ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/821/345/19Головуючий по 1 інстанції
Категорія: 304060000 Марцішевська О. М.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2019 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого Нерушак Л.В. ( суддя - доповідач )

Суддів Бородійчука В.Г., Єльцова В.О.

за участю секретаря Винник І.М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ; представник позивача - адвокат Дубінський В.М.;

відповідач - ОСОБА_2 ; представник відповідача - адвокат Попельнюх А.О.;

особа, яка подає апеляційну скаргу - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 10 червня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Марцішевської О.М. у залі Соснівського районного суду м. Черкаси 10.06. 2019 року о 15 год. 50 хв., повний текст рішення складений 19 червня 2019 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договорів довічного утримання та визнання права власності, -:

в с т а н о в и в :

12.12.2018 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до відповідача ОСОБА_2 про розірвання договорів довічного утримання та визнання права власності.

Позивач ОСОБА_1 в обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 15 липня 2014 року між нею та відповідачем ОСОБА_2 були укладені договори довічного утримання, посвідчені нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Ященко В.М., зареєстровані у реєстрі № 836 та № 834, згідно до умов яких відчужувач - ОСОБА_1 передала у власність набувача - ОСОБА_2 належні їй на праві приватної власності 83/100 частини житлового будинку АДРЕСА_1 згідно договору № 834 та земельну ділянку площею 0,0640 га для будівництва і обслуговування цього будинку згідно договору № 836.

Згідно до п.4 договору № 834 відповідач ОСОБА_2 зобов`язується довічно повністю утримувати позивача ОСОБА_1 , забезпечувати її харчуванням, одягом, доглядом, необхідною допомогою та зберегти в безкоштовному довічному користуванні 83/100 частини житлового будинку АДРЕСА_1 .

У відповідності до п.5 вказаного договору вартість матеріального забезпечення (харчування, одягу, догляду, необхідної допомоги) визначена сторонами в сумі 1000 грн.

За п.6 договору догляд, що надається відповідачем ОСОБА_2 позивачу ОСОБА_1 , включає в себе: забезпечення позивача щоденним триразовим харчуванням, необхідним одягом, медикаментами та лікувальними засобами; надання медичної допомоги шляхом залучення кваліфікованих медичних працівників; надання побутових послуг; оплату за власний рахунок комунальних послуг, інших платежів, пов`язаних з проживанням в зазначеній частині будинку позивача.

Аналогічний зміст договору довічного утримання та визначення умов догляду, передбачений сторонами в договорі про передачу у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд розміром 0, 0640 га за адресою АДРЕСА_1 , зареєстрований в реєстрі № 836.

Позивач ОСОБА_1 посилається, що відповідач ОСОБА_2 не виконує взяті на себе зобов`язання щодо довічного утримання, що є підставою для розірвання спірних договорів на підставі п.1 ч. 1 ст.755 ЦК України. З моменту укладення договорів та по цей час відповідач навчається у вищому навчальному закладі у м. Черкаси на денній формі навчання. Враховуючи вік та рід занять відповідача ОСОБА_2 , остання об`єктивно не може виконувати в повній мірі взяті на себе зобов`язання. За усною згодою позивача та згідно до п.9 Договору № 836 та п.6 Договору № 834 такий догляд фактично мала надавати мати відповідача, але ні відповідач особисто, а ні її родичі взяті позивачем зобов`язання не виконують.

У зв`язку з викладеним позивач ОСОБА_1 просила суд розірвати договір довічного утримання від 15 липня 2014 року, реєстраційний номер № 836; розірвати договір довічного утримання від 15 липня 2014 року, реєстраційний номер № 834; визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на 83/100 (вісімдесят три сотих) частини житлового будинку АДРЕСА_1 з відповідною частиною господарських будівель та споруд, що знаходиться по АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) розміром 0,0640 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 10 червня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договорів довічного утримання та визнання права власності - задоволено в повному обсязі.

Розірвано договір довічного утримання, укладений 15 липня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , про відчуження 83/100 частини житлового будинку АДРЕСА_1 будівель та споруд, що знаходиться по АДРЕСА_1 .

Розірвано договір довічного утримання, укладений 15 липня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про відчуження земельної ділянки площею 0,0604 га, що знаходиться по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :04:045:0066.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 83/100 (вісімдесят три сотих) частини житлового будинку АДРЕСА_1 з відповідною частиною господарських будівель та споруд, що знаходиться по АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку площею 0,0604 га, що знаходиться по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :04:045:0066.

Стягнуто з ОСОБА_2 судовий збір в дохід держави у розмірі 4411,60 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 оскаржила рішення суду в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу. В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_2 вказує, що рішення суду першої інстанції постановлене при неправильному застосуванні норм процесуального права, висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, не відповідають фактичним обставинам справи. Скаржник не погоджується із висновком суду, що умови договору довічного утримання, визначені та погоджені сторонами, відповідачем були порушені, що стало наслідком задоволення позовних вимог, оскільки такі висновки не відповідають обставинам справи.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 зазначає, що з аналізу договорів довічного утримання вбачається, що більша частина визначених для набувача обов`язків мають оціночний характер. Тобто ні в договорі, ні законодавстві не містяться деталізовані визначення таких понять як «необхідний одяг», «необхідні медикаменти», «необхідні лікувальні засоби». Тому з урахуванням всіх обставин справи, враховуючи можливі потреби позивача, які обумовлювались при укладенні договорів, вбачається, що сторони мали на увазі визначення поняття «необхідний» на власне переконання з урахуванням потреб ОСОБА_1 .

Також скаржник вказує у скарзі, що з урахуванням стану здоров`я ОСОБА_1 , наявних у неї скарг на стан здоров`я, сторонами спільно приймались рішення про проходження медичного лікування, виходячи з рекомендацій професійних медиків. Під час розгляду справи не було встановлено жодного випадку, який би підтвердив факт відмови або не направлення ОСОБА_1 на огляд та/або лікування до медичних працівників будь-якої кваліфікації. ОСОБА_2 посилається, що ОСОБА_1 постійно мала продукти харчування та готові страви, що надавала ОСОБА_2 та члени її родини, що було встановлено та підтверджено показами свідків. Не було спростовано ОСОБА_1 , що відповідач не допомагала позивачу у догляді за присадибною земельною ділянкою, у проведенні ремонтних робіт у будинку та на ділянці, оскільки у позивача ремонтували дах, тин .

Скаржник посилається у скарзі, що позивач ОСОБА_1 під час розгляду справи у суді неодноразово змінювала свою позицію, стверджуючи, що ні відповідач, ні члени її родини не допомагали позивачу, проте після уточнень погоджувалась, що умови договору виконувались частково. Тому ОСОБА_2 вважає, що позивач, враховуючи її вік та стан здоров`я, може плутатись у певних подіях. Умовами оскаржуваних договорів не передбачалась жодна форма можливої звітності сторін одна перед одною про виконання обов`язків догляду. Тому ОСОБА_2 вказує, що вона не збирала підтверджуючих документів про понесені витрати на харчування, лікування, оскільки ніколи не вимагала розписок від ОСОБА_1 про отримання будь - яких послуг. Також посилається у скарзі, що судом помилково вказано, що підтверджуючі документи на оплату комунальних послуг втрачені відповідачем. Відповідач та її представник пояснювали суду, що квитанції про оплату комунальних послуг передавались позивачу на зберігання, оскільки проводились від імені ОСОБА_1 як власниці особових рахунків. Скаржник вважає, що належними доказами є акти опитування сусідів щодо виконання умов договору, що не було в повній мірі враховано судом.

За таких обставин, ОСОБА_2 просить рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 10.06.2019 року - скасувати, ухвалити по справі нове рішення, яким у задоволенні позову про розірвання договорів довічного утримання та визнання права власності відмовити повністю.

28 серпня 2019 року на адресу Черкаського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від позивача ОСОБА_1 . В обґрунтування відзиву ОСОБА_1 посилається, що з доводами апеляційної скарги не погоджується, а в апеляційній скарзі скаржнику слід відмовити. Вона вказує, що скаржник згідно умов договору повинна була забезпечувати позивача харчуванням, надавати побутову допомогу, грошову допомогу у розмірі 1000 гривень, забезпечувати необхідними медикаментами та лікувальними засобами, надавати медичну допомогу шляхом залучення кваліфікованих медичних працівників, проте ОСОБА_2 цього зроблено не було. Крім того, ОСОБА_1 зазначає, що ні одної квитанції про придбання ліків для позивача до справи з сторони відповідача приєднано не було, ніяких лікарів залучено також не було, оскільки відповідач не підтвердила таких фактів. ОСОБА_1 погоджується із рішенням суду, оскільки вважає, що висновки суду не спростовані доводами апеляційної скарги та показаннями свідків, на покази яких посилається відповідач.

