Дата документу 27.03.2019 Справа № 310/5228/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/1335/19 Головуючий у 1-й інстанції: Крамаренко А.І.
Є.У.№ 310/5228/17 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

ОСОБА_2,

секретар: Кулабухова І.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Територіальної громади міста Бердянська в особі Бердянської міської ради до Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Бердянської міської ради, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсним розпорядження про передачу у приватну власність квартири, зобов'язання повернути квартиру,

за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 21 січня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2017 року Територіальна громада міста Бердянська в особі Бердянської міської ради звернулася до суду із вказаним позовом. Зазначала, що розпорядженням Управління комунального благоустрою виконавчого комітету Бердянської міської ради за № 8654 від 06.11.1998р. ОСОБА_5 і ОСОБА_4 в порядку приватизації була передана у спільну сумісну власність трикімнатна квартира № 191, розташована в будинку 234 по проспекту Пролетарському (Східному), в м. Бердянську. В подальшому судовим рішенням співвласники визначили частки у спільному майні і ОСОБА_4 належну їй Ѕ частку подарувала своєму сину ОСОБА_3 Посилаючись на те, що приватизація житла відбулася із порушенням вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» внаслідок неправомірний дій ОСОБА_5 і ОСОБА_4, остання раніше приймала участь у приватизації іншого житла, позивач просив суд визнати незаконним та скасувати розпорядження Управління комунального благоустрою виконавчого комітету Бердянської міської ради № 8654 від 06.11.1998 р. про передачу у приватну власність ОСОБА_5 спірної квартири; визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло, видане 06.11.1998 р. ОСОБА_5 та ОСОБА_4, витребувати із незаконного володіння ОСОБА_3 та ОСОБА_5 та передати на користь Бердянської міської ради квартиру № 191 по пр. Пролетарському (Східному) у м. Бердянську.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 21 січня 2019 року відмовлено у задоволені позову.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що приватизація житла відбулася із дотриманням вимог законодавства Правомірність набуття ОСОБА_4 права власності на спірну квартиру підтверджується судовими рішеннями в інших справах. Договір дарування, за яким ОСОБА_4 подарувала належну їй Ѕ частку квартири недійсним не визнавався. Крім того, позивачем пропущений строк позовної давності.

В апеляційній скарзі про скасування судового рішення і ухвалення нового про задоволення позову ОСОБА_5 вказує про помилковість висновків суду першої інстанції щодо пропуску строку позовної давності, який, як вважає відповідач, має обчислюватися не з моменту приватизації, а з липня 2017року, коли він звернувся до міського голови із заявою про порушення порядку приватизації спірної квартири. На думку ОСОБА_5, висновки суду суперечать іншим судовим рішенням, прийнятим за результатами розгляду інших справ за його позовами до ОСОБА_4, якими встановлено порушення прав територіальної громади під час приватизації спірного житла. Позивач вправі витребувати квартиру на свою користь, оскільки ОСОБА_4 набула право власності на неї із порушенням вимог Закону «Про приватизацію житла», а її син ОСОБА_3, якому вона подарувала свою частку, не є добросовісним набувачем. Вважає, що висновку суду є взаємовиключними: визнавши, що спірною приватизацію права територіальної громади не порушені, суд застосував позовну давність. Крім того звертає увагу апеляційного суду на те, що судом був порушений принцип змагальності рівності сторін, про час і місце розгляду справи він не був повідомлений завчасно, головуючий був упередженим, оскільки в телефонному режимі узгоджував дати судових засідань з адвокатом ОСОБА_6, який представляв інтереси ОСОБА_3 .

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат ОСОБА_6, який діє в інтересах ОСОБА_3 і ОСОБА_4, вважає рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим, а доводи ОСОБА_5, викладені в апеляційній скарзі, безпідставними. Зазначає, що справу розглянуто з дотриманням норм матеріального і процесуального права, принципів змагальності і рівності сторін. Відповідач ОСОБА_5 приймав участь у судових засіданнях, визнав позов, давав свої пояснення, приймав участь у дослідженні доказів. Приватизація житла відбулася за заявою ОСОБА_5 у відповідності з вимогами Закону України «Про приватизацію житла». Участь ОСОБА_4 у приватизації іншого житла не свідчить про неправомірність її дій. Конституційний Суд України своїм рішенням №15-рп/2010 від 10.06.2010 у справі про безоплатну приватизацію житла встановив, що тільки повне використання житлових чеків є фактом реалізації права на безоплатну приватизацію житла. Судовим рішенням від 20.12.2011 спірна квартира була поділена між подружжям ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Рішення набрало законної сили, а отже доводи апеляційної скарги про незаконність набуття ОСОБА_4 права власності на Ѕ частку квартири є безпідставними. Погоджується з висновками суду першої інстанції про пропуск позивачем строку позовної давності

У відзиві на апеляційну скаргу Бердянська міська рада погоджується із доводами, викладеними у скарзі ОСОБА_5, просить її задовольнити, справу розглянути за відсутності представника позивача.

Управління житлово-комунального господарства виконкому Бердянської міської ради відзив на апеляційну скаргу не надавало.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_5, який підтримав свою апеляційну скаргу і просив про її задоволення, заперечення адвоката ОСОБА_6, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, судове рішення скасуванню з ухваленням нового про відмову у позові з огляду на такі обставини.

Відповідно до вимог ст.ст. 4,5 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України

Згідно зі ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на судовий захист.

Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їхнього порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Відповідно до положень ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 цієї статті.

Офіційне тлумачення поняття «охоронюваний законом інтерес» наведено у п. 1 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 N 18-рп/2004, та визначено як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Стаття 12 ЦК України, передбачає, що особа вільно, на власний розсуд, обирає способи захисту цивільного права.

За змістом ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках..

Відповідно до ст. ст. 49, 175, 265 ЦПК України визначати предмет та підстави позову є виключним правом позивача і суд не може їх змінити без згоди позивача.

Таким чином, у разі порушення цивільного права відповідно до ст.ст. 4, 13, 49 ЦПК України особа має право обирати той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу, а перевірка відповідності цього способу наявному порушенню і меті судового розгляду у відповідності до ст.5 ЦПК є обов'язком суду.

Аналогічні роз'яснення містить п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 4 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Юридична заінтересованість позивача у цивільному процесі зобов'язує його довести як наявність спірних матеріальних правовідносин, так і ту обставину, що його права порушені і вони можуть бути захищені у визначений ним спосіб.

Встановлено, що ОСОБА_5 і ОСОБА_4 з квітня 1998 перебували у шлюбі.

На підставі рішення Бердянського міськвиконкому ОСОБА_5 було видано ордер на трикімнатну квартиру №191 по проспекту Пролетарському в м. Бердянську на склад сімї із чотирьох осіб дружину ОСОБА_4, її сина ОСОБА_4 та доньку ОСОБА_7

У листопаді 1998 ОСОБА_5 звернувся до УКБ Бердянського виконкому міської ради із заявою про приватизацію вказаної квартири. Розпорядженням УКБ Бердянського виконкому міської ради від 06.11.1998 р.№8654 задоволено прохання наймача ОСОБА_5 про передачу у власність квартири АДРЕСА_1 згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» (т.1, а.с.18).

На підставі вказаного розпорядження 06.11.1998 р. Управління комунального благоустрою м. Бердянська виконкому міської ради видало свідоцтво про право власності на житло, згідно якому вищевказана квартира належить ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на праві приватної власності. (т.1, а.с.19).

Після розірвання у жовтні 2010 року шлюбу між ОСОБА_5 і ОСОБА_4 виник спір з приводу приватизованої квартири, який неодноразово розглядався судами.

Зокрема, рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 20 грудня 2011 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 22.05.2012 і ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31.10.2012, поділено спільне майно подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_5, визнано за кожним із них право власності на Ѕ частку за кожним на квартиру АДРЕСА_2 (т.1, а.с.60-67).

26.07.2013 ОСОБА_4 подарувала належну їй Ѕ частку спірної квартири своєму синові ОСОБА_3 (т.1, а.с.7).

У червні 2013 ОСОБА_5 звертався до суду із позовом до ОСОБА_4 про визнання незаконним набуття права власності на спірну квартиру в порядку приватизації. В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_5 зазначав, що ОСОБА_4 і її діти в спірній квартирі не проживали, а тільки були зареєстровані за його згодою. Шлюб між ним і ОСОБА_4 було укладено після отриманням ним ордеру на спірну квартиру, ОСОБА_4 раніше приймала участь у приватизації іншого житла, а тому не мала права на повторну приватизацію. Проте рішенням суду першої інстанції від 27 березня 2014, зміненим рішенням Апеляційного суду від 18.06.2014, позов ОСОБА_5 залишено без задоволення (.т.1, а.с. 8-11).

У липні 2014 ОСОБА_8 повторно звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4, Управління житлово-комунального господарства виконкому Бердянськоїх міської ради про визнання незаконним набуття права власності на житло, визнання незаконним та скасування розпорядження УКБ Бердянської міської ради і свідоцтва про право власності на житло. Рішенням Бердянського міськрайонного суду від 25.04.2015, залишеним без змін Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 08.10.2015, у задоволенні позову ОСОБА_5 відмовлено за пропуском строку позовної давності (т.1, а.с.12-17).

