Провадження № 2/761/5650/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2019 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого: судді Притули Н.Г.

при секретарі: Позднякову В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

27 квітня 2017 року до суду надійшла зазначена позовна заява та розподілена на суддю ОСОБА_3 .

В зв`язку зі звільненням судді ОСОБА_3 , на підставі розпорядження керівника апарату від 24.05.2018 року було проведено повторний розподіл справи та справа надійшла в провадження судді Притули Н.Г.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м.Києва заявлені вимоги були задоволені частково та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 три відсотки річних, що становить 53 756 (п`ятдесят три тисячі сімсот п`ятдесят шість) гривень 55 копійок, інфляційні в розмірі 870 205 (вісімсот сімдесят тисяч двісті п`ять) гривень 61 копійка; стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у сумі 8 000,00 грн.

Ухвалою Шевченківського районного суду м.Києва від 26.04.2019 року скасоване заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 31 січня 2019 року та справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження.

В позовних вимогах з врахуванням заяви від 12.08.2019 року позивач просить: стягнути з відповідача на користь позивача індексацію в сумі 553 785,68 грн. за період з 31.10.2013 року по 31.07.2019 року та 3% річних на прострочену суму за період з 31.10.2013 року по 31.07.2019 року в розмірі 58 830,00 грн., пеню в розмірі ставки НБУ за період з 31.10.2013 року по 31.07.2019 року в сумі 647 255,39 грн., відшкодувати моральну шкоду в сумі 50 000,00 грн.

Вимоги обґрунтовані тим, що 20.08.2010 року між сторонами був укладений попередній договір купівлі-продажу частини житлового будинку. На виконання умов договору позивач сплатила кошти в сумі 341 000,00 грн., проте відповідач свої зобов`язання не виконав та з його вини не було укладено основний договір купівлі-продажу. В зв`язку з цим позивач звернулась до суду. За рішенням суду сплачені за попереднім договором кошти були стягнуті з відповідача на користь позивача. Як зазначає позивач, навіть після відкриття виконавчого провадження, відповідач не сплачує кошти.

Так як відповідач не виконує обов`язки щодо сплати боргу, згідно зі ст.625 ЦК України відповідач повинен сплатити три проценти річних та інфляційні, а також пеню.

Крім того позивач зазначає, що їй спричинена моральна шкода в зв`язку з тривалим невиконанням обов`язку щодо повернення коштів.

В судове засідання позивачка не з`явилась, звернулась до суду із заявою в якій зазначає, що заявлені вимоги підтримує та просить їх задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, звернувся до суду із заявою про слухання справи в його відсутність в якій просить прийняти рішення на підставі наданих доказів та застосувати наслідки спливу строків позовної давності до позовних вимог за період з 01.02.2011 року по 24.04.2014 року у вигляді відмови позивачу в позовних вимогах у цій частині.

Дослідивши письмові докази, які надані суду, врахувавши заяви сторін, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено в судовому засіданні, 20.08.2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено попередній договір щодо купівлі-продажу (далі - Договір) житлового будинку або цілої квартири у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Нельзіним Максимом Сергійовичем та зареєстрований в реєстрі за №3528.

Відповідно до п.1 Договору ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зобов`язались у майбутньому, в строк не пізніше 01.02.2011 року укласти договір купівлі-продажу частини житлового будинку або цілої квартири у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 у нотаріальній формі на умовах, визначених цим договором.

У п. 2 Договору зазначено, що в підтвердження наміру придбати частину житлового будинку або цілу квартиру та з метою забезпечення оформлення основного договору ОСОБА_1 передала ОСОБА_2 , а ОСОБА_2 прийняв до підписання цього договору грошові кошти в якості авансу у сумі 341 000,00 грн. в рахунок суми, яку ОСОБА_1 повинна сплатити ОСОБА_2 за купівлю частини житлового будинку або цілої квартири у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з п.3.2 Договору ціна об`єкту визначається сторонами у сумі 341 000,00 грн.

Як вбачається зі змісту п. 3.4 Договору об`єктом купівлі-продажу є частина житлового будинку або ціла квартира, орієнтованою площею 55 кв.м., розташована на третьому поверсі (четвертий рівень) в житловому будинку, який збудований за адресою: АДРЕСА_1 .

Так як у строки, визначені попереднім договором, основний договір купівлі-продажу укладений не був, ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів які були нею сплачені як аванс за попереднім договором.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 15.08.2013 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 341 000,00 грн. авансу та 341 000,00 грн. штрафу.

Рішенням Апеляційного суду м.Києва від 31.10.2013 року рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 15.08.2013 року скасовано в частині стягнення штрафу та в цій частині ухвалено нове рішення за яким в цій частині позову ОСОБА_1 відмовлено.

