Номер провадження: 22-ц/813/866/19
Номер справи місцевого суду: 509/4547/17
Головуючий у першій інстанції Кочко В.К.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.03.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Цюри Т.В.,

за участю:

секретаря Ющак А.Ю.,

представника ОСОБА_3 - адвоката Колмикової Т.О.,

представника ОСОБА_5 - адвоката Стеценка О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 15 березня 2018 року у цивільній справі позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, треті особи - ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про виселення без надання іншого жилого приміщення,

встановив:

20 листопада 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, треті особи - ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про виселення без надання іншого жилого приміщення.

В обґрунтування позову ОСОБА_3 зазначив, що проживав все життя в будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, на день подачі позову до суду у вищевказаному будинку зареєстровані наступні особи: ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_8, ОСОБА_3 У зв'язку з неприязними стосунками, що склалися між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, позивач тимчасово не проживає у будинку. Позивач вказав, що відповідач по справі своєю поведінкою та вчинками, систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття робить неможливим для інших проживання із ним в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд виселити ОСОБА_5 з житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, без надання іншого жилого приміщення.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 15 березня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_5, треті особи - ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, про виселення без надання іншого жилого приміщення - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 ставить питання про скасування рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 15 березня 2018 року, та постановлення нового, про задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, відзив на неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_5 є рідними братами. ІНФОРМАЦІЯ_1 помер їх батько - ОСОБА_10, який мешкав на час смерті у вказаному житловому будинку, що був набутий ним та дружиною - матір'ю позивача та відповідача спільно під час шлюбу, а саме: третьою особою ОСОБА_7, разом із сім'єю, яка складалася з наступних осіб: ОСОБА_7, 1936 р.н., ОСОБА_5, 1960 р.н., ОСОБА_9, 1971 р.н., ОСОБА_3, 1976 р.н., ОСОБА_11, 1994 р.н., ОСОБА_12, 1994 р.н. На день подачі позову до суду у вищевказаному будинку зареєстровані наступні особи: ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_8, ОСОБА_3

Позивач ОСОБА_3 зазначив, що до 28.04.2010 року право власності на вищевказаний житловий будинок ні за ким не було зареєстроване, але потім це право за собою зареєструвала його мати - ОСОБА_7, яка зареєструвалась у спірному будинку і без згоди ОСОБА_3 зареєструвала в ньому позивача, а потім подарувала будинок ОСОБА_8, яка також зареєструвалась в ньому без згоди ОСОБА_3

Судом першої інстанції досліджені додані копії постанов Овідіопольського районного суду Одеської області про притягнення до адміністративної відповідальності відповідача ОСОБА_5 у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч.ч.1, 2 ст. 173 КУпАП.

При цьому, позивачем зазначається, що спільне проживання ОСОБА_5 та ОСОБА_7 призводить до постійних сварок та загострення сердечних та інших хвороб ОСОБА_7 Суду надані копії медичних виписок з медичної картки стаціонарного хворого - ОСОБА_7

Разом з тим, ухвалюючи судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд виходив із того, що вказані виписки не містять даних, що хвороба ОСОБА_7 спричинена саме протиправною поведінкою відповідача.

З матеріалів справи вбачається, та не заперечується сторонами, що позивач ОСОБА_3 тимчасово не проживає у будинку за адресою: АДРЕСА_1, через неможливість сумісного проживання в будинку з відповідачем ОСОБА_5

Ухвалюючи судове рішення про відмову в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Крім того, відповідно до ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

Разом з тим у відповідності до ст. 157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1ст. 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Крім того, суд обгрунтовано виходив із положень п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», згідно яких при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Проте, з матеріалів справи не вбачається, що своєю негативною поведінкою відповідач ОСОБА_5 робить неможливим проживання у вищевказаному будинку позивачу ОСОБА_3, оскільки вищевказані постанови про притягнення ОСОБА_5 до адміністративної відповідальності не стосувались прав та обов'язків позивача ОСОБА_3, а стосувались третіх осіб по справі, які із самостійним позовом до суду для захисту своїх особистих прав не звертались.

Виходячи з викладеного, суд дійшов обгрунтованого висновку, що позовні вимоги про виселення відповідача на підставі ст. 116 ЖК України задоволенню не підлягають, оскільки ОСОБА_3 не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження систематичного порушення правил співжиття з боку ОСОБА_5, що робить неможливим для позивача проживання з ним в одному будинку та вжиття відповідних заходів попередження чи громадського впливу, які не дали б позитивних результатів, як то перебачено ч. 1 ст. 116 ЖК України.

Крім того, доводи відповідача ОСОБА_5, які ним викладені у відзиву на апеляційну скаргу (а.с.140-141) про те, що, починаючи з 14.05.2016 року він не вчиняє буд-яких протиправних дій, які б свідчили, що він систематично порушує правила співжиття та робить неможливим для інших проживання в будинку, не спростовані матеріалами справи, а тому він не може бути звільнений із житлового будинку на підставі ч.1 ст. 116 ЖК України.

При цьому, колегія суддів зазначає, що з матеріалів справи дійсно вбачається що між братами ОСОБА_3 і ОСОБА_5 існують неприязні стосунки з приводу користування житловим будинком, що розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Саме з підстав вищевказаних неприязних стосунків позивач ОСОБА_3 не проживає у вказаному будинку, вважаючи на неможливість його спільного проживання з братом ОСОБА_3

Однак, враховуючи вищевикладені обставини, а також те, що на даний час існує спір між братами ОСОБА_3 з приводу користування вищевказаним житловим будинком, та який не вирішений до теперішнього часу, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що позовні вимоги позивача безпідставні, а тому задоволенню не підлягають.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3залишити без задоволення.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 15 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 25.03.2019 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

Т.В. Цюра