Правомірність участі ОСОБА_4 у приватизації спірного житла є предметом перевірки правоохоронних органів, за заявою ОСОБА_5 11.02.2013 відкрито кримінальне провадження за ст.190 ч.1 КК України. Із відповіді Прокуратури Запорізької області від 13.02.2019 вбачається, що матеріали кримінального провадження знаходяться у Запорізькому відділенні Дніпровського НДІСЕ у звязку із призначенням оціночно-будівельної експертизи, проведення якої триває (т.2, а.с.40).

Відповідно до статті 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та пункту 5 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), кімнат у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю.

Пунктом 1 статті 5 Закону «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що до членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло.

Згідно пункту 4 статті 5 Закону «Про приватизацію державного житлового фонду» право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках).

Відповідно до статей 1, 5, 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», за якими передача займаних квартир здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири, при цьому до членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі разом з наймачем або за якими зберігається право на житло. Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз.

Дійшовши висновку про те, що приватизація спірного житла відбулася із дотриманням вимог чинного законодавства, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що рішенням суду першої інстанції від 25.04.2015, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду від 08.10.2015, встановлено порушення приписів Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» як з боку ОСОБА_4, яка під час першої приватизації квартири у м. Енергодарі не використала житлові чеки у повному обсязі, і мала право приватизувати лише 8 кв. метрів у спірній квартирі, так і з боку наймача житла ОСОБА_5, який у 1998 році, достовірно знаючи про те, що ОСОБА_4 та її діти ніколи не мешкали в м. Бердянську, прописав їх як членів своєї сімї, хоча на той момент не знаходився у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою, отримавши з урахуванням кількості членів сімї , а саме ОСОБА_4, як дружини та її дітей, трикімнатну квартиру, яку у тому ж році приватизував на себе і ОСОБА_4

Вказаними судовим рішеннями також встановлено, що згідно до розрахунку вартості надлишкової загальної площі квартири, що приватизувалась, розмір загальної площі, що підлягала передачі ОСОБА_5 і ОСОБА_4 становила 52 кв.м., решта 12.5 кв.м. підлягала доплаті (т.1, а.с.15-17).

Відповідно до свідоцтва про право власності на спірне житло станом на момент його приватизації відновна вартість квартири, площею 64,5 кв.м становила 11, 29 грн. (а.с.19).

Отже під час приватизації спірної квартири територіальна громада мала право на отримання доплати за передачу у власність відповідачів 12,5 кв.м спірної квартири, тобто на 2,19 грн. (11,29 грн.:64,5 кв.м х 12,5 кв.м = 2,19 грн.).

За вказаних обставин висновки суду першої інстанції про те, що приватизація спірної квартири відбулася у відповідності з вимогами Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» не відповідають фактичним обставинам справи і нормам матеріального права.

Разом з тим, порушене право територіальної громади у обраний нею спосіб не підлягає захисту.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Відповідно до ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Аналогічні положення щодо строків позовної давності містили і ст. ст. 71, 76, 80 ЦК УРСР (1963 року), чинного на момент виникнення спірних правовідносин, якими передбачався загальний строк для судового захисту прав особи у три роки, обов'язкове застосування судом позовної давності, перебіг якої починається з дня виникнення права на позов і сплив якої є підставою для відмови в позові.

Позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Йдеться про те, що протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого порушеного права судом.

Зважаючи на те, що приватизація житла відбулася у листопаді 1998, а з відповідним позовом в інтересах територіальної громади міська рада звернулася тільки у серпні 2017, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про пропуск позивачем строку позовної давності.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_5 про те, що про порушення свого права територіальна громада дізналася тільки у липні 2017, коли він звернувся до міського голови з відповідною скаргою, є неспроможними.

Статтею 76 ЦК УРСР (1963 року) визначалось, що початком перебігу строку є день, коли особа довідалась або повинна була (могла) довідатися про порушення свого права.

При цьому приписи закону містять презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, відтак обов'язок доведення строку, з якого особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права, покладається на позивача.

Аналогічна правова позиція щодо презумпції обізнаності особи про стан своїх субєктивних прав викладена у постанові Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року № 6-152цс14.

Встановлені судом обставини справи та належним чином оцінені докази спростовують доводи ОСОБА_5 про те, що про своє порушене право територіальна громада дізналася лише у 2017 році, коли він з відповідною скаргою звернувся до міського голови.

