Постанова

Іменем України

25 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 540/1052/16-ц

провадження № 61-34031св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Ступак О. В.,
суддів:Воробйової І. А., Усика Г. І., Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Машівського районного суду Полтавської області від 20 квітня 2017 року у складі судді Кравець С. В. та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 19 червня 2017 року у складі колегії суддів: Панченка О. О., Обідіної О. І., Прядкіної О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У серпні 2016 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк» або Банк) звернулося до суду з позовом, посилаючись на те, що 20 червня 2013 року між ним та відповідачем був укладений кредитний договір, за умовами якого Банк надав позичальнику кредит у розмірі 24 700,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 27,6 % річних за користування кредитом на суму залишку заборгованості. Оскільки зобов`язання за договором позичальник належним чином не виконувала, то станом на 30 квітня 2016 року мала заборгованість у розмірі 89 845,19 грн. У зв`язку з наведеним, позивач просив стягнути з відповідача вказану заборгованість за кредитним договором та судовий збір.

25 серпня 2016 року відповідач звернулася до суду із зустрічним позовом, в якому просила визнати неукладеним правочином «Умови та Правила надання банківських послуг» та «Тарифи банку», обґрунтовуючи його тим, що вона не підписувала указаних документів, а тому вони не можуть бути складовою кредитного договору.

Ухвалою Машівського районного суду Полтавської області від 29 вересня 2016 року зустрічний позов прийнятий до спільного розгляду з первісним.

Рішенням Машівського районного суду Полтавської області від 20 квітня 2017 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Банку заборгованість за договором від 20 червня 2013 року в сумі 32 123,80 грн та сплачений позивачем судовий збір у розмірі 491,95 грн. У задоволенні інших вимог Банку відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, врахувавши наявність рішення Третейського суду при Асоціації «Дніпровський Банківський Союз» від 22 вересня 2015 року, та зважаючи на те, що відповідач належним чином не виконувала умови договору після винесення вказаного судового рішення, дійшов висновку, що ОСОБА_1 повинна сплатити Банку різницю сум, зазначених у розрахунку заборгованості у цій справі та у цьому рішенні третейського суду, а саме: 220,00 грн заборгованості за кредитом (41 781,41 - 41 561,41 грн) та 31 903,80 грн -за відсотками (48 063,78 - 16 159,98 грн).

Суд першої інстанції відмовив у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , оскільки існуючим рішенням Третейського суду при Асоціації «Дніпровський Банківський Союз» від 22 вересня 2015 року, що не скасовано, задоволені вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 за кредитним договором від 20 червня 2013 року, відповідач була обізнана про винесення вказаного рішення, так як саме нею надані до суду першої інстанції відповідні документи, не оспорювала його в установленому законом порядку, а вказаним Третейським судом при Асоціації «Дніпровський Банківський Союз» установлено факт укладення спірного договору та факт неналежного виконання відповідачем його умов, що згідно зі статтею 223 Цивільного процесуального кодексу України (у редакції, чинній під час розгляду позову судами, далі - ЦПК України 2004 року) позбавляє позивача оспорювати в даному процесі ці факти та правовідносини між сторонами, а отже суд першої інстанції дійшов висновку, що підстави для задоволення зустрічного позову відсутні.

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 19 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення Машівського районного суду Полтавської області від 20 квітня 2017 року, апеляційний суд виходив з того, що воно ґрунтується на всебічно з`ясованих обставинах справи, перевірених доказах, які надані сторонами, та з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Щодо доводу апеляційної скарги ОСОБА_1 про наявність підстав, передбачених пунктом 5 частини статті першої статті 205 ЦПК України 2004 року, для закриття провадження у справі апеляційний суд зазначив таке.

Рішенням Третейського суду при Асоціації «Дніпровський Банківський Союз» від 22 вересня 2015 року стягнуто з відповідача на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за договором від 20 червня 2013 року в сумі 61 309,62 грн, яка виникла станом на 31 травня 2015 року. В свою чергу, з позовної заяви у справі та розрахунку заборгованості за кредитним договором слідує, що ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за тим же кредитним договором, нараховану станом на 30 квітня 2016 року.

Рішення Третейського суду при Асоціації «Дніпровський Банківський Союз» від 22 вересня 2015 року прийняте з приводу спору між тими самими сторонами та з тих самих підстав, що і позов у цій справі, однак щодо іншого предмета позову, оскільки розмір заборгованості, який просить стягнути позивач, та період її нарахування є іншим.

Отже, цей позов не є тотожним з позовом, розглянутим третейським судом 22 вересня 2015 року, оскільки вимоги щодо стягнення тіла кредиту та відсотків, що були нараховані відповідачу в період з 01 червня 2015 року по 30 квітня 2016 року, третейським судом не вирішувались, а отже суд першої інстанції правомірно стягнув заборгованість лише за вказаний період.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи

У липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ засобами поштового зв`язку надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Машівського районного суду Полтавської області від 20 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 19 червня 2017 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення про закриття провадження у справі.

У касаційній скарзі заявник, посилаючись на рішення Третейського суду при Асоціації «Дніпровський Банківський Союз» від 22 вересня 2015 року у справі № 5234/2015 та норму пункту 5 частини першої статті 205 ЦПК України 2004 року, зазначає, що існують підстави для закриття провадження у справі та після звернення до третейського суду позивачем був змінений строк виконання зобов`язання. Також заявник посилається на різні статті Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) щодо зобов`язання з висновками, що несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності за кожним із платежів; наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки зобов`язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України; стягнення відсотків та інших платежів, після дострокового звернення, чинним законодавством не передбачено.

Від інших учасників справи не надходило заперечень на касаційну скаргу ОСОБА_1

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 у зазначеній цивільній справі, витребувано матеріали справи із Машівського районного суду Полтавської області, зупинено виконання рішення Машівського районного суду Полтавської області від 20 квітня 2017 року та ухвали Апеляційного суду Полтавської області від 19 червня 2017 року та надано особам, які беруть участь у справі, строк для подачі заперечень на касаційну скаргу.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 Цивільного процесуального кодексу України, далі - ЦПК України).

У червні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену цивільну справу передано Верховному Суду.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06 червня 2019 року справу розподілено судді-доповідачеві Гулейкову І. Ю.

Ухвалою Верховного Суду від 12 вересня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частинидругої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 22 жовтня 2010 року ОСОБА_1 підписана анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Банку, яка згідно з зазначеним у ній текстом спільно з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами становить договір про надання банківських послуг між нею та Банком.

Відповідно до довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти від 20 червня 2013 року (а. с. 10, т. 1) та виписки з карткового рахунку відповідача (а. с. 76-85, т. 1), згідно з якими ОСОБА_1 отримала нову картку «Універсальна GOLD» № НОМЕР_1 зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,6 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, для доступу до кредитного рахунку за договором від 22 жовтня 2010 року та зміною кредитного ліміту до 24 700,00 грн.

Відповідно до тарифу кредитної картки «Універсальна GOLD» убачається, що за вказаною карткою пільговий період (нарахування відсотків за ставкою 0,01 % річних) становить до 55 днів; базова відсоткова ставка в місяць з 01 квітня 2013 року - 2,3 %, з 01 вересня 2014 року - 2,7 %, з 01 квітня 2015 року - 3,5 %; щорічна комісія за обслуговування основної картки протягом одного року обслуговування - 500/500/250; щорічна комісія за обслуговування основної картки протягом другого року обслуговування і наступних років обслуговування - 500,00 грн; щомісячна комісія за обслуговування з 01 червня 2012 року - 20,00 грн, з 01 квітня 2013 року членський внесок за участь в GOLDКлубі - 20,00 грн; пеня за несвоєчасне погашення заборгованості - 0,233 % (нараховується за кожен день прострочки кредиту на суму загального боргу) + 50,00 грн при кожному виникненні прострочки за кредитом або процентами на суму від 100,00 грн; пеня - 0,233 % + 100,00 грн при кожному виникненні прострочки за кредитом або процентами на суму від 100,00 грн другий місяць підряд і більше.

У зв`язку з тривалим невиконанням відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором заборгованість перед Банком згідно з розрахунком, наданим позивачем станом на 30 квітня 2016 року, становить 89 845,19 грн, з яких: 41 781,41 грн - заборгованість за кредитом; 48 063,78 грн - загальна сума заборгованості зі сплати відсотків.

Рішенням Третейського суду при Асоціації «Дніпровський Банківський Союз» від 22 вересня 2015 року з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» стягнуто заборгованість за договором від 20 червня 2013 року в сумі 61 309,62 грн станом на 31 травня 2015 року, з яких 41 561,41 грн - заборгованість за наданим кредитом (тіло кредиту) та 16 159,98 грн - заборгованість зі сплати відсотків.

Нормативно-правове обґрунтування та висновки Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частинами першою, другою статті 207 ЦК України встановлено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку - ПАТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві позичальника від 22 жовтня 2010 року процентна ставка не зазначена.

Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив, у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав у борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками на поточну і прострочену заборгованість за користування кредитними коштами, а також пеню, комісію і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, у тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 22 жовтня 2010 року, посилався на витяг з Тарифів по картках «Універсальна», «Універсальна» Contract та «Універсальна Голд» та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг у Банку, розміщені на сайті: https://privatbank.ua як невід`ємні частини спірного договору.

При цьому матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяги з Тарифів та з Умов розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Банку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), комісії та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані Банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (Банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та правила споживчого кредитування. До такого висновку дійшов і Верховний Суд України у постанові від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15).

Колегія суддів вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua), неодноразово змінювалися самим ПАТ КБ «ПриватБанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин (22 жовтня 2010 року) до моменту звернення до суду з указаним позовом (16 серпня 2016 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов та Правил надання банківських послуг у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила надання банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та комісії за несвоєчасне погашення кредиту, штрафів наданий Банком витяг з Умов та Правил надання банківських послуг не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.

Обґрунтовуючи позов, позивач посилався й на Тарифи Банку, однак таких, підписаних відповідачем, до позову не додав та матеріали справи не містять, а надані Банком витяг з Тарифів та довідка про зміну умов кредитування відповідачем також не підписані.

При цьому згідно з частиною четвертою статті 60 ЦПК України 2004 року доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг (витяг з них), з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Колегія суддів вважає, що витяг з Тарифів по картках «Універсальна», «Універсальна» Contract та «Універсальна Голд» та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг у Банку, які містяться в матеріалах даної справи, не визнаються відповідачем та не містять її підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 22 жовтня 2010 року шляхом підписання заяви-анкети, а тому відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді пені за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Вказане не враховано судами попередніх інстанцій під час вирішення питання щодо наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» відсотків за користування кредитом у розмірі 31 903,80 грн, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права. Зазначені вимоги позову не можуть бути задоволені у зв`язку з їх безпідставністю через відсутність передбаченого обов`язку відповідача з їх сплати позивачу у анкеті-заяві від 22 жовтня 2010 року, оскільки витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, який викладений на банківському сайті: https://privatbank.ua не може вважатися складовою частиною спірного кредитного договору.

З наведених підстав, Верховний Суд дійшов висновку про те, що Банк не довів, що саме надані ним Умови є складовою кредитного договору і що саме ці Умови відповідач мала на увазі, підписуючи анкету-заяву позичальника, та відповідно брала на себе зобов`язання зі сплати винагороди та неустойки в разі порушення зобов`язання з повернення кредиту.

Такі висновки відповідають правовому висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).

З урахуванням наведеного, рішення судів попередніх інстанцій необхідно скасувати в частині стягнення з відповідача на користь позивача процентів за користування кредитними коштами у розмірі 31 903,80 грн.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої та апеляційної інстанції, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Враховуючи наявність заборгованості відповідача за кредитом станом на 22 вересня 2015 року в розмірі 41 561,41 грн згідно з рішенням Третейського суду при Асоціації «Дніпровський Банківський Союз» від 22 вересня 2015 року та в розмірі 41 781,41 грн станом на 30 квітня 2016 року згідно з доданими до позову розрахунками, до стягнення з відповідача підлягає сума боргу за кредитом у розмірі 220,00 грн (41 781,41 грн - 41 561,41 грн), що було правильно розраховано судами першої та апеляційної інстанцій.

Щодо зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання Умов та Правил надання банківських послуг та Тарифів Банку неукладеними, то Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відмову у позові в цій частині. При цьому Верховний Суд наголошує, що вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п`ятої ЦК України «Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави» (пункт 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Аналогічного правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 14-10цс18): визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону.

Щодо доводів заявника про необхідність закрити провадження у справі на підставі пункту 5 частини першої статті 205 ЦПК України - зазначеному правильно надано оцінку судами першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних рішеннях, тому ці доводи Верховним Судом не беруться до уваги.

Інші доводи касаційної скарги є ідентичними аргументам, заявленим заявником у судах попередніх інстанцій, що було ними розглянуто, та зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо встановлених обставин справи, неправильного тлумачення заявником норм матеріального і процесуального праваабо переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Згідно з частинами першою, четвертою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Оскільки суди попередніх інстанцій правильно встановили обставини справи, що не потребує додаткового збирання доказів, однак неправильно застосували норми матеріального права, що відповідно до статті 412 ЦПК України є підставою для скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій в частині щодо стягнення відсотків за користування кредитом та ухвалення у справі в цій частині нового рішення про відмову у позові ПАТ КБ «ПриватБанк».

Розподіл судових витрат

Відповідно до статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції в постанові розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на висновок щодо суті касаційної скарги (розмір задоволених позовних вимог складає 0,24 % від суми заявлених вимог), у порядку частин першої-другої статті 141, підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України, розподіл судових витрат необхідно змінити: стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 3,31 грнсудового збору при зверненні з позовом до суду першої інстанції.

Окрім цього, на користь ОСОБА_1 з ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню 538,81 грн судового збору за подання ОСОБА_1 апеляційної скарги та 588,92 грн за подання ОСОБА_1 касаційної скарги, а разом - 1 127,73 грн.

Оскільки виконання рішення Машівського районного суду Полтавської області від 20 квітня 2017 року та ухвали Апеляційного суду Полтавської області від 19 червня 2017 року було зупинено ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 листопада 2017 року, то у зв`язку із частковим залишенням судових рішень без змін необхідно поновити їх виконання.

Керуючись статтями 141, 400, 402, 409, 412, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Машівського районного суду Полтавської області від 20 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 19 червня 2017 року в частині стягнення з ОСОБА_1 заборгованості зі сплати відсотків за користування кредитом у розмірі 31 903,80 грн скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в позові.

В іншій частині рішення Машівського районного суду Полтавської області від 20 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 19 червня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Машівського районного суду Полтавської області від 20 квітня 2017 року та ухвали Апеляційного суду Полтавської області від 19 червня 2017 року у нескасованій за результатами касаційного перегляду частині.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» судовий збір за подачу позову до суду в розмірі 3,31 грн.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 538,81 грн судового збору за подання апеляційної скарги та 588,92 грн за подання касаційної скарги, а разом - 1 127,73 грн

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО. В. Ступак
Судді:І. А. Воробйова
І. Ю. Гулейков
Г. І. Усик
В. В. Яремко