ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2019 року

м. Харків

справа № 635/5607/18

провадження № 22-ц/790/3988/19

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - судді Бровченка І.О.,

суддів: Колтунової А.І., Маміної О.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 31 травня 2019 року в складі судді Григор`єва Б.П., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення витрат за придбання будівельних матеріалів,

в с т а н о в и в:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача ОСОБА_2 витрат за придбання будівельних матеріалів.

Позовна заява мотивована тим, що Червонозаводським районним судом м. Харкова 26 лютого 2018 року ухвалено рішення відповідно до якого встановлено факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з травня 2004 року по 14 липня 2009 року без реєстрації шлюбу, визнано житловий будинок АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .. В порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_1 .

Постановою Апеляційного суду Харківської області від 11 липня 2018 року рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова скасовано, ухвалено нове рішення відповідно до якого вставлено факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з травня 2004 року по 14 липня 2009 року без реєстрації шлюбу. За ОСОБА_2 , залишено право власності на все нерухоме майно, яке було предметом спору.

Натомість при проведенні окремих відновлювальних будівельних робіт у будинку АДРЕСА_1 використовувались його особисті кошти, які останній витратив на придбання будівельних матеріалів, а саме придбав згідно квитанції від 09 жовтня 2009 року 51 стовп вартістю 100 грн. за штуку на загальну суму 5100 грн, 168 плит вартістю по 90 грн. кожна, на загальну суму 15120 грн, сплатив доставку та розвантаження зазначених будівельних матеріалів на суму 1300 грн. Окрім того, 04 квітня 2010 року позивачем для вказаного домоволодіння було придбано ворота вартістю 7200 грн, хвіртка у кількості 2 шт. вартістю 3600 грн, замки «Апекс» у кількості 3 шт. вартістю 600 грн, їх доставка вартістю 460 грн та установка на суму 1600 грн, а всього витрат на загальну суму 13460 грн.

Позивач вказує, що документально підтверджені понесені ним витрати на загальну суму 34680 грн з урахування інфляційних витрат понесених позивачем з 09 квітня 2010 року по 07 серпня 2018 року загальний розмір витрат який підлягає стягненню складає 56225 грн.

У зв`язку із зазначеним позивач просив стягнути з ОСОБА_2 понесені ним витрат на придбання, перевезення та розвантаження будівельних матеріалів у розмірі 56225 грн., які були використанні при виконанні ремонтно-будівельних робіт у домоволодінні по АДРЕСА_2 , стягнути з відповідача судові витрати у розмірі 704, 80 грн - сума сплати судового збору, 4100 грн - послуги за надання правничої допомоги.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 31 травня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення витрат за придбання будівельних матеріалів відмовлено.

Скасовано захід забезпечення позову у вигляді внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі 56225 грн.

03 липня 2019 року на вказане судове рішення ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі просить скасувати рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 31 травня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апелянт вважає недоречним посилання суду першої інстанції на постанову Апеляційного суду Харківської області від 11 липня 2017 року, яким суд обґрунтував недоведеність придбання майна за спільні кошти та використання їх в спільних інтересах з відповідачкою, адже предметом вказаної справи був поділ спільного нерухомого майна подружжя. Предметом даної справи є стягнення коштів, які позивач особисто витратив на облаштування майна, яке на даний час визнано особистою власністю відповідачки. На його думку, рахунки, які були надані для підтвердження придбання будівельних матеріалів є належним доказом, відповідач не заперечувала про наявність використаних будівельних матеріалів при будівництві, відповідачем не надано доказів на підтвердження того факту, що саме нею та за її кошти проводились будівельні роботи.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 16 липня 2019 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 31 травня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення витрат за придбання будівельних матеріалів.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 05 серпня 2019 року закінчено підготовку апеляційного розгляду справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення витрат за придбання будівельних матеріалів.

Призначено цивільну справу до розгляду судом апеляційної інстанції в приміщенні Харківського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами справи.

02 серпня 2019 року ОСОБА_2 подано до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 31 травня 2019 року - без змін.

Зазначає, що згідно з положеннями п. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, тому твердження апелянта про недоречність посилання судом першої інстанції на постанову Апеляційного суду Харківської області від 11 липня 2018 року є безпідставним та необґрунтованим.

