Номер провадження: 22-ц/813/3022/19
Номер справи місцевого суду: 521/3628/18
Головуючий у першій інстанції Сегеда О.М.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.03.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.

суддів колегії: Дрішлюка А.І.,

Черевка П.М.,

при секретарі: Півнєві Д.С.,

за участю: позивача ОСОБА_4,

адвоката відповідача ПрАТ «Донецьксталь»-металургійний завод» - Горболис О.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Донецьксталь»-металургійний завод» на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 03 вересня 2018 року за позовом ОСОБА_4 до Приватного акціонерного товариства «Донецьксталь»-металургійний завод» про стягнення грошових коштів, -

В С Т А Н О В И В:

28 лютого 2018 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ПрАТ «Донецьксталь»-металургійний завод», який в подальшому уточнив, про стягнення грошових коштів.

Мотивуючи свої вимоги тим, що з квітня 2003 року по 30 червня 2017 року він працював на посаді художнього керівника Центра славянської культури у Філіалі «Металургійний комплекс» ПрАТ «Донецьксталь»-металургійний завод». 30 червня 2017 року на підставі наказу №2 від 30 червня 2017 року він був звільнений з роботи на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін. Позивач зазначав, що на підставі наказу (розпорядження) про надання відпустки за №95/11 від 13 лютого 2017 року він з 27 лютого 2017 року по 25 березня 2017 року включно знаходився у щорічній відпустці, при цьому жодних відпускних не отримав.

ОСОБА_4 стверджував, що на день його звільнення, відповідач не виплатив всі належні йому суми, а саме відпускні за перебування у відпустці з 27 лютого 2017 року по 25 березня 2017 року включно, а також компенсацію за шість днів невикористаної щорічної відпустки.

У зв'язку із переходом підприємств, які знаходяться у м. Донецьк, під «зовнішнє управління» він з родиною виїхав до м. Одеса, де на сьогоднішній день проживає, як внутрішньо переміщена особа.

Вказував, що він неодноразово звертався до відповідача з вимогою провести з ним повний розрахунок після звільнення, однак отримав відмову, в обґрунтування якої останній посилався на відсутність у нього первинних документів.

Посилаючись на порушення своїх прав, позивач просив суд стягнути з ПрАТ «Донецьксталь»-металургійний завод» на його користь не виплачені своєчасно відпускні у сумі 10 059,66 гривень; компенсацію за невикористану відпустку у сумі 4 174,40 гривень; середній заробіток за весь час затримки виплати компенсації за невикористану відпустку у сумі 84 000 гривень, та моральну шкоду у сумі 10 000 гривень.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи, викладені в апеляційній скарзі та в запереченнях на апеляційну скаргу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів позовної заяви та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково за таких підстав.

У частинах 1 та 2 ст. 367 ЦПК України, зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 11 статті 10 Закону України «Про відпустки» передбачено, що конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов'язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про відпустки» заробітна плата працівникам за час відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до її початку.

Як вбачається із частини 2 статті 21 вказаного Закону, порядок обчислення заробітної плати працівникам за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, відпустки у зв'язку з усиновленням дитини, відпустки для підготовки та участі в змаганнях, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи, та компенсації за невикористані відпустки, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Відповідно до статей 21, 22 Закону України «Про оплату праці» роботодавець не може в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, які погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективним договором. Розмір заробітної плати за працю може бути нижчим за встановлений трудовим договором та мінімальний розмір заробітної плати тільки в разі невиконання норм виробітку, виготовлення продукції, що виявилась браком, та з інших передбачених чинним законодавством причин, які мали місце з вини працівника.

Згідно ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звiльненнi працiвника виплата всiх сум, що належать йому вiд пiдприємства, установи, органiзацiї, провадиться в день звiльнення. Якщо працiвник в день звiльнення не працював, то зазначенi суми мають бути виплаченi не пiзнiше наступного дня пiсля пред'явлення звiльненим працiвником вимоги про розрахунок. В разi спору про розмiр сум, належних працiвниковi при звiльненнi, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цiй статтi строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до ст. 237-1 Кодексу законів про працю України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Судом першої інстанції встановлено, що з квітня 2003 року позивач ОСОБА_4 працював на посаді художнього керівника Центра славянської культури у Філіалі «Металургійний комплекс» ПрАТ «Донецьксталь»-металургійний завод», з 30 червня 2017 року був звільнений з роботи на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін на підставі наказу за №2 від 30 червня 2017 року, що підтверджується трудовою книжкою (а. с. 7-10).

