Провадження № 2/752/1154/19
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

14.09.2019 року Голосіївський районний суд м.Києва в складі:

головуючого судді - Колдіної О.О.

з участю секретаря Петрова Є.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Голосіївської районної в м.Києві державної адміністрації, Київської міської ради, Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської державної адміністрації, третя особа: Департамент земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації про визнання права власності,

в с т а н о в и в:

позивач звернулась до суду з позовом до Голосіївської районної в м.Києві державної адміністрації, Київської міської ради, Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської державної адміністрації, третя особа без самостійних вимог: Департамент земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації про визнання за нею права власності на жилий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , із господарськими будівлями та спорудами.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що ОСОБА_1 (дівоче прізвище - ОСОБА_2 ) з дня народження, тобто з 1948 р., проживала разом з своїми батьками у будинку, що належав батькам на праві власності, за адресою: АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 ).

У 1969 році позивач вийшла заміж за ОСОБА_3 . Від шлюбу народилися два сини, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ІНФОРМАЦІЯ_2.

В зв`язку з тим, що проживати в одному будинку із батьками та сестрою було незручно через малу площу будинку, а земельна ділянка, яка знаходилася в користуванні сім`ї під будинком дозволяла розмістити там ще один будинок для проживання, у 1971 році було побудові новий будинок. З часу побудови цього будинку позивач разом із сім`єю проживає в ньому.

Однак, за 46 років користування будинком, у позивача відсутні документи, які свідчать про право власності.

У червні 2009 року Голосіївським районним судом м. Києва встановлено факт користування позивач жилим будинком та земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач зазначає, що судовим рішенням по справі №2 - 159/09 від 19.06.2009 р. встановлено, що в 1971 р. разом вона разом з чоловіком побудувала на частині земельної ділянки, що належала її батькам, окремий житловий будинок та вселилася в нього і з того часу постійно проживає за вказаною адресою, доглядає будинок та прибудинкову територію, обробляє земельну ділянку та сплачує відповідні платежі. Також рішенням встановлено, що 21.11.2008р. Київським МБТІ виданий технічний паспорт на будинок АДРЕСА_1.

У жовтні 2017 року позивач звернулася до Центру надання адміністративних послуг Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації із заявою про проведення державної реєстрації права власності на житловий будинок, в якому вона проживає з 1971 року, за адресою: АДРЕСА_1 .

Державний реєстратор прав на нерухоме майно Шиян Олександр Вікторович Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), під час розгляду заяви про державну реєстрацію встановив, що документи подані не в повному обсязі. Згідно заяви про державну реєстрацію права власності, заявлено право на реєстрацію права власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Враховуючи викладене, необхідно надати документ, що посвідчує право власності ОСОБА_1 на заявлений житловий будинок відповідно до вимог ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в поданому рішенні суду від 19.06.2009 №2-159/09 зазначено про встановлення факту користування ОСОБА_1 жилим будинком по АДРЕСА_1 , а не визнання за заявником права власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 ).

Державним реєстратором Шияном О.В. прийнято рішення №37554774 від 12.10.2017 року про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

В звязку з відсутністю інших документів, підтверджуючих право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , відсутністю у рішенні державного реєстратора інформації про термін, на який зупинено розгляд заяви, позивач повторно звернулася до Центру надання адміністративних послуг Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації із заявою про відновлення розгляду її заяви державним реєстратором Шияном О.В. та прийняття остаточного рішення на підставі поданих документів.

Позивач вважає, що державний реєстратор безпідставно відмовив у здійсненні реєстрації права власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

Посилаючись на положення ч.1 ст.344 ЦК України позивач зазначає, що набула право власності на даний будинок, що був побудований нею з чоловіком в 1971 році за набувальною давністю.

Крім того, позивач посилається на положення ч.2 ст.331 ЦК України та вказує, що в зв`язку з побудовою в 1971 році на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 житлового будинку, до неї перейшло право користування земельною ділянкою.

В зв`язку з порушенням права позивача на спрощений порядок реєстрації державним реєстратором Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) права власності на будинок, остання просить в судовому порядку визнати за нею право власності на будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

16.02.2018 р. на підставі ухвали Голосіївського районного суду м.Києва відкрито провадження у справі.

Відповідачем - Голосіївською районною в м.Києві державною адміністрацією подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач просить відмовити у задоволенні позову, оскільки адміністрація не є представником територіальної громади, і позов заявлений не до належного відповідача.

Відповідачем - Київською міською радою подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач просить відмовити у задоволенні позову, оскільки положення ст.344 ЦК України не можуть бути застосовані і право власності за набувальною давністю не може бути набуто на майно, яке не було зареєстровано на праві власності, а крім того, представник відповідача зазначає, що позивачу не виділялась земельна ділянка у визначений законом спосіб.

