АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/405/19Головуючий по 1 інстанції - Токова С.Є.
Категорія: 307000000 Доповідач в апеляційній інстанції - Нерушак Л.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2019 року Апеляційний суд Черкаської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого Нерушак Л.В. (суддя-доповідач)

Суддів Бородійчука В.Г., Карпенко О.В.

за участю секретаря Анкудінова О.І.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3;

відповідач - ОСОБА_4, ОСОБА_5;

треті особи - Приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Бараненко Ірина Корніївна;

особа, яка подає апеляційну скаргу - ОСОБА_3

розглянувши у судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 28 листопада 2018 року, ухваленого під головуванням судді Токової С.Є. у залі Соснівського районного суду м. Черкаси 28.11. 2018 року, повний текст рішення виготовлений 12 .12. 2018 року, у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа: Приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Бараненко Ірина Корніївна про визнання права власності на майно, визнання недійсним свідоцтва, визнання недійсним правочину та зустрічного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування, - :

в с т а н о в и в :

22 лютого 2018 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа: Приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Бараненко І.К. про визнання права власності на майно, визнання недійсним свідоцтва, визнання недійсним правочину.

Позивач ОСОБА_3 в обґрунтування своїх вимог вказав, що згідно договору дарування від 07.08.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Малою Н.А. та зареєстрованого в реєстрі за № 8338, він отримав у власність від свого батька, ОСОБА_8 (дарувальник) нерухоме майно, а саме: 27/50 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд по АДРЕСА_1. Вказана частина будинку на момент відчуження належала дарувальнику на праві приватної власності на підставі договору дарування та рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 06.06.2007 року.

Згідно до п. 13 даного договору він був вчинений за згодою іншого подружжя, яка отримана у встановленому законом порядку.

Державна реєстрація права власності на вищевказане нерухоме майно ним у встановленому порядку в реєстрі прав власності не здійснювалась.

Однак, позивач стверджує, що з моменту укладення зазначеного договору дарування та по даний час вказане нерухоме майно перебуває у його володінні, він має вільний доступ до нього та зареєстрований за адресою знаходження майна.

Водночас, вищезазначене майно за його згодою перебуває у користуванні відповідачів: ОСОБА_5, яка є сестрою позивача, та ОСОБА_4, яка є племінницею позивача. Будь-яких правочинів щодо відчуження цього майна або надання таких правомочностей іншим особам , в тому числі відповідачам він не надавав.

ІНФОРМАЦІЯ_1 його батько, ОСОБА_8 помер. Бажаючи зареєструвати вказане майно в реєстрі речових прав, та вчинити стосовно нього інші нотаріальні дії, ОСОБА_3 10.08.2017 року звернувся до нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Старовойтової О.С., де дізнався, що згідно даних реєстру прав власності на нерухоме майно, право власності на належну йому 27/50 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд по АДРЕСА_1 зареєстровано за його батьком ОСОБА_8, з часткою 9/50 та за відповідачем ОСОБА_4 з часткою 9/25 (18/50) на підставі договору дарування № 4683 від 24.11.2012 року.

12.02.2018 року ОСОБА_3 звернувся до ЧООБТІ з метою ознайомлення із реєстраційною справою на вказане нерухоме майно, з якої дізнався, що 30.08.2012 року в держаному реєстрі права власності на нерухоме майно 29.08.2012 року право власності на належні йому 27/50 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд по АДРЕСА_1 було зареєстровано за його матір'ю, ОСОБА_10 (в розмірі 1/3 частки) та за сестрою, ОСОБА_5 (в розмірі 1/3 частки), як на спадкове майно на підставі свідоцтв про право на спадщину від 29.08.2012 року № 3384 та № 3386, виданих приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Бараненко І.К. внаслідок смерті його батька ОСОБА_8

В подальшому 24.11.2012 року відповідач ОСОБА_5 та ОСОБА_10 відчужили вищевказані частки, а саме 9/25 (18/50) частини вищевказаного будинку на користь відповідача ОСОБА_4 згідно договору дарування від 24.11.2012 року, зареєструвавши таке право в реєстрі прав власності на нерухоме майно 04.12.2012 року. Позивач вважає, що після набуття ним права власності на вищевказане майно, дане майно було незаконно відчужено на користь відповідачів, шляхом спадкування цього майна та подальшого відчуження на користь відповідача ОСОБА_4, і таке відчуження відбулося поза його волею, тому є порушенням його права власності.

