Справа № 367/4191/18 Головуючий 1 інстанція- Саранюк Л.П.
П О С Т А Н О В А

іменем України

23 жовтня 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача Савченка С.І., суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ірпінського міського суд Київської області від 28 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики,-

в с т а н о в и в:

У червні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом,який надалі уточнив і мотивував тим, що 30 жовтня 2014 року він позичив відповідачу ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 40000 грн., про що відповідач в день позики власноруч підписав письмову розписку, згідно якої зобов`язався повернути позику у термін до 01 вересня 2015 року. Вказував, що в обумовлений договором позики строк відповідач кошти не повернув, на його неодноразові вимоги повернути позику не реагує, зустрічей уникає. Вважає, що у зв`язку із неповерненням грошових коштів відповідач має повернути борг за договором позики згідно ч.2 ст.625 ЦК України з урахуванням 3 % річних від простроченої суми та інфляційних втрат. Після уточнення вимог, просив стягнути з відповідача на його користь борг за договором позики у розмірі 34200 грн., а також розраховані за період із 01 вересня 2015 року по 15 травня 2018 року 3 % річних у розмірі 2777,23 грн. і інфляційні втрати за цей же період у розмірі 22579,73 грн., а всього стягнути 59556,96 грн.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 28 травня 2019 року позов задоволено. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 борг за договором позики у розмірі 59556,96 грн. та судовий збір у розмірі 704,80 грн.

Не погоджуючись із рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючисьна невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального права. Скарга мотивована тим, що останній платіж на погашення позики він здійснив 13 листопада 2014 року, а позов подано 06 червня 2018 року, тобто з пропуском загального строку позовної давності, а тому він подав до суду заяву про застосування цього строку, яка залишена судом без уваги. Окрім того, до вимог про стягнення неустойки згідно ст.258 ЦК України має бути застосовано річний строк позовної давності.

Позивач ОСОБА_2 , який отримав копію ухвали про відкриття апеляційного

- 2 -

провадження та копію апеляційної скарги з додатками 10 вересня 2019 року, відзив на апеляційну скаргу до суду не подав.

Згідно ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки в даній справі ціна позову становить 59556,96 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження,апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без проведення судового засідання, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає не в повній мірі.

Судом першої інстанції встановлено, що 30 жовтня 2014 року між позивачем ОСОБА_2 і відповідачем ОСОБА_1 було укладено договір позики, за яким ОСОБА_2 позичив відповідачу грошові кошти в сумі 40000 грн. на строк до 01 вересня 2015 року.

Договір позики укладений в письмовій формі шляхом складання і підписання обома сторонами розписки, яка містить всі істотні умови договору, в тому числі як суму позики, так і порядок та строк її повернення, відповідальність сторін за порушення його умов.

Також, судом встановлено, що в обумовлений договором позики строк 01 вересня 2015 року відповідач ОСОБА_1 позикув повному обсязі не повернув, сплативши позивачу лише кошти у розмірі 5800 грн., а саме 30 жовтня 2014 року - 5000 грн. і 13 листопада 2014 року - 800 грн.

Вирішуючи спір, суд прийшов до висновків, що у зв`язку із неповерненням позичених коштів відповідач як позичальник порушив права позивача як позикодавця, передбачені ст.ст.1046, 1049 ЦК України, які підлягають захисту, а тому із відповідача на користь позивача слід стягнути борг за договором позики з урахуванням інфляційних втрат та 3 % річних за час прострочення.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

- 3 -

Згідно ст.ст.1046, 1049 ЦК України, згідно яких за договором позики позикодавець передає позичальнику у власність гроші, а позичальник зобов'язується повернути таку ж суму. Позичальник повинен повернути гроші в обумовлений догором позики термін.

Зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства (ст. 526 ЦК України).

Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Згідно ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та 3 % річних від простроченої суми.

Проте, колегія суддів не може повністю погодитися із визначеною судом сумою заборгованості за договором позики, яка підлягає стягненню із відповідача, у зв`язку із порушенням судом норм матеріального права, які регулюють позовну давність.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України).

Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п.1 ст.32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п.51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). За зобов`язаннями із визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5 ст.261 ЦК України).

Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку про те, що початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

У разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за договором позики, позовна давність за вимогами кредитора про повернення грошових коштів має обчислюватися з моменту настання строку виконання зобов`язання у повному обсязі, а за періодичними платежами з моменту несплати окремого платежу.

Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, де Велика Палата зазначила, що встановлення у договорі окремих зобов`язань, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, початок перебігу позовної давності для

- 4 -

погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності для погашення всієї заборгованості за договором з моменту спливу строку кредитування(п.63).

Такий підхід відповідає правовій позиції, сформульованій Верховним Судом України у постановах: від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14, від 12 листопада 2014 року у справі № 6-167цс14, від 3 червня 2015 року у справі № 6-31цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16 і від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16.

З матеріалів справи вбачається, що повернення відповідачем позики мало здійснюватися шляхом внесення ним щомісячних платежів до 01 числа кожного місяця у розмірі 1000 грн., починаючи із 01 листопада 2014 року і до остаточного повернення усієї позики не пізніше 01 вересня 2015 року.

Позов до суду пред`явлений 06 червня 2018 року, що стверджується датою поштового штемпеля на конверті, та свідчить про пропуск позивачем загального трирічного строку позовної давності за окремими щомісячними платежами у кількості 8 штук на суму 8000 грн. за період із 01 листопада 2014 року по 01 черня 2015 року включно.

Відповідачем ОСОБА_1 подано до суду першої інстанції письмову заяву про застосування строку позовної давності (а.с.43).

За таких обставин з урахуванням письмової заяви відповідача про застосування строку позовної давності, суд мав застосувати цей строк, чого не зробив, невірно визначивши розмір боргу за договором позики.

Невірне визначення суми боргу за договором позики, у свою чергу потягло невірне визначення розміру інфляційних втрат та 3 % річних від простроченої суми.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норми матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру боргу за договором позики, а також інфляційних втрат та 3 % річних від простроченої суми ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права, які регулюють позовну давність, і підлягає зміні.

Колегія суддів стягує на користь позивача у межах строку позовної давності борг за договором позики у розмірі 32000 грн., який обрахований шляхом віднімання від загальної суми позики 40000 грн. щомісячних платежів поза межами строку позовної давності у кількості 8 штук на суму 8000 грн.

Також, колегія суддів стягує на користь позивача згідно позовних вимог за період із 01 вересня 2015 року по 15 травня 2018 року 3 % річних у розмірі 2595,95 грн. та інфляційні втрати у розмірі 12240 грн., які обраховані із простроченої суми боргу 32000 грн.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України у зв`язку із зміною судового рішення суд змінює розподіл судових витрат і покладає на відповідача судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Окрім того, відповідно до ст.141, п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України, суд покладає на банк витрати відповідачів по оплаті судового збору за подачу апеляційної скарги пропорційно

- 5 -

розміру задоволених вимог.

Доводи апеляційної скарги про необхідність відмови у позові в повному обсязі з огляду на те, що останній платіж на погашення позики здійснено відповідачем 13 листопада 2014 року, а позов подано лише 06 червня 2018 року, необгрунтовані.

В даному випадку позивач помилково обраховує строк позовної давності із моменту сплати ним останнього платежу, що суперечить приписам ст.261 ЦК України, згідно якої у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за договором позики, який передбачає повернення боргу частинами, позовна давність за вимогами кредитора про повернення грошових коштів має обчислюватися не вцілому, а з моменту несплати кожного окремого платежу.

Колегія суддів відхиляє як безпідставні посилання в апеляційній скарзі на необхідність застосування до вимог про стягнення неустойки річного строку позовної давності, передбаченого ст.258 ЦК України.

По-перше, стягнення неустойки не є предметом розгляду даної справи. Позивач просить стягнути на його користь борг з урахуванням інфляційних втрат та 3 % на підставі ст.625 ЦК України, що не є тотожним неустойці, передбаченій ст.549 ЦК України, оскільки ці правові норми є різними за своєю правовою природою. На положення ст.625 ЦК України поширюється загальний трирічний строк позовної давності.

По-друге, ст.625 ЦК України застосовується як відповідальність за невиконання грошового зобов`язання, тобто за період після настання строку виконання зобов`язання, яким в даній справі є 01 вересня 2015 року, що і зазначено позивачем у позові.

Згідно ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити частково.

Рішення Ірпінського міського суд Київської області від 28 травня 2019 року змінити, стягнувши із ОСОБА_1 (мешкає: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 (мешкає: АДРЕСА_2 ) борг за договором позики у розмірі 32000 гривень, 3 % річних у розмірі 2595 гривень 95 коп., інфляційні втрати у розмірі 12240 гривень, а всього стягнути 46835 гривень 95 коп., а також стягнути витрати на судовий збір у розмірі 549 гривень 74 коп.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 233 гривні 54 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: