Постанова

Іменем України

26 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 389/1809/16-ц

провадження № 61-18713св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.

суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Журавель В. І., Русинчука М. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Олександрійського районного нотаріального округу Кіровоградської області Приходько Олександр Вікторович, виконавчий комітет Знам`янської міської ради Кіровоградської області як орган опіки та піклування,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 29 грудня 2016 року в складі судді Берднікової Г. В. та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 22 лютого 2017 року в складі колегії суддів: Суровицької Л. В., Кіселика С. А., Чельник О. І.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Олександрійського районного нотаріального округу Кіровоградської області Приходько О. В., виконавчий комітет Знам`янської міської ради Кіровоградської області як орган опіки та піклування, про визнання недійсним договору дарування квартири.

Позов мотивований тим, що з 1969 року вона зареєстрована та проживає у квартирі АДРЕСА_1 . 30 листопада 1995 року, яка приватизована нею та її чоловіком - ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 її чоловік помер. Після його смерті в квартиру стала приходити відповідач та встановлювати свої порядки. У липні 2016 року після візиту до адвоката для отримання правової допомоги позивач дізналась про те, що відповідач є власником квартири на підставі договору дарування від 05 серпня 2014 року, за яким вони з чоловіком начебто подарували їй належну їм квартиру на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Олександрійського районного нотаріального округу Приходько О. В., який зареєстровано в реєстрі за № 1333.

Позивач вказувала, що за життя чоловіка ОСОБА_2 возила їх до нотаріуса, проте домовленість була, що вона догляне їх з чоловіком. Наміру щодо передачі за життя квартири комусь у власність ні в неї, ні в її чоловіка не було.Укладаючи договір, насправді мали за мету укладення договору довічного утримання або заповіту, оскільки в силу похилого віку та за станом здоров`я потребують сторонньої допомоги. Текст самого договору чоловік прочитати не міг, оскільки не бачив на обидва ока, а нотаріус не встановив їх дійсних намірів при вчиненні правочину. Після смерті чоловіка вона є спадкоємцем першої черги. Вважала договір дарування квартири таким, що вчинений під впливом помилки щодо правової природи договору.

ОСОБА_1 просила визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 як дарувальниками з однієї сторони, і ОСОБА_2 як обдаровуваною з другої сторони, посвідчений 05 серпня 2014 року приватним нотаріусом Олександрійського районного нотаріального округу Кіровоградської області Приходьком О. В., зареєстрований в реєстрі за № 1333.

Короткий зміст рішень суду першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 29 грудня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 22 лютого 2017 року, позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 як дарувальниками з однієї сторони, і ОСОБА_2 як обдаровуваною з другої сторони, посвідчений 05 серпня 2014 року приватним нотаріусом Олександрійського районного нотаріального округу Кіровоградської області Приходьком О. В., зареєстрований в реєстрі за № 1333. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої та апеляційної інстанцій мотивовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер в м. Знамянка. ОСОБА_4 19 червня 2014 року був складений заповіт на користь ОСОБА_3 . З заявами про прийняття його спадщини звернулись дружина - ОСОБА_1 та дочка відповідача - ОСОБА_3 . Після смерті чоловіка ОСОБА_1 залишилась проживати у квартирі АДРЕСА_1 , з реєстрації у квартирі не знята. Позивач та її чоловік, як особи похилого віку, які за станом здоров`я потребували стороннього догляду та допомоги, погоджувались на передачу нерухомого майна у власність відповідача лише за умови довічного утримання й, укладаючи спірний договір, помилялись щодо правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення між ними і відповідачем.

Аргументи учасників справи

У березні 2017 року ОСОБА_2 подала касаційну скаргу, у якій, просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Касаційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що при вирішенні цієї справи суд за клопотанням заявника в обов`язковому порядку мав постановити ухвалу про проведення судово-психіатричної експертизи, яка б мала дати уявлення щодо можливості позивача та її чоловіка за своїм психічним станом у момент підписання договору дарування розуміти значення своїх дій та керувати ними. При цьому судами переоцінено вплив фізичного стану ОСОБА_4 на його здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, в той час як ОСОБА_1 на час укладення оспорюваного договору взагалі мала добрий стан здоров`я. Також суд порушив норми процесуального права під час правонаступництва, оскільки ОСОБА_4 заповідав все своє майно дочці відповідача - ОСОБА_3 . Відтак, позов подано неналежною особою, оскільки право на пред`явлення до обдаровуваного позову про визнання договору дарування недійсним в частині майна ОСОБА_4 переходить на підставі заповіту до ОСОБА_3 . Крім того, судом не враховано, що на підставі статті 728 ЦК України до вимог, пред`явлених позивачем, застосовується позовна давність в один рік.

Короткий зміст ухвал суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 жовтня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Рух справи

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справу передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів приймає аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на праві спільної власності згідно свідоцтва № НОМЕР_1 про право приватної власності на квартиру, виданого відділом приватизації Знам`янської міської ради народних депутатів 30 листопада 1995 року, належала квартира АДРЕСА_1 .