Враховуючи викладене, ОСОБА_3 просив суд визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 29.08.2012 року № 3384, видане ОСОБА_10 на 1/3 частину спадкового майна, посвідчене приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Бараненко І.К.

Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 29.08.2012 року № 3386, видане ОСОБА_11 на 1/3 частину спадкового майна, посвідчене приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Бараненко І.К.

Визнати недійсним договір дарування від 24.11.2012 року, укладений між ОСОБА_10, ОСОБА_11 та ОСОБА_4 на дарування 9/25 часток в праві власності на житловий будинок.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на нерухоме майно, а саме: на 27/50 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд по АДРЕСА_1, яке набуте ним на підставі договору дарування від 07.08.2007 року та зареєстрованого в реєстрі за № 8338.

13.06.2018 року ОСОБА_5 пред'явила зустрічний позов про визнання недійсним договору дарування. ОСОБА_5 обґрунтування своїх зустрічних вимог посилається, що відносно договору дарування її батько не повідомляв, а тому про існування вказаного договору дарування їй стало відомо після отримання копії позовної заяви брата.

Як до укладення договору дарування від 07.08.2007 року , так і після його укладення у спірному будинку по АДРЕСА_1 проживали її батьки та її донька, ОСОБА_4 зі своєю сім'єю, яка фактично доглядала за її батьками ОСОБА_8 та ОСОБА_10 Договір дарування був нотаріально посвідченим, але не було проведено його державної реєстрації. Її брат, ОСОБА_3 не проживав у спірному будинку. Після смерті ОСОБА_8 всі заходи спрямовані на його поховання здійснювала ОСОБА_4 Тому ОСОБА_5 вважає, що дарувальник ОСОБА_8 фактично не передав дарунок, а обдаровуваний ОСОБА_3 не прийняв дарунок та умисно не провів державної реєстрації договору дарування 07.08.2007 року, тому вказане майно, після смерті ОСОБА_8 було отримано нею та матір'ю ОСОБА_10 як спадкове майно. Отже, договір дарування від 07.08.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Малою Н.А. повинен бути визнаний недійсним.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 28.11.2018 року у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа: Приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Бараненко Ірина Корніївна про визнання права власності на майно, визнання недійсним свідоцтва, визнання недійсним правочину - відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_5 задоволено. Визнано недійсним договір дарування від 07.08.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Малою Н.А. на нерухоме майно, а саме 27/50 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд по АДРЕСА_1.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 оскаржив рішення в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу. В апеляційній скарзі ОСОБА_3 вказує, що рішення ухвалене судом з порушенням норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник посилається, що згідно Постанови КМ № 824 від 05.09.2012 року, нотаріуси були визначені як реєстратори правочинів та здійснювали реєстрацію шляхом внесення відомостей щодо правочину, після його посвідчення у Державний реєстр правочинів. Такий правочин відповідно до ст. 210 ЦК України вважається вчиненим з моменту його державної реєстрації нотаріусом. Зокрема, п. 5 вказаного положення визначились правочини, які підлягали обов'язковій державній реєстрації. Договори дарування нерухомого майна не підлягали державній реєстрації в реєстрі правочинів, а відтак право власності на нерухоме майно виникало з моменту його нотаріального посвідчення. Момент виникнення права власності на нерухоме майно за правочином станом на 07.08.2007 року не пов'язувався із фактом здійсненням реєстрації такого права, яка була лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення. ОСОБА_3 вважає, що у зв'язку з укладенням договору дарування нерухомого майна від 07.08. 2007 року, це майно не могло входити до складу спадщини після смерті ОСОБА_8, а відповідачі не мали права на спадкування майна. Таким чином, свідоцтва про право на спадщину від 29.08.2012 року № 3384 та № 3386, видані приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Бараненко І.К. на користь ОСОБА_5 та ОСОБА_10 про успадкування майна підлягають визнанню недійсними.

Він вважає, що ним було доведено факт, що внаслідок вчинення правочинів на користь відповідачів його було протиправно позбавлено права власності на майно, яке підлягало захисту шляхом визнання таких правочинів недійсним та відновлення порушеного права позивача відповідно до приписів ст. 392 ЦК України, шляхом визнання за позивачем права власності на вказане майно в обсязі, яке існувало до порушення такого права. Крім того, скаржник вказує, що у п.13 договору дарування від 07.08.2007 року було зазначено, що право власності на відчужувану частину житлового будинку у обдарованого виникає з моменту прийняття дарунку. Прийняттям дарунку вважається одержання обдарованим примірника договору після його нотаріального посвідчення. Також його мати була обізнана, що майно належить ОСОБА_3 на підставі договору дарування, оскільки давала згоду подружжя на укладення договору дарування, що вказано у п.13 договору дарування.

Тому ОСОБА_3 просить скасувати рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 28.11.2018 року та ухвалити нове, яким заявлені ним позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, а у задоволенні зустрічного позову відмовити.

22.02.2019 року на адресу апеляційного суду Черкаської області надійшли відзиви на апеляційну скаргу від ОСОБА_5 та ОСОБА_4 в яких вони зазначають, що в ст. 722 ЦК України чітко визначено, що право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття, а не з моменту передачі примірника договору дарування. Відповідачі вважають, що ОСОБА_8 фактично не передав дарунок, а ОСОБА_3 не прийняв дарунок та умисно не провів державної реєстрації договору дарування, у зв'язку з чим у нього не виникло право власності на нерухоме майно. Будь - яких змін, спрямованих на отримання дарунку та утримання частини спірного житлового будинку не було вчинено позивачем ні після смерті ОСОБА_8, ні після смерті ОСОБА_10 Також відповідачі зазначили, що апеляційна скарга необґрунтована, недоведена, а викладені у ній вимоги є надуманими та такими, що не відповідають дійсності. Вони просили залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до п. 8 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Дана справа підлягає розгляду апеляційним судом Черкаської області в загальному порядку з повідомленням та викликом сторін в суд апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення сторін, та їх представників, які з'явилися в судове засідання, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вона підлягає до часткового задоволення, а рішення суду першої інстанції скасуванню, з ухваленням нового судового рішення, виходячи з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміні судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду, викладеним у рішенні суду першої інстанції обставинам справи; порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам закону, оскільки не ґрунтується на повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи у сукупності, судом допущено порушення вимог матеріального та процесуального права, що є підставою для скасування рішення суду.

Вирішуючи спір та ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні первісного позову про визнання права власності на майно, визнання недійсним свідоцтва, визнання недійсним правочину, суд першої інстанції прийшов до висновку, що державна реєстрація є єдиним доказом існування зареєстрованого права, тому вона створює презумпцію дійсності зареєстрованого права. За відсутності державної реєстрації учасники цивільного обороту не зможуть набути права на нерухоме майно. Тільки зареєстроване право надає можливість відчужувачу однозначно стверджувати про правомірність його володіння річчю, тобто володіння, засноване на праві. Основу державної реєстрації складає публічна достовірність, бо саме записом у державному реєстрі складається повне уявлення про право, тобто в тому вигляді, обсязі і порядку, в якому вони занесені.

Задовольняючи зустрічний позов про визнання недійсним договору дарування, суд першої інстанції виходив із доведеності вимог, та дійшов висновку, що дарувальник ОСОБА_8 фактично не передав дарунок, а обдаровуваний ОСОБА_3 не прийняв дарунок та умисно не провів державної реєстрації договору дарування 07.08.2007 року, у зв'язку з чим у нього не виникло права власності на нерухоме майно, а саме 27/50 частини житлового будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_1. В результаті чого, вказане майно після смерті ОСОБА_8 було на законних підставах успадковано ОСОБА_5 та ОСОБА_10 як спадкоємцями 1 черги за законом, та ними отримано свідоцтво про право на спадщину за законом, а частка позивача залишилась, оскільки він не отримував свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька. Суд першої інстанції прийшов до висновку, що договір дарування від 07.08.2007 року був укладений без наміру створити юридичні наслідки, а тому є недійсним.

Апеляційний суд не погоджується із висновками суду першої інстанції, оскільки вважає їх такими, що не відповідають обставинам справи та вимогам закону, виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд.

Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч.3 ст. 129 Конституції України є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов'язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції 07.08.2007 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_3 укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Малою Н.А., та зареєстрований в реєстрі нотаріуса за № 8338 (а. с. 6). Даний договір складається з 16 пунктів, в яких викладені його умови.

Відповідно до умов п.1, 2 договору ОСОБА_8 як дарувальник безоплатно передає у власність обдаровуваного нерухоме майно, а саме: 27/50 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд по АДРЕСА_1, що має наступні характеристики: житловий будинок літ. А-1, загальною площею 94,2 кв. м., житловою площею 50,4 кв. м. глинобитний, обкладений цеглою, надвірні споруди: сарай «Б», сарай «б '», вбиральня «В», вбиральня «Г», погріб «Ж», сарай «Д», огорожа 1-4, водоколонка 5, замощення 1.

В пункті 3 договору зазначені документальні підстави належності дарувальнику ОСОБА_8 права власності на відчужувану частину будинковолодіння, зокрема на підставі договору дарування, посвідченого Черкаською державною нотаріальною конторою 30.12.1965 року за № 2-9735, зареєстрованого в КП «ЧООБТІ» за № 4889 та рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 06.06.2007 року.

Пунктом 13 договору роз'яснено, що право власності на відчужувану частину житлового будинку у обдарованого виникає з моменту його прийняття, а саме одержання примірника договору після його нотаріального освідчення. Згода іншого подружжя на укладення зазначеного договору отримана у встановленому законом порядку.

Водночас пунктом 14 договору сторонам роз'яснено норми ст.ст. 182, 215-220,225, 228-236, 717-728 ЦК України. Зокрема ст.182 ЦК України, яка відповідно в редакції, що діяла на момент виникнення даних правовідносин, щодо вказаного договору, регламентувала обов'язковість державної реєстрації права власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав їх виникнення, перехід та припинення.

Крім того обдарованому роз'яснено зміст ст. 14 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб», в редакції що діяла на момент виникнення даних правовідносин.

Державна реєстрація права власності на вищевказане нерухоме майно позивачем у встановленому порядку в реєстрі прав власності не здійснювалась.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_8, батько позивача, що підтверджується даними свідоцтва про смерть (а. с. 12).

Після смерті ОСОБА_8 приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Бараненко І.К. за заявами ОСОБА_10, дружини померлого, та його доньки ОСОБА_5 від 22.05.2012 року була заведене спадкова справа № 10/2012 (а.с.161).

Встановлено коло спадкоємців: дружина ОСОБА_10, донька ОСОБА_5, син ОСОБА_3 ., які є спадкоємцями 1 черги після смерті ОСОБА_8 Спадкоємцями були подані документи, що посвідчували право власності спадкодавця на належні йому 27/50 частки зазначеного житлового будинку. В подальшому нотаріусом ОСОБА_10 та ОСОБА_5 були видані свідоцтва про право на спадщину на частку житлового будинку, що належав спадкодавцю ОСОБА_8 по 1/3 частці в спадковому майні кожного. При цьому, частка ОСОБА_3, сина - позивача у справі, в розмірі 1/3 частки залишилась відкритою, оскільки він не звертався за видачею свідоцтва про право на спадщину ( а. с. 9,10).

24 листопада 2012 року ОСОБА_10, ОСОБА_5 подарували ОСОБА_4 9/25 часток в праві власності на житловий будинок з відповідною часткою надвірних споруд, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1, згідно договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі нотаріуса за № 4683, та здійснено державну реєстрацію прав згідно даних витягу КП Черкаське обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації від 04.12.2012 року (а. с. 11).

Статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, прийнятого у Парижі 20 березня 1952 p., гарантовано захист права власності. Згідно з нею кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом.

Статтею 41 Конституції України регламентовано право кожного на володіння, користування і розпорядження зокрема своєю власністю. А також набуття права приватної власності в порядку, визначеному законом.

Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі осіб.

Згідно до ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Як констатовано п. 3 ст. 319 ЦК України, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав, а відповідно до п. 4 цієї ж статті - власність зобов'язує.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

За змістом ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлюються цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визначення правочину фіктивним суд повинен встановити наявність умислу в усіх сторін правочину.

Згідно зі ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальний) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Як вбачається зі змісту ст. 718 ЦК України предметом договору дарування може бути зокрема нерухома річ.

Відповідно до ч. 1 ст. 181 ЦК України до нерухомих речей належать земельні ділянки, а також об'єкти, що розташовані на них.

Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, перехід і припинення, відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦК України, що діяла на момент укладення оспорюваного договору дарування, підлягають обов'язковій державній реєстрації.

