Справа №704/1358/17
Номер провадження2/701/25/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 березня 2019 року Маньківський районний суд, Черкаської області

в складі: головуючого судді - А. І. Костенка

за участю секретаря - Г.І. Байдужої

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Маньківка справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, виділ часток у спільній сумісній власності та визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку та автомобіля,

В С Т А Н О В И В :

Позивачка звернулася в суд з позовом до відповідача про поділ спільного майна подружжя, виділ часток у спільній сумісній власності та визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку та автомобіля.

На підставу своїх вимог спирається на те, що 23.10.1982 року позивачка уклала шлюб з відповідачем, який сторони зареєстрували у відділі реєстрації актів цивільного стану Тальнівського району управління юстиції Черкаської області, актовий запис № 153, що підтверджується свідоцтвом про укладання шлюбу від 23.11.1982 року серія 1-СР №384320.

18.10.2016 року рішенням Тальнівського районного суду шлюб між сторонами було розірвано. В період шлюбу сторонами було збудовано та оформлено у власність житловий будинок, з господарськими та побутовими спорудами та будівлями за адресою: вул. 80-ї Гвардійської Дивізії, 42, м. Тальне, Тальнівського району, Черкаської області. Будинок був збудований в 1985 році за спільні кошти сторін, але так як усіма справами займався відповідач, будинок був оформлений на його ім'я. Даний будинок відповідач ділити в добровільному порядку відмовляється. Також, рішенням Тальнівського районного суду від 18.10.2016 року було визнано спільним сумісним майном подружжя відповідача та позивачки, автомобіль ВАЗ 21120, реєстраційний номер НОМЕР_1, 2003 року випуску, дата реєстрації 07.12.2007 року, номер шасі (кузова, рами) VIN ХТА0323, колір зелений, у звязку з чим позивачка вимушена звертатись до суду з даним позовом до суду.

Позивачка та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та наполягали на їх задоволені.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення заялених вимог.

Суд, вислухавши позивача та її представника, представника відповідача, свідків, вивчивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини: 23.10.1982 року позивачка уклала шлюб з відповідачем, який сторони зареєстрували у відділі реєстрації актів цивільного стану Тальнівського району управління юстиції Черкаської області, актовий запис № 153, що підтверджується свідоцтвом про укладання шлюбу від 23.11.1982 року серія 1-СР №384320.

18.10.2016 року рішенням Тальнівського районного суду шлюб між сторонами було розірвано. Як стверджує позивач в період шлюбу сторонами було збудовано та оформлено у власність житловий будинок, з господарськими та побутовими спорудами та будівлями за адресою: вул. 80-ї Гвардійської Дивізії, 42, м. Тальне, Тальнівського району, Черкаської області. Будинок був збудований в 1985 році за спільні кошти сторін, але так як усіма справами займався відповідач, будинок був оформлений на його ім'я. Даний будинок відповідач ділити в добровільному порядку відмовляється. Також, рішенням Тальнівського районного суду від 18.10.2016 року було визнано спільним сумісним майном подружжя відповідача та позивачки, автомобіль ВАЗ 21120, реєстраційний номер НОМЕР_1, 2003 року випуску, дата реєстрації 07.12.2007 року, номер шасі (кузова, рами) VIN ХТА0323, колір зелений. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України), ч. 3 ст. 368 ЦК України, відповідно до ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. Відповідно до ст. 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Згідно ч. 6 ст. 57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 2 ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. За приписами ч. ч. 2, 4, 5 ст. 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен заначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення. Всупереч вищевказаним законодавчим нормам надані позивачкою копії письмових доказів не засвідчені належним чином (відповідність кожної копії письмового доказу оригіналу має бути окремо підтверджена підписом позивача із зазначенням дати такого засвідчення), позивачем не зазначено про наявність у неї або іншої особи оригіналів поданих ним письмових доказів. Відповідно ст. ст. 78-80 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Зважаючи на викладене, суд вважає, що позивачкою у справі не виконано вимоги чинного цивільно-процесуального законодавства щодо надання суду доказів на підтвердження обставин, на які вона послалася як на підставу своїх позовних вимог. Оскільки позивачкою до суду надано на підтвердження позовних вимог копії документів, які не завірені належним чином, відповідно до ст. 95 ЦПК України. Клопотань від позивача про витребування оригіналів доказів як під час підготовчого судового засідання так і під час судового засідання ненадходило. Таким чином, враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог та визначеного позивачем предмета спору, встановивши правовідносини, які випливають із досліджених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, виділ часток у спільній сумісній власності та визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку та автомобіля, є необгрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

В зв'язку з відмовою в задоволенні позовних вимог позивачці не підлягають задоволенню і вимоги позивачки про стягнення з відповідача судових витрат.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 77, 78-81, 83, 95, 141, 263, 265, 325, 368 ЦПК України, ст. ст. 57, 60, 62, 65, 69 СК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, виділ часток у спільній сумісній власності та визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку та автомобіля - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду Черкаської області через Маньківський районний суд Черкаської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження.

Суддя А. І. Костенко