На підставі рішення суду було видано виконавчий лист та пред`явлено до примусового виконання - відкрито виконавче провадження №41489421.

Як зазначила позивач, відповідач не виконав рішення суду до даного часу.

Представник відповідача не надав доказів належного виконання рішення та сплати коштів на виконання рішення суду.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим.

За змістом статей 524, 533 - 535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі I "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу I книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

За змістом статей 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Беручи до уваги те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційних нарахувань та трьох процентів річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Це правило ґрунтується на засадах справедливості і виходить з неприпустимості безпідставного збереження грошових коштів однією стороною зобов`язання за рахунок іншої. Матеріальне становище учасників цивільного обороту схильне до змін, тому не виключено, що боржник, який не може виконати грошове зобов`язання зараз, зможе виконати його пізніше. Оскільки грошові кошти є родовими речами, неможливість виконання такого зобов`язання (наприклад, внаслідок відсутності у боржника грошей та інших підстав) не звільняє його від відповідальності.

Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Ці підстави зазначені у статтях 599, 600, 604 - 609 ЦК. У зазначених правових нормах такої підстави припинення зобов`язання, як ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора немає, тому слід дійти висновку, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК.

Виходячи з вищевикладеного та враховуючи, що нарахування коштів відповідно до ст. 625 ЦК здійснюється незалежно від ухвалення рішення суду про присудження суми боргу, відкриття виконавчого провадження чи його зупинення відповідно до вимог Закону від 21 квітня 1999 р. N 606-XIV "Про виконавче провадження", суд приходить до висновку, що є законом передбачені підстави для стягнення інфляційних нарахувань та трьох процентів річних.

Позивач звертаючись до суду з позовом просила стягнути з відповідача інфляційні, 3% річних та пеню, починаючи з 31.10.2013 року по 31.07.2019 року.

Представник відповідача заявив про застосування наслідків спливу строків позовної давності.

Стаття 256 ЦК України визначає, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Стаття 257 ЦК України передбачає, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).

Частини 3-5 статті 267 ЦК України визначають, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

До суду позовна заява направлена 25.04.2017 року, з матеріалів справи не вбачається, що відповідач вчиняв дії, які свідчать про визнання боргу, відсутні підстави вважати, що строк позовної давності переривався. Позивач не просила поновити пропущений строк.

Таким чином суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача інфляційні за період з 27.04.2017 року (за три роки до звернення до суду з позовом) по 31.07.2019 року та три проценти річних за вказаний період.

А тому нарахування трьох процентів річних на суму 341 000,00 грн. за період з 25.04.2014 року по 31.07.2019 року становить 53 924,71 грн. (1924 дні); інфляційні нараховані на суму 341 000,00 грн. за період з 25.04.2014 року по 31.07.2019 року при сукупному індексі інфляції за вказаний період 2.429 становить 487 302,01 грн.

Крім того позивач просила стягнути з відповідача на користь позивача пеню в сумі 647 255,39 грн., водночас вимоги позовної заяви в цій частині не обгрунтовані (позивач не посилається на норми діючого законодавства), в цій частині позивач не обгрунтувала позовні вимоги і після скасування заочного рішення, а тому так як умовами попереднього договору не передбачено стягнення пені та її розмір, нормами діючого законодавства позивач не обгрунтувала в цій частині заявлені вимоги, тому суд позбавлений можливості вирішити питання про стягнення пені.

Позивач в позовних вимогах просила стягнути з відповідача на власну користь моральну шкоду в розмірі 50 000,00 грн.

Відповідно до положень цивільного законодавства можливість відшкодування моральної шкоди за порушення договірних відносин передбачена окремими статтями ЦК України (ст.ст. 611, 700, 1076).

Стаття 611 ЦК України визначає правові наслідки порушення зобов`язання Так, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Аналізуючи зміст ст. 611 ЦК України можна стверджувати, що відшкодування моральної (немайнової) шкоди в договірних правовідносинах може здійснюватися виключно у випадках, що прямо передбачені законом, а також, якщо умови про відшкодування прописані в укладеному договорі.

Водночас як вбачається з умов договору, ним не передбачено відшкодування моральної шкоди за неналежне його виконання, а тому суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди.

Крім того, на підставі положень статті 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягають стягненню судові витрати пропорційно задоволеним вимогам.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.11, 509, 610, 526, 611, 625 ЦК України, ст.ст.4, 77- 81, 263, 265, 280-283, 352, 354 ЦПК України, суд,

вирішив:

Позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_3 ) про стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 три відсотки річних, що становить 53 924 (п`ятдесят три тисячі дев`ятсот двадцять чотири) гривни 71 копійку, інфляційні в розмірі 487 302 (чотириста вісімдесят сім тисяч триста дві) гривни 01 копійка.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у сумі 5 412,27 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: Н.Г.Притула