Частиною 1 ст. 722 ЦК України визначено, що право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття. Це правило застосовується в сукупності із загальними нормами ЦК України щодо моменту набуття права власності за договором.

Пунктом 4 ст. 722 ЦК України регламентовано прийняття дарунку шляхом прийняття обдарованим документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору.

В свою чергу, пунктом 13 оспорюваного договору дарування від 07.08.2007 року зазначено, що право власності на відчужувану частину житлового будинку у обдарованого виникає з моменту його прийняття. Прийняттям дарунка вважається одержання обдарованим примірника цього договору після його нотаріального посвідчення.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 346 ЦК України відчуження нерухомого майна є підставою припинення права власності на нього.

Системний аналіз статей 346,717,719,722 ЦК України і положень договору дарування укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_3, дають підстави для висновку про те, що право власності на подароване майно перейшло до обдарованого в момент прийняття дарунку, під яким розуміється отримання примірника нотаріально посвідченого договору дарування. Таким чином, після укладенням договору дарування припинено право власності у ОСОБА_8 на 27/50 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, розташованого АДРЕСА_1.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 01 липня 2004 року у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень.

Таким чином, за відсутності державної реєстрації прав на нерухоме майно, які виникають на підставі нотаріально посвідченого договору дарування, обдарована особа набуває право власності на дарунок відповідно до ч. 1 ст. 722 ЦК України та умов договору дарування, однак обмежена у праві розпорядження цим майном до моменту реєстрації права власності у Державному реєстрі речових прав на майно. Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Першої судової палати касаційного цивільного суду Верховного Суду від 14 листопада 2018 року № 619357св18.

Враховуючи вище викладене, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що суд першої інстанції неправильно визначив характер спірних правовідносин, неправильно застосував норми матеріального права, не звернув належної уваги на те, що право власності за договором дарування переходить до обдарованого з моменту отримання дарунка, тому помилково дійшов висновку про те, що право власності на об'єкт дарування у ОСОБА_3 не виникло, оскільки таке право не було зареєстровано у встановленому законом порядку, та безпідставно відмовив у задоволенні позову ОСОБА_3 і задовольнив зустрічний позов ОСОБА_5, визнавши недійсним договір дарування від 07.08. 2007 року, тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню та ухваленню нового судового рішення.

З вище викладеного слідує, що 07.08.2007 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_3 укладено правочин, в результаті якого майнові права на 27/50 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд по АДРЕСА_1 перейшли до останнього. В свою чергу, оспорюваний договір не містить ознак фіктивного, натомість він спрямований на реальне настання правових наслідків, зумовлених ним, а тому відповідно відсутні правові наслідки для визнання вказаного договору недійсним, тому колегія суддів не погоджується із висновками суду першої інстанції, та вважає їх помилковими, такими що не відповідають нормам матеріального права.

Апеляційний суд погоджується із доводами апеляційної скарги в цій частині вимог, вважає їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Апеляційний суд дійшов висновку, що 27/50 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд по АДРЕСА_1, яке було предметом оспорюваного договору дарування від 07.08.2007 року, не могли входити до складу спадщини ОСОБА_8, оскільки він, будучи його власником, ще за свого життя розпорядився своїм майном шляхом дарування сину ОСОБА_3, який належним чином прийняв дарунок, але не здійснив його реєстрацію, що не позбавляє його права власності на майно.

Отже, доводи апеляційної скарги є обґрунтованими та підлягають задоволенню апеляційним судом в цій частині заявлених вимог, оскільки спростовують висновки суду першої інстанції.

Таким чином, наявні підстави для часткового задоволення апеляційної скарги ОСОБА_3 та визнання недійсним свідоцтва про право власності, виданого ОСОБА_10 на 1/3 частину спадкового майна, що складається із 27/50 часток в праві власності на житловий будинок з відповідною частиною надвірних споруд по АДРЕСА_1, виданого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Бараненко І.К. та свідоцтва про право на спадщину за законом від 29.08.2012 року, реєстраційний номер № 3386, виданого ОСОБА_5 на 1/3 частину спадкового майна, що складається із 27/50 часток в праві власності на житловий будинок з відповідною частиною надвірних споруд по АДРЕСА_1, виданого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Бараненко І.К.