19 червня 2014 року ОСОБА_4 був складений заповіт на користь ОСОБА_3

05 серпня 2014 року приватним нотаріусом Олександрійського районного нотаріального округу Кіровоградської області Приходько О. А. посвідчено договір дарування, який зареєстровано в реєстрі за № 1333, за яким ОСОБА_4 , 1927 року народження та його дружина ОСОБА_1 , 1935 року народження, належну їм на праві спільної сумісної власності спірну квартиру подарували ОСОБА_2 .

Відповідач ОСОБА_2 є дружиною племінника ОСОБА_4 .

На час укладення договору дарування позивач та її чоловік ОСОБА_4 були пенсіонери за віком.

Згідно з довідкою Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) міста Знам`янка ОСОБА_1 прийнята до відділення на обслуговування вдома на безоплатній основі з 26 жовтня 2010 року. Відповідно до договорів про соціальне обслуговування їй надавались соціальні послуги з прибирання приміщення, винесення сміття, придбання та доставка продуктів, медикаментів, промислових товарів з відвідуванням два рази на тиждень.

Відповідно до інформації, наданої Комунальним закладом «Знам`янський районний центр первинної медико - санітарної допомоги» від 30 серпня 2016 року № 580, ОСОБА_1 знаходиться на диспансерному обліку з грудня 2013 року по теперішній час, станом на липень - серпень 2014 року (за місяць до укладення оспореного договору дарування) мала такі хронічні хвороби: ішемічна хвороба серця; атеросклеротичний кардіосклероз; гіпертонічна хвороба ІІ стадії; серцева недостатність - ІІ А; дисциркуляторна енцефалопатія ІІ ст., змішаного генезу; гостре порушення мозкового кровообігу; артифакія правого ока; катаракта лівого ока. ОСОБА_4 станом на липень-серпень 2014 року мав такі хвороби: ішемічна хвороба серця; атеросклеротичний дифузний кардіосклероз; аортосклероз, миготлива аритмія, постійна форма, серцево-судинна недостатність ІІ функціональний клас; гіпертонічна хвороба ІІ стадії; серцева недостатність - ІІ А- Б ; цукровий діабет, тип ІІ, середньої важкості; проліферативна діабетична ретинопатія обох очей.

Після укладення договору дарування, ОСОБА_4 та ОСОБА_1 продовжували проживати у квартирі, не знімались з реєстрації в ній.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, і з заявами про прийняття спадщини після його смерті звернулись дружина ОСОБА_1 та дочка відповідача ОСОБА_3

ОСОБА_1 залишилась проживати у спірній квартирі, з реєстрації у квартирі не знята.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Аналіз статті 229 ЦК України дозволяє стверджувати, що під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 759/17065/14-ц (провадження № 61-2779св18) зроблено висновок по застосуванню статті 229 ЦК України та вказано, що «під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу)».

Тлумачення статті 229 ЦК України свідчить, що помилятися повинна саме сторона правочину. У випадку, якщо сторона правочину представлена двома особами, то для визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України, необхідно встановити, що ці особи як сторона правочину вчинили правочин під впливом помилки.

У справі, що переглядається, сторона дарувальника в оспорюваному договорі від 05 серпня 2014 була представлена двома особами - позивачем ОСОБА_1 та її чоловіком ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , після укладення цього договору. ОСОБА_4 за життя не оспорював договір дарування, тому відсутні підстави вважати, що при вчиненні оспорюваного договору дарування цього правочину ОСОБА_4 , він діяв під впливом помилки.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

У справі, що переглядається, позов пред`явлено ОСОБА_1 , як однією з осіб, яка вчиняла договір дарування на стороні дарувальника, та яка подала заяву про прийняття спадщини після ОСОБА_4 , до обдаровуваного - ОСОБА_2 Натомість ОСОБА_3 на користь якої складено заповіт ОСОБА_4 і яка прийняла спадщину після смерті ОСОБА_4 , залучена третьою особою, а не співвідповідачем.

За таких обставин, суди зробили неправильний висновок про задоволення позову.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржені рішення постановлено без додержання норм матеріального права. У зв`язку із наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити, оскаржені рішення скасувати та постановити нове рішення про відмову в задоволені позову.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 29 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 22 лютого 2017 року скасувати.

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 як дарувальниками з однієї сторони, і ОСОБА_2 як обдаровуваною з другої сторони, посвідчений 05 серпня 2014 року приватним нотаріусом Олександрійського районного нотаріального округу Кіровоградської області Приходьком Олександром Вікторовичем, зареєстрований в реєстрі за № 1333.

З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції рішення Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 29 грудня 2016 року та ухвала апеляційного суду Кіровоградської області від 22 лютого 2017 року втрачають законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

В. І. Журавель

М. М. Русинчук