Постанова
Іменем України
23 жовтня 2019 року

м. Київ
справа № 509/3661/16-ц

провадження № 61-7848св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),
суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,

учасники справи:
позивач ОСОБА_1 ,
відповідач відділ поліції охорони об`єктів стратегічного значення Національної поліції України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Одеської області, у складі колегії суддів: Ващенко Л. Г., Вадовської Л. М.,

Колеснікова Г. Я., від 14 грудня 2017 року.

Короткий зміст позовної заяви та її обґрунтування
У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до

відділу поліції охорони об`єктів стратегічного значення Національної поліції України про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і відшкодування моральної шкоди.
Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що у січні 2016 року його прийнято на роботу охоронцем взводу № 3 роти оперативного реагування у відділ поліції, а 04 серпня 2016 року звільнено з посади на підставі пункту 3

статті 36 КЗпП України у зв`язку зі вступом на військову службу. Посилався на те, що його звільнення здійснено з порушенням норм чинного законодавства, зокрема, не взято до уваги положення частини третьої статті 119 КЗпП України, яка передбачає, що за працівниками, призваними на строкову військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, у яких вони працювали на час призову і на даний час відсутні рішення компетентних органів стосовно припинення особливого періоду.
Посилаючись на зазначені обставини, уточнивши позовні вимоги, позивач просив суд поновити його на роботі на посаді охоронника взводу № 3 роти оперативного реагування у відділі поліції; стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, зобов`язати відповідача відшкодувати моральну шкоду у розмірі 10 тис. грн.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Овідіопільського районного суду Одеської області, у складі судді Гандзія Д. М., від 08 червня 2017 рокуу задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у період вступу позивача на військову службу за контрактом в Україні не було оголошено воєнний час. Позивач не був мобілізований, а відтак не мав обов`язку щодо вступу до Збройних Сил України. Усвідомлюючи свої дії, слідуючи своєму вільному волевиявленню, позивач обрав нову професію (роботу за контрактом) у складі Збройних Сил України. З огляду на зазначене, районний суд дійшов висновку про те, що позивача було законно звільнено на підставі

пункту 3 статті 36 КЗпП України у зв`язку зі вступом на військову службу за контрактом.
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 14 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову з інших правових підстав.
Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що позивача звільнено з роботи з порушенням положень частини третьої статті 119 КЗпП України, тобто вимоги позивача є обґрунтованими. Разом з тим, позивач пропустив строк звернення до суду, передбачений статтею 233 КЗпП України, та не навів поважних причин для його поновлення, посилаючись на те, що він несвоєчасно звернувся до суду, оскільки сподівався, що відповідач відновить його порушене право у добровільному порядку.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та поновити строк звернення до суду з позовом, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не з`ясував причини пропуску позивачем строку звернення до суду з цим позовом. Суд апеляційної інстанції не перевірив його доводи про те, що він пропустив строк з тих причин, що звертався до роботодавця з листами про поновлення на роботі та вважав, що його буде поновлено у добровільному порядку. Крім того, позивач зазначив, що не має юридичної освіти, тому вважав, що строк звернення до суду становить три місяці.
Відзиву на касаційну скаргу не надходило
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 02 травня 2018 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою.
24 травня 2018 року справу передано судді-доповідачу.
Ухвалою Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Фактичні обставини справи, встановлені судами
18 січня 2016 року позивача було прийнято на роботу до відповідача на посаду охоронника першого розряду відділу з посадовим окладом

1 500 грн, з відповідними надбавками в розмірі 50% посадового окладу, з іспитовим терміном на три місяці (а. с. 44).
ІНФОРМАЦІЯ_1 військовий комісар Овідопольського районного військового комісаріату Одеської області відповідно до статті 20 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» видав наказ № 69 про укладення із позивачем контракту з 14 червня 2016 року на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію (а. с. 7, 8).
Наказом від 04 серпня 2016 року № 62 о/с ОСОБА_1 звільнено з роботи на підставі пункту 3 статті 36 КЗпП України у зв`язку зі вступом на військову службу з 04 серпня 2016 року з виплатою вихідної допомоги у розмірі двох мінімальних заробітних плат.
12 серпня 2016 року позивач за допомогою поштового зв`язку отримав трудову книжку із записом про звільнення з відділу поліції з підстав, передбачених пунктом 3 статті 36 КЗпП України, у зв`язку зі вступом на військову службу.
04 жовтня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідача за захистом порушеного права, пов`язаного із його звільненням на підставі пункту 3 статті 36 КЗпП України у зв`язку зі вступом на військову службу.
Позиція Верховного Суду
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Відповідно до частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до положень статті 17 Конституції Україниоборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України. Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом. Збройні Сили України та інші військові формування ніким не можуть бути використані для обмеження прав і свобод громадян або з метою повалення конституційного ладу, усунення органів влади чи перешкоджання їх діяльності. Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Відповідно до частин першої та третьої статті 21 Кодексу законів про працю Українитрудовий договір це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Статтею 65 Конституції Українипередбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Статтею 119 КЗпП України(у редакції, чинній на час звільнення позивача) визначено, що на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.

Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу»і «Про альтернативну (невійськову) службу», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.

За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

За змістом частини другої статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, місце навчання у навчальному закладі незалежно від підпорядкування та форми власності та незалежно від форми навчання.

Наведені зміни до статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» внесено Законом України від 15 січня 2015 року № 116-19 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби та питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду», що набрав чинності 08 лютого 2015 року.

Пунктом 10 Прикінцевих положень Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, діють у частині, що не суперечить цьому Закону.

Положення пункту 3 частини першої статті 36 КЗпП Українита частини третьої статті 119 КЗпП України приведено у відповідність із частиною другою статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» Законом України № 433-19 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу», що набрав чинності 11 червня 2015 року.

Вказаним законом пункт третій частини першої статті 36 КЗпП Українивикладено у новій редакції і підставою припинення трудового договору визначено призов або вступ працівника або власника-фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу; у частині третій статті 119 КЗпП України слова «призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період» замінено словами «призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період», а слова «до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року» - словами «до дня фактичної демобілізації».

Відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»особливий період період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Законом України від 17 березня 2014 року № 1126-VII був затверджений Указ Президента України від 17 березня 2014 року № 303 «Про часткову мобілізацію», який набрав чинності з дня його опублікування у газеті «Голос України» від 18 березня 2014 року № 49. Таким чином, з 18 березня

2014 року в Україні почав діяти особливий період.

Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.
Указом Президента України від 14 січня 2015 року «Про часткову мобілізацію», затвердженим Законом України від 15 січня 2015 року № 113-VII, який набрав чинності 20 січня 2015 року, оголошено проведення часткової мобілізації, доведено до відома керівників органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності, що згідно зі статтею 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», статтею 119 КЗпП України за громадянами України, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, закріплені гарантії щодо збереження за ними місця роботи (посади) (пункт 7 Указу Президента України від 14 січня 2015 року «Про часткову мобілізацію»).

Рішень про демобілізацію усіх призваних військовослужбовців та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу Президент України не приймав.
З урахуванням наведеного, за позивачем, який був прийнятий на військову службу 14 червня 2016 року з укладенням контракту, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві (установі, організації), в якому він працював на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності.
Частиною першою статті 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення у місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Передбачені у положеннях статей 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін.
Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.
При цьому норми КЗпП України не містять вичерпного переліку причин, які можна вважати поважними при пропуску строку звернення до суду, вони враховуються у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи.
Як поважні причини пропуску строку, встановленого у частині першій

статті 233 КЗпП України, слід кваліфікувати такі, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами.
Судом апеляційної інстанції встановлено порушення відповідачем прав позивача при звільненні останнього з роботи, однак у задоволенні позовних вимог про поновлення на роботі відмовлено через пропуск строку звернення до суду, оскільки ОСОБА_1 12 серпня 2016 року отримав трудову книжку із записом про звільнення, однак із позовом до суду звернувся лише 04 жовтня 2016 року, тобто з пропуском місячного строку, визначеного статтею 233 КЗпП України.
У разі пропуску передбачених статтею 233 КЗпП України строків звернення до суду про вирішення трудового спору суд з`ясовує не лише причини пропуску зазначеного строку, а й усі обставини справи, права та обов`язки сторін.
За необґрунтованості вимог суд відмовляє в позові з цих підстав без посилання на строки звернення до суду, оскільки вони стосуються захисту порушеного права. При обґрунтованості вимог і поважності причин пропуску строку звернення до суду суд поновлює пропущений строк на звернення за вирішенням трудового спору і вирішує його по суті.
У випадку пропуску строку без поважних причин суд наводить у рішенні мотиви, чому він вважає неможливим його поновити, та зазначає, що відмовляє в позові саме з цих підстав.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про поновлення на роботі, суд апеляційної інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, обґрунтовано виходив із того, що права позивача під час звільнення з роботи 04 серпня 2016 року були порушені, оскільки позивач прийнятий на військову службу за контрактом під час дії особливого періоду, тому у відповідача не було законних підстав для звільнення ОСОБА_1 з роботи на підставі пункту 3 статті 36 КЗпП України у зв`язку із вступом на військову службу, однак позов про поновлення на роботі ОСОБА_1 було пред`явлено у жовтні 2016 року, з пропуском строку, передбаченого статтею 233 КЗпП України, та поважні причини для поновлення такого строку відсутні. Необізнаність позивача зі строками звернення до суду, сподівання на вирішення спору у позасудовий спосіб, очікування кореспонденції від відповідача та інших органів не є непереборними обставинами, які перешкоджали позивачу звернутись до суду у строк, визначений законом.
Частиною другою статті 410 ЦПК України визначено, що не може бути скасовано правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене судове рішення ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права, не спростовують правильних висновків суду апеляційної інстанції по суті спору. Суд апеляційної інстанції надав належну правову оцінку доводам позивача щодо пропуску строку звернення до суду з позовом про поновлення на роботі та встановив відсутність поважних причин, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі позивачу для своєчасного звернення до суду.
Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржене судове рішення без змін.
Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Одеської області від 14 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович