ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/1176/16-ц Номер провадження 22-ц/814/562/19Головуючий у 1-й інстанції Зоріна Д.О. Доповідач ап. інст. Пікуль В. П.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Пікуля В.П.,

суддів Одринської Т.В., Панченка О.О.,

при секретарі Ачкасовій О.Н.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника редакції газети «Автограф» - адвоката Ульянова Руслана Анатолійовича

на рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 08 листопада 2018 року (повний текст рішення виготовлено 18 листопада 2018 року) та додаткове рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 23 листопада 2018 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до редакції газети «Автограф», ОСОБА_4 про визнання інформації недостовірною, захист честі, гідності, ділової репутації шляхом зобов'язання вчинити дії по спростуванню інформації та відшкодування моральної шкоди, заподіяної поширенням завідомо неправдивих відомостей, що ганьблять честь, гідність, ділову репутацію,

В С Т А Н О В И В :

У березні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до редакції газети «Автограф», ОСОБА_4 про визнання інформації недостовірною, захист честі, гідності, ділової репутації шляхом зобов'язання вчинити дії по спростуванню інформації та відшкодування моральної шкоди, заподіяної поширенням завідомо неправдивих відомостей, що ганьблять честь, гідність, ділову репутацію.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в газеті «Автограф» НОМЕР_1, видавець: редакція газети «Автограф», головний редактор ОСОБА_4, опубліковано статтю, в якій зазначена, на її переконання, неправдива інформація, що не відповідає дійсності, порушує права, свободи позивача, ганьбить честь, гідність та її ділову репутацію.

Просила суд визнати дії відповідачів неправомірними. зобов'язати останніх визнати недостовірною та спростувати опубліковану інформацію, а також стягнути з редакції газети «Автограф» моральну шкоду в розмірі 30 000 грн.

Рішенням Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 10 серпня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 1 листопада 2016 року, в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 08 листопада 2016 року зазначенні вище рішення суддів першої та апеляційної інстанції було скасовано та справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав не розмежування судами оціночних суджень та фактичних тверджень що містяться в публікації.

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 27 грудня 2017 року визначено підсудність зазначеної вище цивільної справи та вирішено передати її на розгляд Крюківському районному суду м. Кременчука Полтавської області.

Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 08 листопада 2018 рокупозовні вимоги ОСОБА_3 до редакції газети «Автограф», ОСОБА_4про захист честі, гідності, ділової репутації, спростування недостовірної інформації та стягнення моральної шкоди задоволено частково.

Визнано такою, що не відповідає дійсності та принижує честь, гідність і ділову репутацію ОСОБА_3 публічно поширену ІНФОРМАЦІЯ_1 в номері НОМЕР_1 Кременчуцької україномовної рекламно-інформаційної газети «Aвтограф» на сторінці 3 в рубриці «ІНФОРМАЦІЯ_2» в статті «ІНФОРМАЦІЯ_3» інформацію наступного змісту: «Зарплата від 100000 на місяць, особистий автомобіль-іномарка».

Зобов'язано редакцію газети «Автограф» спростувати недостовірну та таку, що порушує немайнові права на повагу до честі, гідності та недоторканості ділової репутації позивача ОСОБА_3 інформацію шляхом опублікування у найближчому, після набрання рішенням суду законної сили, номері Кременчуцької україномовної рекламно-інформаційної газети «Aвтограф» тим же шрифтом, на тому ж місці шпальти, де містилась інформація, яка підлягає спростуванню, під заголовком «Спростування» повідомлення наступного змісту: « ІНФОРМАЦІЯ_1 в номері НОМЕР_1 Кременчуцької україномовної рекламно-інформаційної газети «Aвтограф» на сторінці 3 в рубриці «ІНФОРМАЦІЯ_2» опубліковано статтю під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_3». Серед інших тверджень, які увійшли до статті містились твердження, що ОСОБА_3 отримувала зарплату під 100000 на місяць та мала особистий автомобіль-іномарку. Повідомляємо, що ця інформація не відповідає дійсності. Редакція газети «Автограф» не володіє будь-якими фактичними даними, які б підтверджували наведену в статті інформацію стосовно громадянки ОСОБА_3.».