Матеріали справи підтверджують, що спір з приводу правомірності приватизації відповідачами житла розглядається у судах різних інстанцій з 2011, територіальна громада в особі створеного нею комунального підприємства залучалася до розгляду цих справ як третя особа.

Здійснюючи приватизацію спірного житла, територіальна громада в особі уповноваженого нею органу зобовязана була перевірити достовірність документів, які надавалися ОСОБА_5 для проведення приватизації.

З лютого 2013 відкрито кримінальне провадження за ч.1 ст.190 КК України щодо можливого заволодіння Ѕ квартири внаслідок її приватизації шляхом обману.

Вказані фактичні обставини у своїй сукупності та взаємозвязку не спростовують презумпцію обізнаності територіальної громади під час приватизації про порушення її субєктивного права на отримання плати за 12.5 кв.м. спірного житла при передачі його у власність ОСОБА_5 і його дружині ОСОБА_4

З висновками суду першої інстанції щодо пропуску строку позовної давності міська рада погодилася і в апеляційному порядку рішення суду не оскаржувала, а отже висновки суду в цій частині є такими, що відповідають фактичним обставинам справи.

Визнання відповідачем ОСОБА_5 позову не є підставою для скасування судового рішення і припинення права власності ОСОБА_3 на Ѕ частку спірної квартири.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними.

Згідно зі статтею 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

З конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом.

Надання ОСОБА_5 у 1998 році недостовірної інформації органам місцевого самоврядування щодо складу його сімї з метою отримання трикімнатної квартири, неповідомлення органів приватизації про участь члена його сімї у приватизації іншого житла може бути кваліфіковане як зловживання цивільним правом, оскільки такі дії були спрямовані на завдання шкоди майновим інтересам територіальної громади.

Звертаючись з апеляційною скаргою, відповідач переслідує як кінцеву мету не захист прав територіальної громади, яка погодилася з рішенням суду першої інстанції і в апеляційному порядку його не оскаржила, а захист свого права користування житлом і права одноособової його приватизації, яким він розпорядився у 1998 році.

Частина перша статі 16 ЦК України встановлює, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Разом з тим відповідно до частини третьої статі 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу, зокрема відмовити у захисті права, яким особа зловжила.

Зважаючи на те, що надаючи у 1998 році житловим органам недостовірну інформацію про склад своєї сімї з метою отримання трикімнатної квартири, приховуючи участь члена своєї сімї у приватизації іншого житла, ОСОБА_5 фактично зловживав своїми правами на шкоду інтересам територіальної громади, його порушене право на одноособову приватизацію житла не підлягає захисту у обраний ним спосіб.

Посилання в апеляційній скарзі на упередженість суду, порушення принципів рівності учасників процесу, змагальності сторін є безпідставними, оскільки жодними належними і допустимими доказами не підтверджується.

Справа знаходилася в провадженні суду першої інстанції понад один рік і відповідач мав достатньо часу для надання суду першої інстанції всіх доказів. ОСОБА_5 приймав участь у судових засіданнях, давав суду пояснення по суті спору, приймав участь у дослідженні зібраних у справі доказів, заяви про відвід складу суду не заявляв.

Узгодження головуючим часу проведення чергового судового засідання з учасниками справи не свідчить про його упередженість.

Разом з тим, доводи апеляційної скарги ОСОБА_5 про неналежне повідомлення його про час і місце розгляду справи є обґрунтованими.

За змістом ч.ч. 1-5 ст. 128 ЦПК України суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов'язковою. Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов'язковою. Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п'ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення завчасно.

Як вбачається із матеріалів справи, судова повістка про виклик відповідача ОСОБА_5 у судове засідання на 21.01.2019 була вручена йому 27.01.2019, тобто з порушенням вимог ст.128 ЦПК України, останній обґрунтовує свою апеляційну скаргу, у тому числі і підставою неналежного повідомлення його про дату і час розгляду справи, отже вказана обставина є безумовною підставою для скасування удового рішення.

За положенням ст.376 ЦПК України обовязковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є розгляд справи судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Зважаючи на те, що про час і місце розгляду справи ОСОБА_5 не був повідомлений, останній обгрунтовую свою апеляційну скаргу, у тому числі, і цією обставиною, оскаржуване рішення на підставі ст. 376 ч.3 ЦПК підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у позові.

Керуючись ст. ст.367, 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 21 січня 2019 року по цій справі скасувати.

Позов Територіальної громади міста Бердянська в особі Бердянської міської ради до Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Бердянської міської ради, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсним розпорядження про передачу у приватну власність квартири, зобов'язання повернути квартиру залишити без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено і підписано 28 березня 2019 року.

Головуючий

Судді: