Справа № 504/3607/17
Провадження № 2/504/1097/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.03.2019 року смт.Доброслав

Комінтернівський районний суд Одеської області у складі

Головуючого судді - Барвенко В.К.,

при секретарі Мельниковій В.М.,

за участі позивача- ОСОБА_2.,

за участі представника - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду № 4, смт. Доброслав, матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа- Відділ державної реєстрації актів цивільного стану Комінтернівського районного управління юстиції Одеської області про оспорювання батьківства та внесення змін до актового запису, -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2017 року ОСОБА_2 звренувся до суду із позовом до ОСОБА_3 , яким просив суд виключити ОСОБА_2 , як батька, з актового запису № 2 від 24.01.2003 року про народження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Також позивач просив суд встановити, що дане рішення є підставою для внесення відповідних змін до актового запису № 2 від 24.01.2003 року про народження ОСОБА_4

Ухвалою судді Комінтернівського районного суду Одеської області від 04.12.2018 року відкрито провадження у справі.

Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 04.12.2018 року закрито підготовче засідання, справу призначено до судового розгляду.

У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовну заяву, і просили її задовольнити з наступної підстави:

Так, 06.03.2000 року між сторонами було укладено шлюб.

Від цього шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 року народжений ОСОБА_4

07.02.2005 року шлюб між сторонами розірваний, син ОСОБА_4 залишився проживати із мамою.

На підставі рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 20.11.2003 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 стягуються аліменти на утримання сина ОСОБА_4

Як стверджує позива, він від спільних друзів дізнався, що ОСОБА_4 не його син.

В судовому засіданні позивач та його представник наполягали на тому, аби суд в порядку ст. 109 ЦПК України визнав факт, що ОСОБА_2 не є батьком ОСОБА_4 , оскільки ОСОБА_3 ухилилась від участі у призначеній судом експертизі.

В судове засідання ОСОБА_3 повторно не з`явилась, сповіщена належним чином про дату, час та місце його проведення. У раніше проведених підготовчих засіданнях, в тому числі 04.12.2018 року, ОСОБА_3 категорично заперечувала проти задоволення позову, вважала, що позивач цим позовом знущається не тільки з неї, а ї з дитини, завдає дитині психологічної травми.

Представник Лиманського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану ГТ УЮ в Одеській області подано письмового листа № 3237/Н-26 від 16.11.2018 року про розгляд справи у свою відсутність.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши позивача, його представника, враховуючи раніше висловлену позицію відповідача, суд дійшов до наступного висновку:

Судом встановлено, що сторони з 06.03.2000 року перебували у шлюбі (а.с 4 (зворот)), від цього шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 року народжений ОСОБА_4 (а.с 5).

15.04.2005 року зареєстровано розірвання шлюбу між сторонами (а.с. 8).

В судовому засіданні позивач пояснив суду, що дійсно перебував у шлюбі з ОСОБА_3 , від цього шлюбу народжений ОСОБА_4 , дитину з пологового будинку подружжя забрали спільно.

Пізніше відносини у сім`ї погіршились, і подружжя перестали проживати разом, і у 2005 році рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області цей шлюб було розірвано.

Позивач стверджував, що відповідач не давала батькові бачитись із сином, через що позивач був вимушений звертатись до органу опіки для вирішення виниклих конфліктних ситуацій.

Після того. як стосунки в сім`ї погіршились, він пішов проживати окремо, а відповідачка за рішенням суду 2003 року почала стягувати аліменти на утримання дитини.

Пізніше він від друзів дізнався що він не є батьком дитини -ОСОБА_4

На запитання суду коли саме ОСОБА_2 дізнався про те, що він вказаний батьком ОСОБА_4 у актовому записі про народження, позивач з початку відповів, що не придава цьому питанню значення, оскільки дитину подружжя забрало з пологового будинку, реєстрацію здійснювала мама, і лише наприкінці 2003 року відносини погіршились, і він пішов з сім`ї. Потім, ОСОБА_2 почав пояснювати суду, що не знав про реєстрацію дитини, і що він вписаний у актовий запис про народження дитини як батько.

Суд критично ставиться до цих пояснень позивача, оскільки реєстрація дитини здійснена у період, коли подружжя перебували у шлюбі, шлюб розірвано у 2005 році за рішенням суду, з 2003 року за рішенням суду і майже по теперішній час стягуються з позивача аліменти саме на утримання цієї дитини.

Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 01.03.2018 року призначено судову генетичну експертизу.

Згідно листа № 1790-02 від 20.06.2018 року КУ «Одеське обласне бюро судово- медичної експертизи» ухвала Комінтернівського районного суду Одеської області від 01.03.2018 року повертається без виконання через неприбуття 18.05.2018 року ОСОБА_3 та дитини - ОСОБА_4 , та неприбуття 12.06.2018 року обох сторін для одночасного відбору біологічних зразків та неможливості виконання експертного дослідження.

До даних правовідносин суд застосовує правило частини першої статті 56 КпШС України - особа, записана як батько або як мати дитини в книзі записів народжень або особа, яка фактично є батьком дитини, в разі смерті матері чи позбавлення її батьківських прав має право оспорити проведений запис протягом року з того часу, коли їй стало або повинно було стати відомо про проведений запис.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю», оскільки перебіг встановленого ст. 56 КпШС України річного строку на оспорювання батьківства починається з того часу, коли особа, яка з її відома записана батьком дитини, дізналась або повинна була дізнатися про вчинення запису, та обставина, що особа, з відома якої вчинено запис, дізналася, що вона не є батьком дитини, після закінчення цього строку, не змінює порядок його обчислення, але може бути врахована при вирішенні питання щодо поважності причин пропуску строку.

За змістом правової конструкції, застосованої для формулювання норми закону щодо цього строку, та з урахуванням положень ст.ст. 9, 10, 11 КпШС України, якими передбачено, що позовна давність поширюється на вимоги, що випливають із шлюбних та сімейних відносин, у випадках, коли строк для захисту порушеного права встановлено законодавством України і в таких випадках застосовується судом відповідно до цивільного законодавства, якщо інше не встановлено законом, із відповідним порядком її обчислення, строк, про який йдеться, відповідає умовам, встановленим законом саме для позовної давності.

Судом встановлено, що запис про батька дитини в актовому записі про народження було здійснено під час шлюбу позивача та відповідачки, на той час позивач не мав сумнівів щодо його батьківства відносно дитини.

Як встановлено судом з пояснень позивача, сумніви щодо його батьківства стали у нього виникати під час розвитку дитини зі слів третіх осіб.

Впевненим у тому, що він не є біологічним батьком дитини, позивач став після спілкування з іншими особами.

Майже 15 років з позивача на утримання цієї дитини стягуються аліменти.

Отже сумнівів в обізнаності позивача в тому, що саме він є батьком цієї дитини з 2003 року (часу реєстрації) у суду не має.

Відповідно до ч. 1 ст. 56 КпШС України протягом року після реєстрації народження дитини та внесення відповідного запису про батька дитини до актового запису про народження дитини позивач із зазначеними вище вимогами не звертався.

Суд вважає, що позивач не може мати матеріально- і процесуально-правових переваг перед відповідачем через те, що пропустив строк звернення до суду із позовом, підстав для поновлення якого немає, внаслідок чого, звернувся до суду в час, коли виникли новий предмет доказування і нові процесуальні засоби доказування, які були відсутні в період, у який в інших умовах і в іншому процесуальному порядку позивач вправі був реалізувати право на позов про оспорювання батьківства, чого не зробив.

На переконання суду, протилежне необґрунтовано створює на користь позивача дисбаланс у передбачених матеріальним і процесуальним законом правах і обов`язках сторін, що по суті порушує принципи рівності сторін перед законом і рівності їх прав і обов`язків.

На цій підставі позовні вимоги не засновані на законі, і не можуть бути задоволені.

З цих правових підстав суд не застосовує правило статті 109 ЦПК України щодо визнання факту, який мав би бути доведеним за результатами призначениї судової- генетичної експертизи.

Решта доводів позивача зводиться до власного розуміння положень діючого законодавства.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 56 КпШС України, ст. ст. 12, 109, 258-260, 352-355 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_2 - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо справу розглянуто за заявою осіб, визначених частиною другою статті 4 цього Кодексу, рішення суду, що набрало законної сили, є обов`язковим для особи, в інтересах якої було розпочато справу.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Одеського апеляційного суду через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя В.К. Барвенко