсно отримані кошти, є безпідставними, оскільки як вбачається з договору купівлі-продажу житлового будинку продаж здійснено за 149 560,00 грн., які продавець отримав від покупця повністю ще до підписання цього договору для передачі ОСОБА_1

Зазначений договір є чинним, не оспорений та не визнаний недійсним, отже, підстави вважати його неналежним доказом, відсутні.

Посилання ОСОБА_2 на необхідність залучення до участі у справі ОСОБА_3 як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, оскільки рішення стосується його прав та обов'язків, однак, судом першої інстанції цього зроблено не було, тому в задоволенні позову необхідно відмовити, є також безпідставними, оскільки вимог щодо визнання права власності або витребування нерухомого майна у даній справі не заявлено, отже, ухвалене судове рішення жодним чином не вирішує питання щодо прав та обов'язків власника будинку.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_2 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, питання щодо перерозподілу судових витрат не вирішується.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381 - 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2- залишити без задоволення.

Заочне рішення Харківського районного суду Харківської області від 14 грудня 2017 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді І.О. Бровченко

А.І. Колтунова

Повний текст постанови складено 20 березня 2019 року.