ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 600/78/18Головуючий у 1-й інстанції Гриновець О.Б.
Провадження № 22-ц/817/1020/19 Доповідач - Сташків Б.І.
Категорія - 310000000
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 жовтня 2019 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Сташків Б.І.

суддів - Хома М. В., Щавурська Н. Б.,

за участю секретаря Сович Н.А.

та сторін- позивача ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_2 , представника відповідача Тернопільського обласного центру зайнятості Скакун Т.П., представника третьої особи Козівського районного центру зайнятості Мельника В.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі цивільну справу № 600/78/18 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Козівського районного суду Тернопільської області від 30 липня 2019 року, ухваленого суддею Гриновець О.Б., повний текст рішення виготовлено 07 серпня 2019 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Тернопільського обласного центру зайнятості, третя особа на стороні відповідача Козівський районний центр зайнятості про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі та про виплату грошових коштів за час вимушеного прогулу,-

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до Тернопільського обласного центру зайнятості, третя особа на стороні відповідача Козівський районний центр зайнятості про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі та про виплату грошових коштів за час вимушеного прогулу.

В обґрунтуванні позовних вимог позивач зазначала, що наказом від 23 листопада 2017 року за підписом директора Тернопільського обласного центру зайнятості її було звільнено з посади заступника начальника відділу надання соціальних послуг Козівського районного центру зайнятості на підставі «п.1 ст.36 КЗпП України». Вказувала, що наказу про звільнення та трудової книжки у роботодавця в день звільнення вона не отримала. Також зазначала, що у день звільнення працювала повний робочий день, а на наступний день, також вийшла на роботу, упродовж дня виконувала покладені на неї обов`язки, у тому числі передавала ввірене їй майно та оформляла документи Позивач зазначила, що лише на четвертий день після видання наказу про звільнення, 27 листопада 2017 року вона отримала трудову книжку у роботодавця в м. Тернополі, тобто не за основним місцем праці у смт. Козова .

Також, у доводах позовної заяви позивач стверджувала , що підставою для її звільнення була написана 23 листопада 2017 року під тиском заява про звільнення з роботи, оскільки до написання вказаної заяви привело нервове потрясіння, яке було викликано неправомірними, на її думку діями ОСОБА_3 спрямованими на її звільнення з роботи через реорганізацію та скорочення штатної чисельності районного центру зайнятості. Вважає, що про неправомірність дій керівника Козівського районного центру зайнятості свідчать численні скарги працівників та те, що у день написання нею заяви, після закінчення робочого дня він доставив цю заяву до м. Тернополя на передав її директору обласного центру зайнятості. Позивач вказувала, що в подальшому вона написала заяву про відкликання заяви про звільнення з роботи, однак ОСОБА_3 зорганізував передачу ввіреного їй майна, що підтверджується актами приймання-передачі від 24 листопада 2017 року.

Позивач вважає, що правових підстав для її звільнення відповідно до вимог «п.1 ст.36 КЗпП України» на підставі угод сторін не було, оскільки будь яких угод між нею та роботодавцем не підписувалася, що підтверджується відомостями зазначеними в наказі, в якому підставою звільнення вказано заяву ОСОБА_1 . Також зазначає, що роботодавець при звільненні не врахував даних про її сімейний стан, наявність на утриманні неповнолітніх дітей, наявність значного стажу трудової діяльності та стан її здоров`я.

У зв`язку із наведеним позивач просила: визнати протиправним та скасувати наказ відповідача, Тернопільського обласного центру зайнятості Міністерства соціальної політики України підписаного його директором ОСОБА_4 від 23 листопада 2017 року за №251 к, яким її, з посиланням на вимоги п.1 ст.36 КЗпП України звільнено із займаної посади - заступника начальника відділу надання соціальних послуг Козівського районного центру зайнятості Тернопільської обласного центру зайнятості Міністерства соціальної політики; поновити її на роботі, у займаній посаді заступника начальника відділу надання соціальних послуг Козівського районного центру зайнятості Тернопільського обласного центру зайнятості Міністерства соціальної політики; зобов`язати відповідача виплатити їй грошові кошти за час вимушеного прогулу.

Рішенням Козівського районного суду Тернопільської області від 30 липня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Тернопільського обласного центру зайнятості, третя особа на стороні відповідача Козівський районний центр зайнятості про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі та про виплату грошових коштів за час вимушеного прогулу- відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням суду від ОСОБА_1 поступила апеляційна скарга, в якій позивач просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення,яким задовольнити її позовні вимоги.

У доводах апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, не врахування усіх обставин справи. Зокрема, скаржник вважає помилковими висновки суду першої інстанції щодо законності звільнення її з роботи, оскільки на її думку вони не ґрунтується на фактичних обставинах справи та вимогах чинного законодавства, так як відповідач повинен був довести, що звільнення її з роботи відбулось з дотриманням усіх вимог трудового законодавства.

Апелянт вказує, що суд першої інстанції навів одні вимоги, а висновки зробив інші, що викликало порушення її прав, оскільки написання нею 23.11.2017 р. заяви про звільнення з роботи було вимушеним, а не добровільним, та вважає що директор Тернопільського обласного центру зайнятості ОСОБА_4 , як він пояснив суду під час допиту як свідок, що він як керівник не надав згоди на її звільнення, а лише завізував доставлену йому заяву , чого не було взято до уваги судом першої інстанції.

Таким чином, скаржник зазначає, що звільнення її з роботи було проведене усупереч вимог ст.36 КЗпП України, оскільки угоди про припинення трудового договору між нею та роботодавцем досягнуто не було.

Вважає, що суд першої інстанції безпідставно залишив без уваги наявність її заяви від 23 листопада 2017 року з урахуванням фактичних обставин справи та поданої наступної заяви про відкликання заяви первісної, що було вчинено до отримання нею трудової книжки у роботодавця, тобто до факту звільнення, що є істотними обставинами, які вплинули на прийняття судом оскаржуваного рішення.

Від Тернопільського обласного центру зайнятості надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому сторона відповідача просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Відповідач вказує про безпідставність доводів апеляційної скарги,зокрема вважає безпідставними твердження ОСОБА_1 про те, що роботодавець не ознайомив її з наказом про звільнення та несвоєчасно видав трудову книжку, оскільки відповідачем видано трудову книжку ОСОБА_1 в останній робочий день роботи- 24 листопада 2017 року, що підтверджується відповідним записом у Книзі обліку руху трудових книжок і вкладишів до них. Відповідач зазначає, що заява позивача про відкликання заяви про звільнення, що долучена до позовної заяви не містить підтверджень про її отримання обласним центром зайнятості, оригінал такої заяви суду не наданий.

Також, сторона відповідача, вважає безпідставними доводи апеляційної скарги щодо критичного ставлення до показів свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , посилаючись на те. що вони є працівниками Тернопільського обласного центру зайнятості, оскільки допит вищезазначених свідків заявлений позивачем, покази свідків повністю узгоджуються із наявними доказами у матеріалах справи щодо підстав звільнення, дати підготовки наказу про звільнення та про день отримання апелянтом трудової книжки. А тому, на думку відповідача, зазначене спростовує твердження апелянта ОСОБА_1 про упередженість свідків та наявність сумнівів щодо правдивості свідчень.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 , її представник ОСОБА_2 підтримали подану апеляційну скаргу, просили її задовольнити, посилаючись на мотиви викладені в ній.

Представник відповідача Тернопільського обласного центру зайнятості Скакун Т.П. та представник третьої особи Козівського районного центру зайнятості Мельник В.Г. у судовому засіданні заперечили проти доводів апеляційної скарги, просили її залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників судового процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з відсутності підстав, які б свідчили про незаконне звільнення позивача з роботи.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду , оскільки він відповідає матеріалам та обставинам справи.

Згідно частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Використання примусової праці забороняється. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

За приписами частини першої статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Однією із підстав припинення трудового договору є угода сторін (пункт 1 статті 36 КЗпП України).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 працювала на посаді заступника начальника відділу надання соціальних послуг у Козівському районному центрі зайнятості з 10 лютого 2016 року, що підтверджується копією її особової картки працівника (а.с.57).

23 листопада 2017 року ОСОБА_1 написала і подала заяву, у якій просила «звільнити з роботи за згодою сторін з 23.11.2017 р.» (а.с.66). В цей же день, директором Тернопільського обласного центру зайнятості В.Я. Олещук було накладено резолюцію про звільнення позивачки з роботи з 24 листопада 2017 року (а.с.66).

Наказом №251-к від 23 листопада 2017 року ОСОБА_1 24 листопада 2017 року звільнено із займаної посади ,за угодою сторін, на підставі п.1 ст.36 КЗпП України.

У пункті 8постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів`роз`яснено, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1статті 36 Кодексу законів про працю України (за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за пунктом 1 статті 36 Кодексу законів про працю України, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника.

Тобто, основними умовами угоди про припинення трудового договору за пунктом 1 частини 1 статті 36 КЗпП України щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди є підстава припинення трудового договору та строк з якого договір припиняється. Визначення дати звільнення за згодою сторін є обов`язковою умовою такого звільнення, оскільки сприяє свідомому волевиявленню працівника щодо звільнення з підстав передбачених пунктом 1 частини 1 статті 36 КЗпП України.

Відсутність належного волевиявлення не дає підстави вважати наявність наміру працівника звільнитись саме за згодою сторін, а сама по собі згода роботодавця задовольнити прохання працівника про звільнення також не означає наявність угоди про припинення трудового договору за пунктом 1 частини 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін).

У разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами.

Угода - це дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків і розуміє під собою вільне волевиявлення обох сторін.

Волевиявлення - це засіб, яким особа має намір досягти певних юридичних результатів і пов`язується із вчиненням фактичних дій. Дія - це зовнішнє вираження волі і свідомості людей.

Отже, припинення трудового договору за угодою сторін відрізняється від розірвання такого договору з ініціативи працівника або адміністрації насамперед волевиявленням обох сторін та домовленістю про його припинення. Така позиція закладена у постанові Верховного Суду від 19 вересня 2019 року у справі№813/4037/16.

У разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. За наявності домовленості працівника можна звільнити навіть у день подачі заяви про звільнення.

Якщо роботодавець і працівник домовились про певну дату припинення трудового договору, працівник не має права відкликати свою заяву про звільнення. Анулювати таку домовленість можна лише за взаємною згодою про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін), суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін.

Така позиція узгоджується у постановах Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі за №539/65/17та у постанові від 22 травня 2019 року у справі за №308/701/18.

З матеріалів справи вбачається, що після подачі заяви про звільнення, за участю позивача 24 листопада 2017 року у Козівському районному центрі зайнятості було складено два акти приймання-передачі основних засобів та один акт передачі матеріальних цінностей, зокрема комп`ютера та робочого місця спеціаліста з тумбою, що підтверджується копіями таких актів, який скріплений підписом ОСОБА_1 (а.с.7-8, 23-25).

В цей день, ОСОБА_1 також оформила обхідний лист, який підписаний позивачкою (а.с.65).

24 листопада 2017 року позивачка також отримала трудову книжку, про що цього ж дня зроблено відповідні відмітки та проставлено позивачем підписи(а.с.57.58).

Посилаючись на те, що заява про звільнення за угодою сторін була нею написана під тиском відповідача, позивач не навела переконливих доказів і мотивів таких дій роботодавця, а також доказів, які б свідчили про неприязне чи упереджене ставлення до неї роботодавця. Будь-яких доказів протилежного, в тому числі наявність у позивача в момент написання заяви чи її подачі, нервового потрясіння чи зриву, судом під час розгляду справи не здобуто і позивачем, всупереч вимогам ч.1 ст.81 ЦПК України, не подано.

ОСОБА_1 не надала доказів на підтвердження того, що укладення ним договору про припинення трудових відносин відбулося під тиском відповідача. Чинним трудовим законодавством не передбачено відкликання працівником своєї заяви при припиненні трудового договору за угодою сторін, така можливість передбачена лише при звільненні працівника за власним бажанням. Така позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 28 лютого 2018 року у справі №761/25946/15-ц.

Не заслуговують на увагу і доводи позивача про те, що суд першої інстанції залишив поза увагою її заяву про відкликання заяви про звільнення від 23 листопада 2017 року, що на її думку, є підтвердженням відсутності її вільного волевиявлення на звільнення за угодою сторін, оскільки копія такої заяви роздрукована із адреси електронної пошти . як електронний лист, відправлений 24.11.2017 року о 10.14 год. за темою « Заява ОСОБА_8 » з цієї ж адреси електронної пошти адресату «Відділ по роботі з кадрами та з питань державної служби » (а.с.21), а адреса електронної пошти Тернопільського обласного центру зайнятості є адреса , що підтверджується бланком відповідача (а.с.36) та заявами по суті справи і заявами з процесуальних питань позивача, в яких також вказується адреса електронної пошти відповідача (а.с.16, 94).

Факт отримання цієї заяви заперечується Тернопільським обласним центром зайнятістю.

Судова колегія прийшла до висновку, що звільнення на підставі п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України можливе лише за наявності домовленості сторін трудового договору, а також і анулювання такої домовленості про звільнення на цій підставі можливе лише за взаємною згодою працівника та роботодавця.

Про обґрунтованість такого висновку суду, свідчить також і практика правозастосування п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України Верховного суду, яка висловлена, серед іншого й у постанові колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28.02.2018 року у справі №761/25946/15-ц.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст.367,375, 381-384,389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Козівського районного суду Тернопільської області від 30 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складання повного тексту постанови - 22 жовтня 2019 року.

Головуючий: Сташків Б.І.

Хома М.В.

Судді: Щавурська Н.Б.