Справа №461/1314/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2019 року місто Львів

Галицький районний суд міста Львова у складі:

головуючого судді Стрельбицького В.В.,

за участю секретаря Івасюти Н.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

її представника ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3 ,

третьої особи

(третьої особи, яка заявляє самостійні

вимоги щодо предмету спору) ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору ОСОБА_4 про визнання договору дійсним, та позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання договору недійсним,

встановив:

ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом про визнання договору дарування дійсним, покликаючись на те, що 25 квітня 2002 року між нею та ОСОБА_3 було укладено договір дарування грошових коштів у сумі 12 000,00 доларів США, відповідно до якого, грошові кошти надавалися останньому для придбання квартири та автомобіля. Вказує, що у договорі було зазначено про обов`язкове його нотаріальне посвідчення, але оскільки відповідач відмовляється це зробити, позивач вимушена звернутися до суду, вказуючи, що з її боку договір виконано належним чином.

Третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору ОСОБА_4 подала до суду позов про визнання вищевказаного договору недійсним, з підстав недотримання сторонами правочину нотаріальної форми укладання договору. Просила суд застосувати позовну давність до вимог ОСОБА_1 та відмовити у задоволенні позову останньої в повному обсязі.

ОСОБА_1 та її представник в судовому засіданні позов підтримали, з мотивів, наведених у ньому. Просили суд позов ОСОБА_1 задовольнити. У задоволенні позову третьої особи ОСОБА_4 просили відмовити, у зв`язку з безпідставністю та необґрунтованістю.

ОСОБА_3 в судовому засіданні позов ОСОБА_1 визнав повністю, зазначивши про обґрунтованість позовних вимог до нього та вказавши, що дійсно отримав від позивача у дарунок грошові кошти в сумі 12 000,00 доларів США для придбання квартири та автомобіля. З цього приводу подав заяву про визнання позову. Також, пояснив, що від нотаріального посвідчення договору не ухилявся, однак цього зробити не мав можливості через існування складних сімейних обставин та скрутне матеріальне становище. Позов третьої особи ОСОБА_4 заперечив, з мотивів безпідставності та необґрунтованості заявлених позовних вимог. Просив відмовити у задоволенні позову третьої особи.

Третя особа ОСОБА_4 в судовому засіданні власний позов про визнання недійсним договору дарування підтримала, з мотивів наведених у ньому та письмових поясненнях. Просила відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 , посилаючись, серед іншого, на пропуск позивачем позовної давності. Крім цього, зазначила, що позов ОСОБА_1 подано, з метою усунення її від права власності на майно, оскільки на даний час між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 існує спір про поділ майна подружжя.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, заслухавши пояснення учасників справи, суд приходить до наступного висновку.

За правилами ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5 даної статті передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а частиною 6 встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Судом встановлено, що 25 квітня 2002 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір дарування грошових коштів у сумі 12 000,00 доларів США. Договір укладено у письмовій формі.

Відповідно до п.1 даного Договору, грошові кошти надавалися відповідачу для придбання житла та автомобіля.

Відповідно до п.5 цього Договору, обдаровуваний зобов`язується сплатити всі витрати пов`язані з нотаріальним посвідченнм цього Договору.

Згідно письмової розписки ОСОБА_3 від 25.04.2002 року, останній підтверджує факт отримання від своєї матері ОСОБА_1 в дарунок грошових коштів в сумі 12 000,00 доларів США та зобов`язується нотаріально оформити письмовий договір дарування та оплатити послуги нотаріуса.

Відповідно до ст. 243 ч.1 ЦК УРСР (в редакції 1963 року, чинній на момент виникнення правовідносин), за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Відповідно до ст.2 цієї статті, договір вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

Відповідно до ст. 244 ЦК УРСР (у редакції 1963 року), договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений.

Незважаючи на наведені положення, договір дарування не був посвідчений нотаріально.

Умови, за якими можна визнати такий договір дійсним, передбачені статтею 47 ЦК УРСР.

Згідно ст. 47 ЦК УРСР (у редакції 1963 року), нотаріальне посвідчення угоди обов`язкове лише у випадках, зазначених в закону. Недотримання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

Якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. У цьому випадку наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

Вимоги закону щодо необхідності вчинення правочинів у певній формі спрямовані сприяти фіксації волевиявлення суб`єкта правочину, що у разі судового спору забезпечить доказовість реального існування між сторонами відповідних правовідносин та дійсність їх взаємних обов`язків та вимог.

Як було встановлено в ході судового розгляду, фактично ухилення відповідача від оформлення договору дарування між сторонами у нотаріальному порядку, у відповідності до вимог ст. 244 ЦК УРСР (у редакції 1963 року), відсутнє, що підтвердив в судовому засіданні сам відповідач, вказавши на наявність сімейних обставин та матеріальних складнощів, які перешкоджали нотаріальному посвідченню договору.

У той же час, ОСОБА_1 не подала суду жодних доказів щодо реального та свідомого ухилення відповідача від нотаріального посвідчення договору дарування. Як підтвердила остання в судовому засіданні вона не направляла ОСОБА_3 жодних письмових претензій та вимог щодо необхідності посвідчення договору, попереджень, тощо. Крім цього, ОСОБА_3 не заперечив наявності у нього даного грошового зобов`язання та не висловлював позиції щодо небажання його виконувати.

Відповідно до п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України №-9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним суди повинні з`ясовувати, чи підлягає правочин обов`язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилась від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину.

Дослідивши причини не посвідчення нотаріально даного договору та чи дійсно відповідач ухилявся від його нотаріального посвідчення, суд приходить до висновку, що сторонами, не надано належних та допустимих доказів на підтвердження свідомого ухилення ОСОБА_3 від нотаріального посвідчення зазначеного договору.

При цьому, можливість нотаріального посвідчення даного договору не втрачена, оскільки відповідач не заперечує щодо такого посвідчення та не заперечує факту отримання грошових коштів.

У матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо свідомого ухилення відповідача від нотаріального посвідчення договору, в тому числі відсутні будь-які відомості щодо способу ухилення від посвідчення договору.

Покликання позивача щодо неодноразових звернень до відповідача з проханням нотаріального оформлення договору та відмови відповідача від посвідчення договору не підтверджені жодними доказами.

Тож в даному випадку, оскільки жодна із сторін фактично не ухилялась від нотаріального посвідчення договору, підстави для застосування судом ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР, в частині визнання дійсним договору, у зв`язку з ухиленням сторони угоди від її нотаріального посвідчення відсутні.

Більше того, з матеріалів справи вбачається, що спірні відносини між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 фактично відсутні, оскільки сторони в судовому засіданні позовні вимоги підтримують та визнають їх, відповідно, у повному обсязі.

Заявлені в позові третьої особи ОСОБА_4 позовні вимоги про визнання договору недійсним не відповідають визначеним законом способам захисту цивільних прав та інтересів, оскільки остання не є стороною укладеного договору, в ході розгляду справи третьою особою не доведено належними засобами доказування того, що договором порушено її права та інтереси. Крім цього, суд відзначає, що факт відсутності нотаріального посвідчення договору не свідчить про його недійсність, оскільки сторонами не втрачена можливість посвідчення такого договору, а фактів свідомого ухилення відповідача від нотаріального посвідчення договору в ході розгляду справи не встановлено. Також, оцінюючи доводи ОСОБА_4 на які остання покликається як на підстави заявленого у даній справі позову, суд не вбачає їх такими, що підлягають оцінці за даним предметом позову, оскільки такі фактично стосуються існуючого між сторонами спору щодо поділу майна подружжя. При цьому, суд повторно зазначає, що обставин, які встановлюють недійсність договору дарування в ході розгляду справи не встановлено.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що у задоволенні первісного позову та позову третьої особи ОСОБА_4 слід відмовити.

Крім цього, третьою особою, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_4 заявлено вимогу про застосування позовної давності до позову ОСОБА_1

Розглядаючи доводи ОСОБА_4 щодо пропуску позивачем строку звернення до суду, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до вимог ст. 71 ЦК УРСР (у редакції 1963 року), строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність) для даного виду правовідносин встановлюється у три роки.

Відповідно до ст.ст. 256, 257, 261, 267 та п. 6 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України (2003 року, чинного на даний час), позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Правила Цивільного Кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред?явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що до вимог про позовну давність за даним позовом слід застосовувати норми ЦК України (2003 року), який набрав чинності 01.01.2004 року.

Відповідно до ст.ст. 26, 30 ЦПК України, у справах позовного провадження особами, які беруть участь у справі, є сторони, треті особи, представники сторін та третіх осіб. Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Позивач ОСОБА_1 вказує, що їй стало відомо про порушення її прав лише у 2018 року.

Однак, в судовому засіданні вказаний факт не знайшов свого підтвердження жодними доказами. При цьому, час укладення договору - 2002 рік, свідчить що позивач саме з цього часу, тобто задовго до звернення до суду з цим позовом дізналась про порушення свого права.

Разом з тим, з позовною заявою до суду про визнання договору дійсним позивач звернулась лише 25 лютого 2019 року, пропустивши таким чином, визначений ст.257 ЦК України, трирічний строк позовної давності, питання про поновлення якого позивач перед судом не порушувала.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що в задоволенні первісного позову ОСОБА_1 слід відмовити, саме у зв`язку з безпідставністю позовних вимог.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати за позовною заявою ОСОБА_1 слід залишити за позивачем. ОСОБА_4 , на підставі ч.2 ст.8 Закону України «Про судовий збір», слід звільнити від сплати судового збору(судових витрат) за подачу позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, як члена багатодітної сім?ї.

Керуючись ст.ст.258, 259, 263-265 ЦПК України, суд -

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору ОСОБА_4 про визнання договору дійсним відмовити.

У задоволенні позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання договору недійсним відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Головуючий суддя Стрельбицький В.В.

Повний текст рішення складено 25 жовтня 2019 року.