У відзиві позивач ОСОБА_1 просить залишити судове рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 10.06.2019 року без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення позивача та представника позивача, представника відповідача, які з`явилися в судове засідання, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам, оскільки ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності.

Вирішуючи спір та ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог про розірвання договорів довічного утримання та визнання права власності, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог, дійшовши висновку, що позивачем доведено неналежне виконання відповідачем умов договору довічного утримання, оскільки істотні умови договору як надання матеріального забезпечення (харчування, одягу, догляду, необхідної допомоги) у визначеній сторонами сумі 1000 гривень та оплата комунальних послуг не виконувались відповідачем. Суд першої інстанції встановив, що відповідачем не спростовано доводи позивача щодо неотримання від відповідача матеріального забезпечення, на умовах передбачених договорами довічного утримання, оскільки у відповідності до ст. 614 ЦК України тягар доказування відсутності своєї вини лежить на особі, яка порушила зобов`язання.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції, оскільки вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи та вимогам закону, оскільки судом першої інстанції встановлено дійсні обставини справи, дано належну оцінку зібраним доказам, правильно застосовано норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, та ухвалено у справі законне і обґрунтоване рішення, підстав для скасування якого, апеляційний суд не вбачає, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч.3 ст. 129 Конституції України є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції 15 липня 2014 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 , було укладено договори довічного утримання, посвідчені нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Ященко В.М., зареєстровані в реєстрі № 836 та № 834, згідно до умов яких відчужувач - ОСОБА_1 передала у власність набувача - ОСОБА_2 належні їй на праві приватної власності 83/100 частини житлового будинку АДРЕСА_1 вартістю 108240 грн. згідно договору зареєстрованого за № 834 та земельну ділянку площею 0,0640 га для будівництва і обслуговування цього будинку вартістю 192000 грн. згідно договору зареєстрованого за № 836 (а. с. 5-10).

Відповідно до п.4 умов договору № 834 відповідач ОСОБА_2 зобов`язується довічно повністю утримувати позивача ОСОБА_1 , забезпечувати її харчуванням, одягом, доглядом, необхідною допомогою та зберегти в безкоштовному довічному користуванні 83/100 житлового будинку АДРЕСА_1 (а. с.8).

Згідно п.5 вказаного договору вартість матеріального забезпечення (харчування, одягу, догляду, необхідної допомоги) визначена сторонами в сумі 1000 (одна тисяча) грн. (а. с.8).

Відповідно до п.6 договору догляд, що надається відповідачем ОСОБА_2 , позивачу ОСОБА_1 включає в себе: забезпечення позивача щоденним триразовим харчуванням, необхідним одягом, медикаментами та лікувальними засобами; надання медичної допомоги шляхом залучення кваліфікованих медичних працівників; - надання побутових послуг; оплату за власний рахунок комунальних послуг, інших платежів, пов`язаних з проживанням в зазначеній частині будинку позивача (а. с. 8).

Аналогічний зміст договору довічного утримання від 15 липня 2014 року та визначення умов догляду, передбачений сторонами у договорі про передачу у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд розміром 0, 0640 га за адресою АДРЕСА_1 , зареєстрований в реєстрі за № 836.

Звертаючись із позовом в суд, позивач ОСОБА_1 посилалась, що ні відповідач особисто, ні її родичі договірні зобов`язання належним чином не виконували з моменту укладення договору довічного утримання у липні 2014 року, а неналежне виконання вказаних договорів довічного утримання позбавляє її догляду, оскільки позивач є особою похилого віку 78 років, має ряд хвороб, на які страждає, є інвалідом 2 групи, а після напружених стосунків у 2018 році виконання умов договору відповідачем взагалі припинилось. У зв`язку із погіршенням здоров`я позивач не лише потребує догляду, а і лікування, однак не має можливості навіть звернутися до соціальних служб у зв`язку із наявністю укладених нею договорів довічного утримання. За таких обставин, ОСОБА_1 вважає, що у зв`язку із неналежним виконанням умов договорів довічного утримання, договори довічного утримання слід розірвати у судовому порядку, оскільки відповідач не погоджується на розірвання договорів довічного утримання за згодою сторін.

Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним. Вказане означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення, а до цього визначені у правочині умови є правомірними.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно до положень ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладанні договору.

Статтею 744 ЦК України передбачено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

За правилами п.1 ч.1 ст. 755 ЦК України, договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини.

Згідно ч.1 ст. 756 ЦК України у разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення. У цьому разі витрати, зроблені набувачем на утримання та (або) догляд відчужувача, не підлягають поверненню.

При цьому, відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст. 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Порушенням зобов`язання згідно ст.610 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.1 та 2 ст.614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Як зазналося вище у постанові, ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про розірвання договорів довічного утримання та визнання права власності, посилаючись, що відповідач належним чином умови договору довічного утримання не виконує, а тому просить суд про розірвання укладених нею договорів довічного утримання з відповідачем.

Предметом спору у даній справі є розірвання договору, зокрема внаслідок істотного порушення відповідачем взятих на себе зобов`язань, у зв`язку з чим предметом доказування у даній справі є встановлення всіх обставин, які вказують на наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення.

Із матеріалів справи вбачається та встановлено судом першої інстанції, що в підтвердження позовних вимог щодо невиконання умов договору, позивач ОСОБА_1 надала квитанції про оплату нею комунальних послуг по газопостачанню, водопостачанню будинку по АДРЕСА_1 , згідно яких платником за послуги є ОСОБА_1 .

Згідно даних виписки з історії хвороби ОСОБА_1 , виданої КЗ «Черкаський обласний госпіталь ветеранів війни ЧОР» за січень, квітень 2018 року вбачається, що ОСОБА_1 перебувала на стаціонарному лікуванні з приводу ряду хронічних захворювань шлунково-кишкового тракту, хронічну дисциркуляторну енцелопатію, астено-невротичний синдром, захворювання серцевої-судинної системи, початкову катаракту обох очей, вікову тугоухість. Перебувала вона на стаціонарному лікування, також проходила амбулаторне лікування згідно записів картки амбулаторного хворого ОСОБА_1 за 2016-2018 роки (а. с.15-26).

Як вбачається із матеріалів справи згідно даних довідки МСЕ № 009121 від 20.04.1994 року позивач ОСОБА_1 є інвалідом II групи безстроково.

Таким чином, колегія суддів апеляційного суду погоджується з судом першої інстанції, що наданими позивачем ОСОБА_1 доказами, підтверджено її доводи про те, що внаслідок неналежного виконання відповідачем ОСОБА_2 договорів довічного утримання , позивач позбавлена догляду на умовах, погоджених сторонами у спірних договорах довічного утримання, хоча ОСОБА_1 потребує такого догляду за станом здоров`я, будучи одинокою особою похилого віку та інвалідом 2 групи.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що надані позивачем докази не були спростовані відповідачем ОСОБА_2 та її представником, шляхом надання належних і допустимих доказів щодо належного виконання договорів довічного утримання від 15 липня 2014 року, оскільки за приписами ст. 614 ЦК України тягар доказування відсутності своєї вини лежить на особі, яка порушила зобов`язання. Отже, за принципом презумпції вини боржника в цивільно - правовому зобов`язанні, саме відповідач має надати докази належного виконання ним покладених на нього обов`язків.

Судом першої інстанції було вірно надано оцінку наданим відповідачем доказам щодо сплати комунальних послуг ОСОБА_2 . Судом встановлено, що відповідачем надано лише квитанції про оплату комунальних послуг з електропостачання по будинку, який знаходиться по АДРЕСА_1 на суму 60 грн. від 23.04.2018 року, 37,06 грн. від 25.05.2018 року, 27,45 грн. від 19.09.2018 року, а щодо інших періодів та видів комунальних послуг, починаючи з моменту підписання сторонами договору довічного утримання липня 2014 року, відповідачем ОСОБА_2 не надано доказів сплати комунальних послуг.

Апеляційний суд погоджується, що суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку, що надані квитанції не підтверджують належного виконання відповідачем умов договору довічного утримання, як і не спростовуються висновки суду і вказаними доводами апеляційної скарги відповідача щодо підтвердження виконання умов договору довічного утримання.

Із наявних матеріалів справи вбачається, що відповідачем ОСОБА_2 також не надано документальні підтвердження відносно витрат на придбання продуктів харчування, одягу, ліків позивачу ОСОБА_1 на виконання відповідних договірних зобов`язань, що і було встановлено та зазначено правильно судом першої інстанції, та підтверджує неналежне виконання умов договорів довічного утримання відповідачем, з чим повністю погоджується апеляційний суд, оскільки суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог позивача про розірвання договорів довічного утримання.

Апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції беззаперечно встановлено, що наявне істотне порушення набувачем умов договорів довічного утримання, що є підставою для розірвання даних договорів згідно частини 1 статті 756 ЦК України з поверненням до відчужувача права власності на майно, яке було ним передане.

Таким чином, враховуючи вищевикладені обставини справи, норми права, наявні в матеріалах справи докази в підтвердження позовних вимог, враховуючи відсутність належних доказів щодо спростування відповідачем доводів позивача, що відповідачем не виконувались всі умови договорів довічного утримання, беручи до уваги умови договорів довічного утримання, серед яких є надання матеріального забезпечення (харчування, одягу, догляду, необхідної допомоги) у визначеній сторонами сумі 1000 грн. та оплата комунальних послуг, але відповідачем ОСОБА_2 не доведено належне виконання умов договору, то колегія суддів повністю погоджується із судом першої інстанції, який дійшов вмотивованого та обґрунтованого висновку щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про розірвання договору довічного утримання та визнання права власності за вказаних обставин у справі.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що більша частина визначених для набувача обов`язків мають оціночний характер, оцінюються критично колегією суддів, оскільки дане твердження скаржника не відповідає визначеним сторонами умовам договорів довічного утримання, оскільки у відповідності до ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становить умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства, а ст. 629 ЦК України передбачає, що договір є обов`язковий для виконання. Таким чином, дані твердження скаржника зводиться до неправильного тлумачення, носять суб`єктивний характер та не спростовують висновків суду, тому не приймаються колегією суддів.

Колегією суддів критично оцінюються доводи скаржника щодо актів опитування сусідів, оскільки дані акти не підтверджують достовірність виконання відповідачем договірних умов про надання матеріального забезпечення позивачу, у визначеній сторонами сумі 1000 грн., оскільки у вказаних актах та показах свідків відсутні конкретні дані щодо вартості матеріального забезпечення, що і було зазначено судом першої інстанції, оскільки інші показання свідків у справі спростовують доводи скаржника щодо надання матеріального забезпечення позивача, триразового харчування, надання допомоги у придбанні продуктів ліків, тощо. Апеляційний суд вважає, що доводи скаржника не дають підстав дійти висновку про виконання відповідачем умов договорів довічного утримання, та задоволення вимог апеляційної скарги щодо скасування рішення суду і відмови у задоволенні позовних вимог позивача.

Посилання скаржника у апеляційній скарзі на те, що рішення суду не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи нічим не підтверджено, доказів відповідачем не надано, не наведено підстав, визначених ст. 376 ЦПК України, які б відповідно до вимог закону, дозволяли апеляційному суду скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення у справі про відмову у задоволенні позовних вимог.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, яким з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені, та їм дана належна оцінка, а доводи скаржника зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів, тому не підлягають задоволенню колегією суддів.

Отже, апеляційний суд вважає, що, розглядаючи зазначений позов, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, тому відсутні підстави для скасування рішення суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ухвалив обґрунтоване рішення про задоволення позовних вимог банку, тому відсутні підстави для зміни чи скасування рішення згідно доводів та вимог апеляційної скарги.

З вищевикладеного не вбачається, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення допущено порушення норм матеріального чи процесуального права, залишено не розглянутими обставини, що мають значення для справи, а тому відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Виходячи з викладеного, апеляційний суд дійшов висновку, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачається, оскільки доводи апеляційної скарги не є суттєвими, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи, і правильності висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 10 червня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договорів довічного утримання та визнання права власності - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції, Верховного Суду протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий Л.В. Нерушак

Судді В.Г.Бородійчук

В.О. Єльцов