Стягнуто з редакції газети «Автограф» на користь ОСОБА_3 компенсацію заподіяної моральної шкоди в розмірі 3000 грн. 00 коп.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до редакції газети «Автограф» про визнання такою, що не відповідає дійсності та принижує честь, гідність і ділову репутацію позивача публічно поширену ІНФОРМАЦІЯ_1 в номері НОМЕР_1 Кременчуцької україномовної рекламно-інформаційної газети «Aвтограф» на сторінці 3 в рубриці «ІНФОРМАЦІЯ_2» в статті «ІНФОРМАЦІЯ_3» інформацію наступного змісту:

в підзаголовку «Укртатнафта» і міський бюджет» - «з водієм, охоронники, юристи, перукарі, візажисти масажисти й інша прислуга дозволяють королеві особливо не турбуватися про день насущний.»;

в підзаголовку «Укртатнафта» і політика» - «Перед місцевими виборами в Кременчуці також була створена місцева партійна організація «УКРОП», яку очолила королева ОСОБА_3. До цього мало примітний депутат автозаводської райради набула скандальної популярності... Мільйони були витрачені на дорогу поліграфію ОСОБА_3, незліченну кількість рекламних бігбордів, послуги політтехнологів...Намагаючись потрапити в телекамери, поводилася провокаційно, лізла до трибуни прикриваючись захистом інтересів кременчужан. При цьому, жодною доброю справою похвалитися вона не могла...Бо не про захист інтересів виборців вона дбає, а виключно виконує команди своїх спонсорів і покровителів. Груба, хамувата, не вибирає виразів, такою вона представляється оточуючим. Голосно горлаючи з трибуни, вона забуває вказати свої доходи із запахом нафти, з яких слід платити податки... з водієм, охоронники, юристи, перукарі, візажисти, масажисти й інша прислуга дозволяють королеві особливо не турбуватися про день насущний... І все це - за рахунок кременчужан, за рахунок тих недоплачених податків до міського бюджету, які вони так вдало «протягнули» через органи влади...Вихваляючись тим., що має повну свободу, кроку без команди господарів не робить.»

в посиланні на фотографію «Водій та охоронець ОСОБА_3 постійно поруч з нею», «Невтомна рука ОСОБА_3 завжди рада служити улюбленому олігархові» - відмовлено.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про захист честі, гідності, ділової репутації, спростування недостовірної інформації та стягнення моральної шкоди відмовлено в повному обсязі.

Стягнуто з редакції газети «Автограф» на користь ОСОБА_3 витрати, понесені позивачем на оплату судового збору при подачі позову до суду в розмірі 689 грн. 00 коп.

Додатковим рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 23 листопада 2018 рокуОСОБА_3 в задоволенні позовних вимог в частині визнання неправомірними дій редакції газети «Автограф» відмовлено.

Стягнуто з редакції газети «Автограф» на користь ОСОБА_3 2700 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 18 грудня 2018 рокувиправлено допущені описки в тексті рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 08 липня 2018 по справі №524/1176/16-ц за позовом ОСОБА_3 до редакції газети «Автограф», ОСОБА_4 про визнання інформації недостовірною, захист честі, гідності, ділової репутації шляхом зобовязання вчинити дії по спростуванню інформації та відшкодування моральної шкоди, заподіяної поширенням завідомо неправдивих відомостей, що ганьблять честь, гідність, ділову репутацію наступним чином:

Ухвалено в абзаці другому описової та мотивувальної частини рішення замість зазначеного слова «реда5ктор»вважати вірним«редактор»;в абзацісьомому описовоїта мотивувальноїчастини рішеннязамість зазначеного прізвища «ОСОБА_13» вважати вірним «ОСОБА_13»; у абзаці одинадцятому описової та мотивувальної частини рішення замість зазначеного «..Зарплата від ста тисяч на місяць…» вважати вірним «.. Зарплата під 100000 на місяць…»; у абзаці шістнадцятому описової та мотивувальної частини рішення замість зазначеного слова «праву» вважати вірним «право»; у тридцятому абзаці описової та мотивувальної частини рішення заміст зазначеного слова «чим» вважати вірним «цим»; у абзаці сорок першому описової та мотивувальної частини рішення замість вказаного слова «Реакції» вважати вірним «Редакції»; у абзаці сорок першому описової та мотивувальної частини замість вказаного слова «перекурами» вважати вірним «перукарями»; у абзаці сорок восьмому описової та мотивувальної частини рішення замість вказаного слова «настпуних» вважати вірним «наступних»; у абзаці сорок восьмому описової та мотивувальної частини рішення замість вказаного слова «ден» вважати вірним «день»; у абзаці сорок восьмому описової та мотивувальної частини рішення замість вказаної назви організації «УКРОН» вважати вірною назву «УКРОП»; у абзаці пятдесятому описової та мотивувальної частини рішення замість вказаного «щ» вважати вірним «що»; в абзаці третьому резолютивної частини рішення замість зазначеного слова «від» вважати вірним «під»; в абзаці сьомому резолютивної частини рішення замість вказаної назви організації «УКРОН» вважати вірною назву «УКРОП».

Абзац другий резолютивної частини рішення викласти наступним чином: «Визнати такою, що не відповідає дійсності та принижує честь, гідність і ділову репутацію ОСОБА_3 публічно поширену ІНФОРМАЦІЯ_1 в номері НОМЕР_1 Кременчуцької україномовної рекламно-інформаційної газети «AVтограф» на сторінці 3 в рубриці «ІНФОРМАЦІЯ_2» в статті «ІНФОРМАЦІЯ_3» інформацію наступного змісту: «Зарплата від 100000 на місяць, особистий автомобіль-іномарка».

Непогодившись з рішенням та додатковим рішенням суду першої інстанції їх в апеляційному порядку оскаржив представником редакції газети «Автограф» - адвокат Ульянов Р.А., посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норма процесуального права. Просив рішення та додаткове рішення суду скасувати, та постановити нове, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 зазначила, що вважає рішення та додаткове суду першої інстанції законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги безпідставними, просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника редакції газети «Автограф», ОСОБА_3, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в газеті «Aвтограф» НОМЕР_1, видавець: Редакція газети «Автограф», головний редактор ОСОБА_4, опубліковано статтю «ІНФОРМАЦІЯ_3», підзаголовки «ІНФОРМАЦІЯ_4», «ІНФОРМАЦІЯ_5» у якій зазначено:

«..Зарплата під 100000 на місяць, особистий автомобіль-іномарка з водієм, охоронники, юристи, перукарі, візажисти, масажисти й інша прислуга дозволяють королеві особливо не турбуватися про день насущний..»

«..Перед місцевими виборами в Кременчуці також була створена місцева партійна організація «УКРОП», яку очолила королева ОСОБА_3. До цього мало примітний депутат Автозаводської райради набула скандальної популярності.. Мільйони були витрачені на дорогу поліграфію ОСОБА_3, незлічену кількість рекламних біл-бордів, послуги політтехнологів.. Намагаючись потрапити в телекамери, поводилася провокаційно, лізла до трибуни, прикриваючись захистом інтересів кременчужан. При цьому, жодною доброю справою похвалитися вона не могла. Бо не про захист інтересів виборців вона дбає, а виключно виконує команди своїх спонсорів і покровителів. Груба, хамувата, не вибирає виразів, такою вона представляється оточуючим. Голосно горлаючи з трибуни, вона забуває вказати свої доходи із запахом нафти, з яких слід платити податки.. І все це за рахунок кременчужан, за рахунок тих недоплачених податків до міського бюджету, які вони так вдало «протягнули» через органи влади.. Вихваляючись тим, що має повну свободу, кроку без команди господарів не робить. Невтомна рука ОСОБА_3 завжди рада служити улюбленому олігархові..».

На час опублікування статті, позивач, являлась політичним діячем, публічною особою, депутатом Кременчуцької міської ради Полтавської області, у жовтні 2015 року кандидатом на посаду Кременчуцького міського голови, керівником Кременчуцької міської організації політичної партії «Українське об'єднання патріотів - УКРОП».

Позивачка зверталась до Редакції газети «Автограф» зі скаргою про спростування опублікованої інформації, оскільки вона, на її думку, не відповідає дійсності. Будь-якої відповіді на звернення не отримала (а.с. 150 т.1)

Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34). Разом з тим відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Відтак, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Згідно ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

У п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», викладена правова позиція, відповідно до якої, юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Відповідно до вимог ст.ст. ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 277 ЦК України спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» зазначено, що необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

У свою чергу фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об'єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об'єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом.

Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов'язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз'яснено, що відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки дійсності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні статті 10 Конвенції.

Згідно зі ст. 277 ЦК України і ст. 81 ЦПК України обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 29 листопада 2017 року у справі № 6-639 цс 17.

У відповідності до положень ст. 302 ЦК України, інформація, що поширюється, має бути достовірною - отриманою з офіційних джерел (інформація органів державної влади, органів місцевого самоврядування, стенограми тощо). Особа, що поширює таку інформацію зобов'язана посилатися на таке джерело. У разі отримання інформації з джерел, відмінних від офіційних, особа, що поширює інформацію, зобов'язана переконатися в її достовірності.

Як вбачається з копію трудової книжки ОСОБА_3 з 02 грудня 2015 року по 19 січня 2016 року працювала радником Першого заступника Голови правління ПАТ «Укртатнафта» у зв'язках з громадськістю. Заробітна плата за час роботи на підприємстві склала 20597,04 грн.

Згідно відомостей Кременчуцької ОДПІ ГУ ДФС у Полтавській області від 14 березня 2016 року позивач отримувала доходи у 2015 році в якості заробітної плати від ПАТ «Укртатнафта» та ТОВ «Інтерсейл» у загальній сумі 29 608,69 грн.

Відповідно до декларації про доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру, позивач, як кандидат на посаду міського голови м. Кременчука, протягом 2014 року отримала сукупний дохід у сумі 57647,00 грн.

Згідно з наявними в матеріалах справи листами ради ветеранів мікрорайонів № 10, 11 Автозаводської районної ради ветеранів м. Кременчука Полтавської області, подяками позивачу, як депутату міської ради та Кременчуцькій міській організації політичної партії «Українське об'єднання патріотів - УКРОП», на адресу ОСОБА_3 висловлені слова вдячності за турботу та участь у суспільному житті мешканців міста.

Факт відсутності у власності позивача на момент публікації та описаних в ній подій будь-яких транспортних засобів підтверджується наявною в матеріалах справи довідкою № 2332 від 17 травня 2016 року Територіального сервісного Центру Міністерства Внутрішніх Справ (а.с. 99 т.1)

В судовому засіданні при розгляді справи судом першої інстанції були допитані свідки як на стороні позивача так і на стороні відповідача.

Так, допитаний свідок ОСОБА_5 повідомив суду, що є громадським активістом, волонтером, позивача знає з 2015 року. Познайомився з позивачем до створення осередку політичної партії «УКРОП» в м. Кременчуці. Працює помічником позивача з 15 січня 2016 року на громадських засадах. Інколи підвозив позивача на своєму автомобілі іноземного виробництва. Повідомив, що стороння особа не могла сприйняти його як водія позивача. На фото, опублікованому в газеті разом з оспорюваною статтею, розміщено його разом із позивачем в сесійній залі міської ради. Дозволу на розміщення свого фото в газеті не надавав. Стверджує, що більше десяти людей обурені викладеними у статті фактами. Наявність службового автомобіля у позивача спростував.

Свідок ОСОБА_6 повідомив, що на фото, опублікованому в газеті разом з оспорюваною статтею, розміщено його разом із позивачем та ОСОБА_5 в сесійній залі міської ради. Він, як громадський діяч, спілкується з позивачем. Про заробітну плату від 100000 йому нічого не відомо. Після опублікування статті про позивача, йому відомо, що ОСОБА_3 образилась, погано себе почувала, приймала ліки.

Допитана свідок ОСОБА_7 у судовому засіданні повідомила, що вона була помічником депутата міської ради позивача у справі. Їй відомий зміст оскаржуваної статті газети. Вона разом з позивачем 11 січня 2016 року їздили в офіс реакції газети «Автограф», але там відмовились прийняти заяву про спростування статті. Як особа, що проводила разом із позивачем великий проміжок часу, як під час виборчої компанії, так і після того коли позивач була обрана депутатом, заперечувала щодо отримання останньою на період публікації заробітної плати в розмірі 100000 грн., знаходження у власності особистого автомобіля та здійснення обслуговування позивача особистими перукарями та масажистами. Свідок зазначила, що виборці, які спілкувались з нею після публікації статті в газеті, запитували чому позивач підвела їх такою поведінкою, брехала їм щодо свого матеріального стану, на що остання дуже хворобливо реагувала, переживала та навіть вимушена була приймати ліки щодо стабілізації свого стану здоров'я.

У свою чергу, допитані на стороні відповідача свідки ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 охарактеризували позивача з негативного боку в частині поведінки останньої на сесіях Кременчуцької міської ради Полтавської області, зазначивши, що на їх думку викладена в статті інформація «груба, хамувата, не вибирає виразів, голосно горлаючи з трибуни» є такою що відповідає дійсності, як і той факт, що останню неодноразово бачили в автомобілях іноземного виробництва.

Суд першої інстанції дав вірну оцінку клопотанням представника відповідача про витребування доказів, фактично саме тієї інформації, яка і є предметом судового розгляду, оскільки на час публікації зазначеної вище інформації відповідач не володів останньою і будь яких дії щодо перевірки опублікованої інформації в порушення вимог закону не здійснив.

Аналізуючи зазначене, колегія суддів погоджується з твердженням суду першої інстанції, що вказана в статті інформація щодо отримання позивачем заробітної плати 100 000 на місяць та перебування в особистій власності останньої автомобіля іноземного виробництва, не є в розумінні наведених вище вимог чинного законодавства оціночним судженням, як на цьому наполягає представник відповідача, тому що зазначені вище відомості можливо перевірити як твердження про факти, оскільки вони містять конкретну інформацію про події та про особу.

У відповідності з приписами ч. 7 ст. 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

За таких обставин, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що відповідачами не доведена достовірність оспорюваної інформації, а тому остання підлягає визнанню недостовірною та спростуванню.

Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», задовольняючи позов, суд повинен у резолютивній частині рішення зазначити, чи було порушено особисте немайнове право особи, яка саме інформація визнана недостовірною та порочить гідність, честь чи ділову репутацію позивача, а також вказати на спосіб захисту порушеного особистого немайнового права.

Якщо суд ухвалює рішення про право на відповідь або про спростування поширеної недостовірної інформації, то у судовому рішенні за необхідності суд може викласти текст спростування інформації або зазначити, що спростування має здійснюватися шляхом повідомлення про ухвалене у справі судове рішення, включаючи публікацію його тексту. За загальним правилом, інформація, що порочить особу, має бути спростована у спосіб, найбільш подібний до способу її поширення (шляхом публікації у пресі, повідомлення по радіо, телебаченню, оголошення на зібранні громадян, зборах трудового колективу, відкликання документа тощо). У судовому рішенні також має бути зазначено строк, у межах якого відповідь чи спростування повинно бути оприлюднено.

Зважаючи на зазначене, оскільки як вбачається зі змісту позовних вимог, ОСОБА_3 не зазначила який саме текст повинна містити публікація в газеті за наслідками постановленого судового рішення, суд першої інстанції вірно зазначив, що текст спростування має бути зрозумілим для учасників справи та інших осіб, відповідати змісту судового рішення та спрямовуватися на виконання останнього.

Посилання представника редакції газети «Автограф» - адвоката Ульянова Р.А. на те, що в спірній статі вживається прізвище ОСОБА_3, а не ОСОБА_3, тобто не йдеться про конкретну існуючу особу є безпідставними, оскільки зі змісту статті вбачається, що зазначена в ній особа є саме позивач, крім того, дана стаття містить фото ОСОБА_3, що також вказує на неї, як на особу, щодо якої написано статтю.

Необґрунтованими є доводи наведені в апеляційній скарзі щодо відсутності підстав для задоволення позову зважаючи на те, що зазначена у статті інформація не ганьбить честь та гідність позивача виходячи з наступного.

Як вже зазначалося фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації ( ч. 1 ст. 277 ЦК України)

Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції спірна стаття оприлюднена в газети «Автограф» містить недостовірну інформацію про ОСОБА_3, яка викладена в контексті, що шкодить діловій репутації позивача. Тобто аналізуючи зміст статті, а не окремі слова, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що неправдива інформації викладена в ній таким чином, що спричинив шкоду діловій репутації ОСОБА_3

При цьому, зазначення скаржником, що не може визнаватися недостовірною інформація щодо заробітної плати в 100000 так як стаття не містить зазначення валюти, тоді як заробітна плата в 3900 грн. дорівнює 100000 чилійських песо є безпідставним оскільки національною валютою в Україні є гривня, в якій і здійснюється розрахунок по заробітній платі.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що автомобіль Лада та Шкода в яких бачили позивача є іномарками, а тому інформація щодо автомобіля також є достовірною суперечать обставинам справи, оскільки вказані автомобілі не є її власністю.

Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди слід зазначити наступне.

Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Відповідно до правової позиції викладеної у п.п. 3, 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами та доповненнями) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Як вбачається з п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» згідно загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, тощо. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Проаналізувавши матеріали справи суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з газети «Автограф» на користь ОСОБА_3 моральну шкоду у розмірі 3000 грн., оскільки у результаті поширення спірної інформації позивач зазнала втрат немайнового характеру, вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках, негативний вплив на її авторитет та ділову репутацію, змушена була витрачати час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану ділової репутації.

При цьому, колегія суддів не вбачає підстав для зменшення розміру моральної шкоди. Тоді як, відповідно до ч.1 ст. 267 ЦПК України суд не вправі переглядати рішення суду у контексті збільшення розміру моральної шкоди.

Безпідставними є посилання скаржника на те, що моральна шкода стягується за оприлюднення інформації, яка ганьбить честь та гідність, а не за оприлюднення недостовірної інформації оскільки, як встановлено судом першої інстанції, з чим погодився суд апеляційної інстанції опублікування неправдивої інформації призвело до приниження ділової репутації позивача.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду щодо стягнення з редакції газети «Автограф» витрат на правову допомогу в розмірі 2700 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, 30 грудня 2015 року між ОСОБА_3 та фізичною особою підприємцем ОСОБА_11 укладено договір № 672 про надання правової допомоги при розгляді даної цивільної справи, розмір гонорару визначено за домовленістю сторін (а.с.61).

Згідно з наданим актом виконаних робіт від 02 березня 2016 року на виконання угоди представником позивачки було надано юридичні послуги, загальна вартість яких складає 2700 грн., а саме дослідження отриманих від позивача документів та правовий аналіз нормативно-правової бази - 7 год вартістю 150 грн., надання консультацій щодо порядку та способу захисту порушених прав - 10 год. вартістю 250 грн., складання звернення до редакції з вимогою про спростування неправомірної інформації 1 год. - 50 грн., складання позовної заяви - 8 год вартістю 400 грн., складання клопотань заявлених при розгляді справи 12 год. вартістю 400 грн., складання акту виконаних робіт та послуг - 2 год. вартістю 100 грн., представництво інтересів в суді 1350 грн. (а.с. 137 т.1)

Зазначені кошти сплачено позивачем відповідно до наданої квитанції №19 від 02 березня 2016 року (а.с. 136 т.1).

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України (в редакції чинній на момент подачі позову) стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Згідно ст. 79 ЦПК України (в редакції чинній на момент подачі позову) до судових витрат, відносяться витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України (в редакції від 15 грудня 2017 року) судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Тобто безпідставними є посилання відповідача на те, що в ЦПК України (в редакції, що діяла на момент подачі позову та складення акту виконаних робіт) відсутня норма про розподіл витрат на правову допомогу.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до переконання, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, який повно встановивши фактичні обставини справи, із дотриманням норм процесуального права, вірно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини та ухвалив рішення, яке відповідає закону.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника редакції газети «Автограф» - адвоката Ульянова Руслана Анатолійовича - залишити без задоволення.

Рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 08 листопада 2018 року - залишити без змін.

Додаткове рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 23 листопада 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текс постанови виготовлено 21 березня 2019 року

Головуючий В.П. Пікуль

Судді Т.В. Одринська

О.О. Панченко