Дані свідоцтва були видані нотаріусом на підставі прийняття ОСОБА_10 та ОСОБА_5 спадщини за законом після смерті ОСОБА_8, на майно, яке вибуло з його власності за його життя, тому відповідно на момент смерті останнього належало ОСОБА_3

Враховуючи вищезазначене, підлягає скасуванню і визнанню недійсним договір дарування від 24.11.2012 року, реєстраційним номер 4683, укладений між ОСОБА_10, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на дарування 9/25 часток в праві власності на житловий будинок з відповідною частиною надвірних споруд по АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Бараненко І.К., оскільки при визнанні недійсними свідоцтв про право на спадщину, відповідно підлягає і визнанню недійсним договір дарування від 24.11. 2012 року, так як у осіб відсутні правові підстави для укладення договору дарування у зв'язку із визнанням недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом.

Щодо вимоги позивача про визнання за ОСОБА_3 права власності на нерухоме майно, а саме 27/50 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд по АДРЕСА_1, то в цій частині позову апеляційний суд вважає слід відмовити з тих підстав, що договір дарування від 07.08.2007 року і є правовою підставою належності майна позивачу, тому ще і визнання такого права рішенням суду не потребує. Позивач ОСОБА_3, звертаючись з даним позовом посилався, що він є власником майна згідно договору дарування від 07.08.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Малою Н.А. та зареєстрованого в реєстрі за № 8338, та він отримав у власність від свого батька, ОСОБА_8 (дарувальник) нерухоме майно, а саме: 27/50 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд по АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Таким чином, позивач з серпня 2007 року згідно договору дарування від 07.08. 2007 року є власником майна, тому підтвердження ще і рішенням суду права власності позивача на вказане майно за таких обставин не відповідає вимогам закону.

Апеляційний суд вважає, що за викладених вище обставин, у задоволенні зустрічного позову слід відмовити.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

На підставі ч. 13 ст. 141 ЦПК України у зв'язку із частковим задоволенням апеляційної скарги ОСОБА_3 та скасування рішення суду першої інстанції до перерозподілу підлягають судові витрати.

Судові витрати підлягають стягненню пропорційно частково задоволених позовних вимог.

Отже, слід стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 частково судові витрати за сплату судового збору за подачу позовної заяви в розмірі: 1057 грн. 20 коп. та 1585 грн. 80 коп. судового збору за подачу апеляційної скарги, а всього 2643 грн.

ОСОБА_5 є інвалідом 2 групи, що підтверджено належним чином завіреними фотокопіями пенсійного посвідчення на її ім'я, тому судові витрати за сплату судового збору на користь позивача з неї не стягуються.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 28.11.2018 року, у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа: Приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Бараненко Ірина Корніївна про визнання права власності на майно, визнання недійсним свідоцтва, визнання недійсним правочину та зустрічного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування - скасувати, прийняти нову постанову.

Позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити частково.

Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 29.08.2012 року реєстраційний номер № 3384, видане ОСОБА_10 на 1/3 частину спадкового майна, що складається із 27/50 часток в праві власності на житловий будинок з відповідною частиною надвірних споруд по АДРЕСА_1, виданого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Бараненко Іриною Корніївною.

Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 29.08.2012 року, реєстраційний номер № 3386, видане ОСОБА_5 на 1/3 частину спадкового майна, що складається із 27/50 часток в праві власності на житловий будинок з відповідною частиною надвірних споруд по АДРЕСА_1, виданого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Бараненко Іриною Корніївною.

Визнати недійсним договір дарування від 24.11.2012 року, реєстраційним номер 4683, укладений між ОСОБА_10, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на дарування 9/25 часток в праві власності на житловий будинок з відповідною частиною надвірних споруд по АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Бараненко Іриною Корніївною.

Відмовити у задоволенні позовних вимог про визнання за ОСОБА_3 права власності на нерухоме майно, а саме: на 27/50 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд по АДРЕСА_1.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати за сплату судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі 2643 грн. згідно квитанцій.

ОСОБА_5 є інвалідом 2 групи і звільнена від сплати судового збору, тому витрати на користь позивача з неї не стягуються.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції, Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту постанови, в порядку та за умов, визначених цивільно процесуальним законом.

Повний текст постанови виготовлений 25.03. 2019 року.

Головуючий Нерушак Л.В.

Судді Бородійчук В.Г.

Карпенко О.В.