04.07.2018 р. судом вирішено питання про закриття підготовчого провадження.

В ході судового розгляду позивач підтримала позовні вимоги і обґрунтування позову в повному обсязі, просила суд позов задовольнити, з підстав, зазначених в позовній заяві.

Представники відповідачів та третьої особи в судове засідання не з`явились повторно, про місце і час судового розгляду були повідомлені належним чином, в зв`язку з чим суд вважає за можливе розглянути справу у їх відсутність.

Вислухавши позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Верховним Судом у постанові від 19.01.2022 по справі №924/316/21 вказано, що норма ст.15 ЦК України визначає об`єктом захисту саме порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

У рішенні №18-рп/2004 від 01.12.2004 р. Конституційного суду України (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч.1 ст.4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Конституційний суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Щодо порушеного права, то таким слід розуміти такий стан суб`єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб`єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов`язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Аналогічний правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 10.11.2021 по справі №910/8060/19 (ЄДРСРУ № 101163526).

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Судом встановлено, що рішенням Московського районного суду м.Києва від 09.03.1999 року встановлено, що ОСОБА_1 з чоловіком у 1971 р. побудували будинок на земельній ділянці по АДРЕСА_1 і постійно проживають в ньому.

21.11.2008 р. Київським міським бюро технічної інвентаризації заявниці виданий технічний паспорт на будинок АДРЕСА_1 .

30.10.2007 р. Голосіївська районна у м.Києві державна адміністрація повідомила ОСОБА_1 про відсутність заперечень проти виділення земельної ділянки під будівництво будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначені обставини були встановлені судовим рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 19.06.2009 р., яким встановлено факт користування ОСОБА_1 земельною ділянкою та будинком за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач звернулась з заявою про реєстрацію права власності на зазначений будинок до Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), однак рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Шиян О.В. від 12.10.2017 р. розгляд заяви було зупинено в зв`язку з відсутністю документів,що посвідчують право власності на будинок.

Звертаючись до суду позивач, як на підставі набуття права власності посилається на положення ст.344 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК).

Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК).

До завершення будівництва (створення) майна, а якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, то до моменту прийняття його до експлуатації, або якщо право власності на таке нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, то до моменту державної реєстрації право власності на новостворене майно та об`єкт незавершеного будівництва не виникає (стаття 331 ЦК).

У зв`язку із цим до виникнення права власності на таке майно право власності існує лише на матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення) майна. Отже, законом не передбачено можливість визнання права власності на новостворене майно та об`єкт незавершеного будівництва в судовому порядку, якщо право власності на таке майно не було зареєстроване раніше в установленому законодавством порядку.

Така позиція викладене в постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності».

Як встановлено судом, позивач просить визнати право власності на будинок, який не був оформлений на праві власності у визначений законом спосіб на будь-яку особу, що виключає набуття права власності за набувальною давністю.

Відповідно до ст. 376 ЦК України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Самочинним також вважається будівництво хоча і на підставі проекту, але за наявності істотних порушень зазначених норм та правил як у самому проекті, так і при будівництві, за наявності рішень спеціально уповноважених органів про усунення порушень.

Будівництвом об`єкта нерухомості на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, вважається спорудження таких об`єктів на земельній ділянці, що не віднесена до земель житлової й громадської забудови, зокрема, наданій для ведення городництва, сінокосіння, випасання худоби тощо, цільове призначення або вид використання якої не змінено в установленому законом порядку.

Під наданням земельної ділянки слід розуміти рішення компетентного органу влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність або надання у користування, або передачу права користування земельною ділянкою на підставі цивільно-правових договорів із фізичною чи юридичною особою.

Право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці.

З огляду на положення статті 376 ЦК право власності за набувальною давністю на об`єкт самочинного будівництва не може бути визнано судом, оскільки цією нормою передбачено особливий порядок набуття права власності на нерухоме майно, що збудоване або будується на земельній ділянці, не відведеній для даної мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З боку позивача суду не надано доказів, що будинок по АДРЕСА_1 був побудований на земельній ділянці, що виділена на підставі рішення уповноваженого органу з метою будівництва і обслуговування житлового будинку.

Крім того, матеріали справи не містять доказів наявності у позивача відповідного дозволу на здійснення будівництва.

Тобто, будинок АДРЕСА_1 є самочинним будівництвом, здійсненим на земельній ділянці, що не виділена позивачу у встановленому законом порядку.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

З огляду на викладене, суд не вбачає визначених законом підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст.12, 13, 76, 77, 78, 81, 259, 261, 265, 273, 354 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

у задоволенні позову ОСОБА_1 до Голосіївської районної в м.Києві державної адміністрації, Київської міської ради, Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської державної адміністрації, третя особа: Департамент земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації про визнання права власності відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя