Постанова

Іменем України

25 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 748/1054/16-ц

провадження № 61-24028св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О., Усика Г. І.,

Яремка В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Черниська сільська рада Чернігівського району Чернігівської області,

третя особа - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 31 січня 2017 року у складі судді Меженнікової С. П. та рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 15 березня 2017 року у складі колегії суддів: Євстафіїва О. К., Бечка Є. М., Шарапової О. Л.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Черниської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області (далі - Черниська сільрада), третя особа - ОСОБА_2 , про визнання незаконним та скасування рішення Черниської сільради від 12 квітня 2011 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність громадянці ОСОБА_2 та про надання земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд».

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначала, що вона є власником садиби АДРЕСА_2 , яке перебуває у підпорядкуванні Черниської сільради. По сусідству з цією садибою, біля річки Снов, розпочато будівництво садиби ОСОБА_2 , яке супроводжується численними порушеннями чинного законодавства. У відповіді Черниської сільради № 93-08/181 від 05 листопада 2015 року на скаргу іншого сусіда ОСОБА_2 - ОСОБА_3 зазначається, що відомостей про розробку проектної документації і дозволу на проведення робіт від ОСОБА_2 до цієї ради не надходило, що дозволу на видалення зелених насаджень на належній ОСОБА_2 земельній ділянці сільська рада не давала, а вона, в свою чергу, за його отриманням не зверталася, матеріали із землеустрою у сільській раді відсутні. Цим листом відповідач частково підтвердив незаконність своїх дій. Внаслідок відведення вказаної ділянки ОСОБА_2 зайняла частину прибережної смуги й водоохоронної зони річки Снов, які не можуть бути зонами забудови. В результаті декількох обстежень виділеної ОСОБА_2 земельної ділянки Державною інспекцією сільського господарства в Чернігівській області і Державною екологічною інспекцією у Чернігівській області встановлено, що вона розташована на відстані 10-20 м від урізу води річки Снов, що є порушенням статей 60, 61 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) і статей 88, 89 Водного кодексу України (далі - ВК України). Внаслідок прийняття відповідачем оспорюваного рішення ОСОБА_2 забудувала прибережну смугу річки Снов, чим порушила (обмежила) право ОСОБА_1 без будь-яких перешкод користуватися прибережною смугою річки Снов.

Рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 31 січня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оспорюваним рішенням ради права позивача не порушено, ОСОБА_2 спірну земельну ділянку виділено у встановленому законом порядку, а позивач не є ні власником, ні користувачем цієї ділянки, ні навіть суміжним з нею землекористувачем, а також належних і допустимих доказів на підтвердження того, що на час винесення оспорюваного рішення були порушенні права чи інтереси позивача суду не надано.

Рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 15 березня 2017 року змінено мотивувальну частину рішення суду першої інстанції.

Змінюючи мотиви відмови у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що в силу приписів статті 30 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій (далі - ЦПК України 2004 року), ОСОБА_2 у цій справі має бути не третьою особою, а відповідачем (поряд з Черниською сільрадою). Незалучення її до участі у справі, як відповідача, позбавляє апеляційний суд можливості перевірити доводи позовної заяви про те, що відведення у власність ОСОБА_2 земельної ділянки на підставі рішення Черниської сільради від 12 квітня 2011 року спричинило порушення (обмеження) права позивача без будь-яких перешкод користуватися прибережною смугою річки Снов. Тому розгляд цієї справи не може закінчитися задоволенням позову.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиції інших учасників

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернуласьдо суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати судові рішення першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що судами не враховано, що у спорах щодо визнання недійсним або незаконним рішення органу місцевого самоврядування щодо затвердження проекту землеустрою та передачі земельної ділянку у власність певній фізичній особі, на підставі якого видано державний акт на право власності на земельну ділянку, єдиним належним відповідачем є саме орган місцевого самоврядування, який прийняв оскаржуване рішення. Оскаржувані судові рішення не відповідають критерію законності та обґрунтованості рішення суду. Рішення сільської ради прийнято з порушенням вимог статей 60, 61 ЗК України, статей 85, 88, 89 ВК України та Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища», оскільки земельна ділянка, яка виділена ОСОБА_2 у власність, розташована на відстані 10-20 м від урізу води річки Снов.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 червня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній цивільній справі.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 16 вересня 2019 року вказану справу призначено до судового розгляду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою та не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Судами встановлено, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований в АДРЕСА_2 , що підтверджується відповідними копіями договору купівлі-продажу, який посвідчено 19 лютого 2005 року державним нотаріусом Чернігівської районної державної нотаріальної контори, і витягу про реєстрацію прав власності на нерухоме майно від 16 березня 2005 року № 6750793, який виготовлено Чернігівським районним бюро технічної інвентаризації.

Рішенням Черниської сільради від 12 квітня 2011 року затверджено проект землеустрою щодо відведення ОСОБА_2 земельної ділянки у власність площею 0,1500 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_3 та одночасно її передано у власність ОСОБА_2 (а. с. 8).

На підставі цього рішення ради ОСОБА_2 видано державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯЛ № 772055, який зареєстровано в Управлінні Держкомзему у Чернігівському районі 29 листопада 2011 року за № 01142, що вбачається з копій листів Державної інспекції сільського господарства в Чернігівській області від 27 червня 2012 року № 01/с-53 та від 16 квітня 2014 року № 04/Сп-89.

Отже, предметом спору у справі є вказане рішення Черниської сільради від 12 квітня 2011 року, на підставі якого ОСОБА_2 набула у власність спірну земельну ділянку.

Належними відповідачами у таких справах є особа, прав чи інтересів якої щодо відповідної земельної ділянки стосується оскаржене рішення органу місцевого самоврядування, а також цей орган (пункт 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 713/1817/16-ц (провадження № 14-458цс18)).

Проте позов ОСОБА_1 пред`явлено лише до Черниської сільради, а ОСОБА_2 зазначено як третю особу.

Згідно з частиною першою статті 11 ЦПК України 2004 року суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до частини першої статті 30 ЦПК України 2004 року сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Враховуючи обсяг процесуальних прав та обов`язків, визначених статтями 3, 27, 31 ЦПК України 2004 року, учасниками спірного матеріального правовідношення є сторони.

Статтею 119 ЦПК України 2004 року встановлено, що, викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.

Частиною першою статті 33 ЦПК України 2004 року передбачено, що суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

За змістом статей 33, 119 ЦПК України 2004 року позивач визначає відповідача у справі.

Під час розгляду справи суд має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем, а також відповідно до вимог цивільного процесуального закону вирішити питання заміни неналежного відповідача (залучення співвідповідачів).

У разі пред`явлення позову, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача замінити неналежного відповідача на належного або залучати до участі у справі як співвідповідачів.

Згідно з частиною четвертою статті 10 ЦПК України 2004 року суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (пункт 41 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16 -ц).

Питання про залучення належного співвідповідача судом не вирішувалось, оскільки таке клопотання позивач не заявляв.

Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів), суд відмовляє у задоволенні позову.

З урахуванням викладеного та не даючи оцінку правильності застосування судами норм ЗК України, Верховний Суд дійшов висновку про те, що апеляційний суд, змінюючи рішення суду першої інстанції, зважаючи на предмет спору, а також на те, що ОСОБА_2 вже є власником спірної земельної ділянки, дійшов правильного висновку про те, що позов пред`явлено не до усіх належних відповідачів, що є перешкодою для вирішення спору по суті.

Інші доводи касаційної скарги не мають правового значення для їх перевірки, на законність судового рішення не впливають, фактично зводяться до незгоди з висновками суду про відмову в позові.

Відмова в позові за вказаних вище підстав не позбавляє позивача права звернутись до суду за захистом порушеного права з позовом до належних відповідачів, відповідно до вимог цивільного процесуального закону.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи. Вони стосуються як власного тлумачення заявником норм матеріального права, так і переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції, та свідчать лише про незгоду заявника з ухваленим у справі судовими рішеннями.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен арґумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення суду першої інстанції у не зміненій частині та рішення суду апеляційної інстанції ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, то касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а вказані судові рішення - без змін.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в цьому випадку оскаржуване судові рішення підлягають залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 31 січня 2017 року у не зміненій частині та рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 15 березня 2017 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний

Г. І. Усик

В. В. Яремко