КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2019 року місто Київ.

Справа 759/17744/18

Апеляційне провадження № 22-ц/824/11982/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого Желепи О.В., суддів: Іванченка М.М., Рубан С.М.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на рішення Святошинського районного суду міста Києва 07 травня 2019 року (у складі судді Коваль О.А. інформація щодо складання повного тексту відсутня)

в справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про стягнення суми пенсії, що належала пенсіонерові і залишилась недоотриманою в зв`язку з його смертю,-

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про стягнення суми пенсії, що належала пенсіонерові і залишилась недоотриманою в зв`язку з його смертю в розмірі 4585,26 грн. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Луганськ померла мати позивача - ОСОБА_2 . З метою прийняття спадщини позивач звернулась до Першої КДНК, внаслідок чого їй видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 14.05.2018 р., де зазначено про право на отримання спадщини, у т.ч. пенсії в сумі 47171,99 грн. Звернувшись 15.05.2018 р. до відповідача із заявою про виплату недоотриманої ОСОБА_2 пенсії, їй було частково виплачено цю суму, а саме - в розмірі 42586,73 грн., що було мотивовано ГУ ПФУ в м. Києві положенням ч. 1 ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у відповідності з яким нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. Вважаючи такі дії позивача незаконними, ОСОБА_1 звернулась із вказаною позовною заявою, вказуючи на те, що зазначене положення пенсійного законодавства не підлягає застосування у конкретному випадку, оскільки стосується виключно особи, з вини якої не було отримано пенсію, у той час як недоотримана її матір`ю пенсія цілком входить до складу спадщини, а тому підлягають застосуванню норми цивільного законодавства, у зв`язку з чим недоплачена сума в розмірі 4585,26 грн має бути стягнута з ГУ ПФУ в м. Києві на її користь.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва 07 травня 2019 року задоволено позовні вимоги. Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на користь ОСОБА_1 кошти набуті в порядку спадкування за заповітом у вигляді недоотриманої суми пенсії у зв`язку зі смертю ОСОБА_2 за період з 01.02.2015 по 14.05.2015 року у сумі 4 585 грн. 26 к.

Не погоджуючись з рішенням, 19 липня 2019 року відповідач, звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати його та ухвалити нове, яким задовольнити апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві.

В скарзі заявник посилався на те, що при постановлені рішення не було враховано ряд норм чинного законодавства. Також не в повній мірі з`ясовані судом обставини справи, а також порушені матеріальні та процесуальні норми.

Вказує, що розмір недоотриманої пенсіонером пенсії розраховується відповідно ст. 46 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Тому нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отримання пенсії.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що вказана інформація в довідці Управління щодо суми пенсії 47 171 грн. 99к., що є сумою недоотриманої пенсії станом на дату формування довідки (11 грудня 2017 року) , так як позивач звернувся до Управління із заявою 15 травня 2018 року, виплачено недоотриману пенсію було станом на дату звернення відповідно до ст. 46 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» тобто в межах трьох років до дня звернення.

Скаржник, вважає, що дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві є правомірними, та Управління діяло в межах повноважень та відповідно до вимог чинного законодавства.

Зазначає, відомості стосовно стягнення з Управління понесених позивачем судових витрат, так як пенсійний фонд є неприбутковою самоврядною організацією. Кошти Пенсійного фонду зараховуються на єдиний рахунок Пенсійного фонду і зберігаються на окремих рахунках територіальних органів Пенсійного фонду в уповноваженому банку і вилученню не підлягають.

Апеляційна скарга двічі залишалась без руху так як не відповідала вимогам закону.

Ухвалою від 25 вересня 2019 року Київським апеляційним судом відкрито апеляційне провадження в даній справі та надано учасникам справи 5-ти денний строк з моменту отримання ухвали для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

03 жовтня 2019 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_1 , в якому вказує що апеляційна скарга відповідача є безпідставною, необґрунтованою та такою, що порушує права позивача як спадкоємця. Зазначає, що судом першої інстанції наведено норми, якими регулюється спірні правовідносини, застосовано норми, які підлягали застосуванню, суд в повній мірі з`ясував обставини справи та розглянув справу і ухвалив згідно діючого законодавства рішення. Просить суд оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевказані норми, колегія суддів ухвалила розглядати справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції керувався ст. 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» без урахування норм ст. 46 цього Закону, й виходив із того, що у спірних правовідносинах відповідач незаконно перешкоджає реалізації прав позивача як спадкоємця на отримання всього належного йому спадкового майна, яке увійшло до складу спадщини, згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 14.05.2018 року.

Такі висновки суду є правильними, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

З матеріалів справи вбачається, що згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 02.11.2017 р. померла гр. України - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивач ОСОБА_1 є її дочкою, про що свідчить свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 від 14.05.1963 р. та дані, що містить витяг з Державного реєстру актів цивільного стану про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 03.10.2018 р.

У відповідності до копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 14.05.2018 року, посвідченого державним нотаріусом Першої КДНК Кароєвою-Яремчук Т.М., на підставі заповіту зареєстрованого в реєстрі за № 1741 дочка померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 . ОСОБА_2 , 1930 р.н., - позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , успадкувала, у тому числі: ПЕНСІЮ (нараховану, але не виплачену) в сумі 47171,99 грн, що знаходиться в Головному управлінні Пенсійного фонду України в місті Києві, що підтверджено довідкою ГУ ПФУ в м. Києві 12.12.2017 р. за № 31067/04.

Позивач звернулася до відповідача із заявою про виплату недоотриманої пенсії.

У відповідності до листа ГУ ПФУ в м. Києві ОСОБА_1 повідомлено, що вона 15.05.2018 р. звернулася до Управління із заявою про виплату недоотриманої її матір`ю пенсії. Враховуючи норми ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» в червні 2018 року їй було виплачено недоотриману пенсію за період з 15.05.2015 рок по 31.08.2017 року в сумі 42586,73грн. На підставі вищезазначеного позивачу повідомлено, що недоодержана пенсія виплачена згідно чинного законодавства.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно з частинами 1, 3 ст.52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, виплачується - по місяць смерті включно членам його сім`ї, які проживали разом з пенсіонером на день його смерті, у тому числі непрацездатним членам сім`ї, зазначеним у частині другій статті 36 цього Закону, які знаходилися на його утриманні, незалежно від того, проживали вони разом з померлим пенсіонером чи не проживали. У разі відсутності членів сім`ї, зазначених у частині першій цієї статті, або у разі не звернення ними за виплатою вказаної суми в установлений частиною другою цієї статті строк сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, входить до складу спадщини.

Правовий аналіз вказаних норм свідчить про те, що до складу спадщини входить сума пенсії, яка була нарахована, але не отримана спадкодавцем за життя.

Судом встановлено, що 14 травня 2018 року позивачу, як спадкоємниці майна після смерті матері, нотаріусом було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на недоотриману пенсію у розмірі 47171,99 грн., що належала ОСОБА_2 , 1930 р.н. на підставі довідки ГУ ПФУ в м. Києві 12.12.2017 р. за № 31067/04.

Зазначене свідоцтво відповідно до ч.1 ст.1301 ЦК України не визнане недійсним та не скасоване, відповідачем не оспорено.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, вирішуючи спір, дійшов обґрунтованого висновку про порушення прав позивача, якій відповідачем було виплачено лише частину пенсії, її померлої матері - 42586,73грн.

Суд вірно визначив до стягнення суму 4585,26 грн, яка є різницею між розміром успадкованих грошей, вказаних у свідоцтві про право на спадкування та фактично виплаченими відповідачем коштами.

Зі змісту ст. 1227 ЦК України вбачається, що суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомог у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини.

Крім того, зміст ч. 3 ст. 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та ст. 1227 ЦК України також узгоджується із положенням Закону України «Про пенсійне забезпечення», де в ч. 1 ст. 91 вказано, що суми пенсії, що належали пенсіонерові і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, передаються членам його сім`ї, а в разі їх відсутності - входять до складу спадщини.

Суд звертає увагу на те, що ЦК України не визначає строк, протягом якого члени сім`ї спадкодавця мають право на одержання соціальних платежів. Положення ч.ч. 2 та 3 ст. 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», які є спеціальними стосовно правовідносин про спадкування сум пенсії, теж не обмежують право на отримання сум пенсії, що належала пенсіонерові і не була ним отримана у зв`язку з його смертю. Ці положення тільки визначають подію, умови, час, коло осіб і їх правове становище, предмет правовідносин, із настанням яких можлива виплата недоотриманої пенсії померлого пенсіонера.

Колегія суддів , також виходить з того, що відповідач не навів жодних обставин та не послався на будь-які докази, які б свідчили, що мати позивача не отримала пенсію за період, що перевищує три роки з власносї вини, що також свідчить про відсутність підстав для застосування ст. 46 Закону.

Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Посилання скаржника в апеляційній скарзі на положення ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», колегія суддів відхиляє з огляду на те, що скаржником недоведена вина пенсіонера в неотриманні нею пенсії, а також виходячи з вищенаведених норм Конвенції про захист прав людини і основположних свобод та Першого протоколу до неї, з огляду на те, що в разі застосування обмеження, визначеного в ст. 46 Закону, позивач невиправдано буде позбавлена державою права на майно, яке отримала у спадщину в передбачений Законом спосіб, а відповідно мала законні сподівання, що розмір пенсії, вказаний у свідоцтві їй буде виплачено в повному обсязі.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Таким чином, судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, перевірено їх доказами, правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення слід залишити без змін.

Враховуючи, те що апеляційна скарга залишається без задоволення, та керуючись ст. 141 ЦПК України, апеляційний суд приходить до висновку, що судовий збір сплачений за подачу апеляційної скарги відповідачу не відшкодовується. Іншими учасниками справи не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у апеляційному суді.

В зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382-384, 389 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва 07 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Постанова складена 22 жовтня 2019 року.

Головуючий

Судді