ПрАТ «Донецьксталь»-металургійний завод» є юридичною особою, дії на підставі статуту, має свою печатку, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а. с. 36-41, 72-74).

Сертифікатом (висновком) №651 про настання обставин непереборної сили Торгово-промислова палата України відповідно до пунктів 100.4 і 100.5 статті 100 Податкового кодексу України засвідчила настання обставин непереборної сили з 1 серпня 2014 року ПрАТ «Донецьксталь»-металургійний завод» при здійсненні господарської діяльності на території Донецької області та дотриманні законодавчих актів України, як стосуються справляння та сплати податків та обов'язкових платежів. На момент видачі сертифікату (висновку) Торгово-промисловою палатою України обставини непереборної сили тривають та дату закінчення їх терміну встановити неможливо (а. с. 70-71).

17 березня 2017 року в результаті протиправних дій невідомих осіб були захоплені всі промислові та адміністративні будівлі ПрАТ «Донецьксталь»-металургійний завод», що знаходиться у м. Донецьк, у зв'язку з чим підприємство не має можливості продовжувати нормальну господарську діяльність, виробничі потужності, майно та первинна документація перебуває у незаконному володінні та під контролем невстановлених осіб.

Указом Президента України №62/2017 від 15 березня 2017 року припинено переміщення вантажів через лінію зіткнення в межах Донецької та Луганської областей до повернення захоплених підприємств до функціонування відповідно до законодавства України.

Рішенням РНБО, затвердженого Указом Президента України, офіційно визнаний факт захоплення підприємств, які знаходяться на території проведення АТО, та підтверджується витягом з кримінального провадження №0000777.

У зв'язку з неможливістю здійснювати виробничу діяльність в м. Донецьку та забезпечити безпечні умови праці працівникам підприємства, рішенням Наглядової ради від 17 березня 2017 року було прийнято рішення про ліквідацію філії «Металургійний комплекс» ПрАТ «ДМЗ» та стало причиною здійснення учасниками підприємства перереєстрацію ПрАТ «Донецьксталь»-металургійний завод», у м. Покровську Донецької області, де органи державної влади України в повній мірі здійснюють свої повноваження.

Наказом ПрАТ «Донецьксталь»-металургійний завод філія «Металургійний комплекс» №1 від 27 червня 2017 року у зв'язку з неможливістю здійснювати виробничу діяльність в м. Донецьку і забезпечити безпечні умови праці працівникам підприємства, прийнято рішення про ліквідацію (закриття) філії «Металургійний комплекс» ПрАТ «Донецьксталь»-металургійний завод», запропоновано працівникам філії 30 червня 2017 року з'явитись до 08.00 для оформлення припинення трудових відносин за угодою сторін у в'язку з ліквідацією філії, за адресою: Донецька область, м. Покровськ, вулиця Торгівельна, 106а (а. с. 12-13).

Наказом ПрАТ «Донецьксталь»-металургійний завод» філія «Металургійний комплекс» №2 від 30 червня 2017 року робітники філіалу звільнені за угодою сторін (п. 1 ст. 36 КЗпП України) з 30 червня 2017 року (а. с. 67).

Вирішуючи трудовий спір, суд першої інстанції виходив з того, що той факт, що ПрАТ «Донецьксталь»-металургійний завод» в результаті незаконних дій втратило контроль над виробничими потужностями не може бути підставою для погіршення становища працівників, а саме не виплати позивачу при звiльненнi всiх сум, що належать йому вiд пiдприємства. Позивач ОСОБА_4 з 27 лютого 2017 року по 25 березня 2017 року включно знаходився у щорічній відпустці, що підтверджується наказом (розпорядження) про надання відпустки за №95/11 від 13 лютого 2017 року (а. с. 11), але, як стверджує позивач у позовній заяві, відповідач не виплатив своєчасно йому відпускні.

Отже, суд припустив, що при наданні позивачу відпустки, відповідач в порушення вимог Закону України «Про відпустки» не виплатив своєчасно позивачу відпускні, а при його звільненні не здійснив з ним повний розрахунок, хоча зобов'язаний був це зробити.

Тому при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд вважав, що у відшкодування позивачеві середнього заробітку за час затримки розрахунку буде співмірним стягнення на його користь з відповідача - 36 755,84 гривень.

Оскільки внаслідок порушення відповідачем трудових прав, позивач зазнав моральних страждань, пов'язаних з допущеною відносно нього несправедливістю, було втрачено його нормальні життєві зв'язки, оскільки він був позбавлений можливості заробляти гроші, і все це вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, що завдало йому моральної шкоди в розмірі 1 000,00 гривень.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції погодитись неможливо, виходячи з наступного.

Частиною 1 та 2 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня 2017 року, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Аналогічні положення містяться у статті 57 ЦПК України (2004р.).

Статтями 77 - 80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Як роз'яснено у п. 28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», якщо при дослідженні письмових доказів особою, яка бере участь у справі, буде подана заява про те, що доданий до справи або поданий іншою особою для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є фальшивим, особа, яка подала цей документ, може відповідно до частини другої статті 185 ЦПК просити суд виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів. При відсутності з її боку таких процесуальних дій, особа, яка подала заяву, має згідно із загальними правилами доказування (стаття 60 ЦПК) подати відповідні докази, що спростовують значення відомостей оспорюваного документа і могли бути підставою неприйняття його до уваги під час оцінки доказів. У разі необхідності за клопотанням особи, яка зробила таку заяву, суд відповідно до правил частини четвертої статті 10 ЦПК сприяє їй у збиранні цих доказів (призначає експертизу, витребує інформацію від особи, за іменем якої видано документ, оголошує перерву або відкладає розгляд справи, якщо це потрібно, тощо).

Однак в порушення положень ст. ст. 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та не надав правильної оцінки наявним у справі доказам.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивач був зобов'язаний довести в судовому засіданні ті обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог, а відповідач - ті обставини, на які він посилався як на заперечення проти позову.

Обґрунтовуючи факт надання відпустки з 27 лютого 2017 року по 25 березня 2017 року позивач надав суду копію наказу (розпорядження) про надання відпустки за №95/11 від 13 лютого 2017 року (а. с. 11).

Обґрунтовуючи розмір заборгованості за відпустку та за затримку розрахунку при звільненні з роботи, позивач надав суду першої інстанції відповідні розрахунки (а. с. 27-29, 124-126, 154-156).

Аналізуючи зазначені норми цивільного процесуального законодавства, роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, вищезазначені обставини справи, наявні у справі докази, у тому числі надані розрахунки заборгованості за відпустку, за затримку розрахунку при звільненні та моральної шкоди, колегія суддів вважає, що в порушення вказаних принципів цивільного процесу позивач ОСОБА_4 не надав будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження надання відповідачу відпустки, розміру заборгованості за відпустку, за затримку розрахунку при звільненні з роботи та моральної шкоди ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції.

Заперечуючи проти позову, представник відповідача, адвокат Мікула М.В., у відзиві на позов та у апеляційній скарзі стверджував, що, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (частина перша статті 117 КЗпП України).

Позивачем не доведено, що він перебував у щорічної відпустці в період з 27 лютого 2017 року по 25 березня 2017 року включно, та відповідачем сплачено у повному обсязі заробітну плату позивачу, що підтверджується випискою до угоди №1373866 наданої позивачем, відсутні будь які підстави для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки виплати компенсації за невикористану відпустку у розмірі 36 755,84 гривень.

З 17 березня 2017 року в результаті противоправних дій невідомих осіб були захоплені усі промислові та адміністративні будівлі ПрАТ «Донецьксталь»-металургійний завод», що знаходяться у місті Донецьк, тому відповідач не зміг продовжувати нормальну господарську діяльність, виробничі потужності, майно на первинна документація підприємства перебуває у незаконному володінні та під контролем невстановлених осіб.

Обов'язок власника або уповноваженого ним органу щодо видачі працівникові в день звільнення належно оформленої трудової книжки і проведення з ним розрахунку обов'язком, передбаченим законодавством України про працю, зокрема, ст. ст. 47, 116 КЗпП України. Обов'язковою умовою відшкодування середнього заробітку за час затримки повного розрахунку в день фактичної видачі трудової книжки, є наявність вини власника або уповноваженого ним органу у затримці.

Таким чином, за положеннями статті 116 КЗпП України обов'язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.

Втрата контролю і доступу ПрАТ «ДМ3» до своїх виробничих потужностей та іншого майна, що знаходиться в м. Донецьк, у тому числі до: трудових книжок працівників; оригіналів наказів; особових справ працівників; посадових інструкцій; табелів обліку робочого часу; примірників звітів, що подавалися до контролюючих органів, комп'ютерної техніки із встановленим програмним забезпеченням трудових відносин з працівниками, фактично знівелювала можливість виконати зобов'язання перед працівниками, згідно ст. ст. 47, 116 КЗпП України, а саме 30 червня 2017 року кожному працівнику ПрАТ «ДМ3» видати належно оформлену трудову книжку і провести розрахунок, а цим порушується співвідношення його майнових інтересів з майновими інтересами його працівників, і позбавляє того, на що такий працівник може розраховувати і це гарантується йому законодавством України про працю, а саме: у день звільнення отримати належно оформлену трудову книжку та розрахунок.

Унеможливлення виконання зобов'язань, передбачених ст. ст. 47, 116 КЗпП України, а саме: 30 червня 2017 року кожному працівникові видати належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок, спричинено впливом дії форс-мажорних обставин (обставини непереборної сили), а саме: актами тероризму на території Донецької області, у тому числі в м. Донецьк, які на поточну дату продовжують діяти і дату закінчення їх дії встановити неможливо.

Отже існують форс-мажорні обставини, які є підставами для звільнення відповідача від відповідальності зобов'язальної сторони.

Відповідно до статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб'єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб'єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об'єктивно унеможливлюють виконання зобов'язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов'язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо.

Відповідно до сертифікату Торгово-промислової палати України від 26 вересня 2014 року за №651 встановлено, що за інформацією Служби безпеки України прийнято рішення щодо проведення в Донецькій області АТО. На підставі наданих документів торгово-промислова палата засвідчила настання обставин непереборної сили з 01 серпня 2014 року для ПрАТ «Донецьксталь» - металургійний завод» при здійсненні господарської діяльності на території Донецької області та дотриманні законодавства, яке стосується справляння та сплати податків та обов'язкових платежів; на момент видачі сертифіката обставини непереборної сили тривають та дату закінчення їх терміну встановити не можливо.

Оскільки трудовим законодавством не врегульовано за яких обставин сторони трудових правовідносин звільняються від виконання обов'язків, положення цивільного законодавства щодо урахування при вирішення спорів про майнову відповідальність обставин непереборної сили можуть застосовуватись й до цих правовідносин.

Враховуючи особливості застосування та дотримання норм трудового законодавства в умовах форс-мажору, вважаємо за потрібне застосувати до вказаних правовідносин аналогію права, яка за своїм змістом повинна використовуватися для подолання прогалин в правовому регулюванні на основі загальних принципів права і загальних засад окремої галузі права, що по суті і являє собою зміст права.

На підставі наведеного, представник відповідача просив суд у задоволенню позову відмовити (а .с. 54-61, 189-197).

Колегія суддів приймає до уваги вказані заперечення проти позову та надані у підтвердження цих заперечень докази й вважає, що в судовому засіданні доведено належним чином те, що у даному випадку існують форс-мажорні обставини, які є підставами для звільнення відповідача від відповідальності зобов'язальної сторони.

Статтею 8 ЦК України передбачено, що, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

У разі неможливості використати аналогію закону для регулювання цивільних відносин вони регулюються відповідно до загальних засад цивільного законодавства (аналогія права).

Частиною 1 статті 617 ЦК України встановлено, що особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

За таких обставин, виконуючи повноваження суду апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що при вирішенні даного трудового спору є законні підстави для застосування до спірних правовідносин за аналогією права положення цивільного законодавства щодо урахування при вирішення спорів про майнову відповідальність обставин непереборної сили. Оскільки порушення трудового законодавства сталося внаслідок непереборної сили, тому відповідач звільняється від відповідальності за порушення зобов'язань, передбачених статей 47, 116 КЗпП України, за відсутністю вини відповідача у цьому.

До аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд України у постановах №6-2159цс15 від 11.11.2015 року, №6-364цс16 від 23.03.2016 року, №6-365цс16 від 23.03.2016 року, №6-948цс16 від 25.05.2016 року.

Отже, вимоги позивача ОСОБА_4 є незаконними, необґрунтованими й задоволенню не підлягають.

Порушення судом норм процесуального права, а саме, ст. ст. 12, 81 ЦПК України, та норм матеріального права, а саме, ст. ст. 8, 617 ЦК України, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, ч. 1 п. 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Донецьксталь»-металургійний завод» задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 03 вересня 2018 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_4 до Приватного акціонерного товариства «Донецьксталь»-металургійний завод» про стягнення грошових коштів залишити без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено: 18 березня 2019 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дрішлюк

П.М. Черевко