Посилаючись на вимоги ст. 77 ЦПК України зазначає, що товарний чек від 04 квітня 2010 року та рахунок від 09 жовтня 2009 року на придбання товарів не можуть бути достовірними доказами того, що зазначені товари придбавались для облаштування житлового будинку за вказаною адресою, того, що за їх придбання сплачені особисті кошти позивача. З наданого товарного чеку встановлено лише факт придбання товару та його оплата, проте доказів того, що зазначені в товарному чеці будівельні матеріали були доставлені за адресою: АДРЕСА_2 , та були використані для ремонту цього будинку позивач не надав. Рахунок від 09 жовтня 2009 року не підтверджує проведення оплати за будівельні матеріали, оскільки в розумінні вимог Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» не є документом, що підтверджує оплату товару. Твердження апелянта, що нею не надано доказів на підтвердження того, що вона за свої кошти проводила будівельні роботи є безпідставними, оскільки позивач повинен був надати докази на підтвердження своїх вимог. Щодо нарахування інфляційних втрат, ця вимога є похідною від основної, не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1, ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, з урахуванням системного аналізу норм чинного законодавства та матеріалів справи, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 понесені ним витрати на придбання, перевезення та розвантаження будівельних матеріалів які були використані при виконанні ремонтно-будівельних робіт у домоволодінні за адресою АДРЕСА_2 . Оскільки вимоги про стягнення інфляційних втрат є похідними від основних вимог та з огляду на те, що суд дійшов висновку про відмову у стягнення витрат на будівельні матеріали, вимоги про стягнення інфляційних витрат задоволенню не підлягають.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволені позовних вимог, але не в повному обсязі щодо мотивів відмови у позові.

Судом встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з травня 2004 року по 14 липня 2009 року проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, що встановлено рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 26 лютого 2018 року у справі № 656/3934/17 та постановою Апеляційного суду Харківської області від 11 липня 2018 року. Постанова набрала законної сили.

14 липня 2009 року між сторонам укладено шлюб.

Згідно з положеннями ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до вимог ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з вимогами ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 61 СК України визначено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя

Якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. (Стаття 62 СК України).

Статтею 74 СК України передбачено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

При цьому майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя, треба перевіряти за які кошти таке майно набуте.

У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Саме з такого по суті розуміння закону виходив суд апеляційної інстанції, як вбачається зі змісту постанови Апеляційного суду Харківської області від 11 липня 2018 року при вирішенні спірного питання щодо належності будинку АДРЕСА_1 як об`єкта спільної сумісної власності, зазначено, що ОСОБА_1 в суді не було належним чином, відповідно до положень ст. ст. 76-79, 81 ЦПК України, доведено, що вказане майно було придбане за спільні кошти, використовувалась в їх спільних інтересах з ОСОБА_2 . Також ним не було доведено, що він ніс повністю або частково тягар утримання вказаного майна. (а.с. 12)

Частинами четвертою, п`ятою статті 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Крім того, судом було встановлено, що ОСОБА_1 в суді не було належним чином, відповідно до положень ст.ст. 76-79, 81 ЦПК України, доведено, що вказане майно було придбане за спільні кошти, використовувалось в їх спільних інтересах зі ОСОБА_2 .

Таким чином, судом апеляційної інстанції на підставі п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України скасовано рішення в частині визнання житлового будинку АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та визнання за сторонами по 1/2 частині права власності на цей будинок, та відмовив у задоволенні позову у цій частині, а в іншій частині, що стосується встановлення факту проживання однією сім`єю залишив оскаржуване рішення без змін.

Отже, в постанові Апеляційного суду Харківської області від 11 липня 2018 року встановлено обставини про те, що ОСОБА_1 не доведено той факт, що він ніс повністю або частково тягар утримання вказаного спірного майна, а саме: будинку АДРЕСА_1 .

Постанова апеляційного суду, рішення суду першої інстанції набрали законної сили, тому відповідні обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь та сама особа, щодо якої встановлено ці обставини відповідно до положень ч.ч. 4, 5 ст. 82 СК України.

Крім того, стосовно посилань ОСОБА_1 як на підставу своїх вимог та доводів апеляційної скарги щодо стягнення витрат на придбання будівельних матеріалів на рахунок № б/н, від 09 жовтня 2009 року, у якому зазначено найменування товару а саме: 51 стовп (2.70)*100 грн. = 5100 грн, 168 плит (50 см) * 90 грн = 15120 грн. Доставка + розвантаження (АДРЕСА_1 ) = 1300 грн, а всього на суму 21520 грн в графі платник зазначено: « ОСОБА_3 », а також на товарний чек від 04 квітня 2010 року, в якому зазначено найменування товару, а саме: ворота 2*3.10 («створки») на суму 7200 грн, «калітка» 2 шт., 2.10*1.10 на суму 3600 грн, замки «Апекс» у кількості 3 шт на суму 600 грн, установка 600 грн., доставка 40 км - 460 грн, всього на суму 13460 грн 00 коп, що скріплений печаткою фізичної особи підприємця ОСОБА_4 , також у товарному чеці зазначено прізвище « ОСОБА_3 », суд зазначає наступне.

У положеннях ч.ч. 1-2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні» яка регламентує первинні документи та регістри бухгалтерського обліку» зазначено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

У листі Міністерства фінансів України від 16.12.2017 року, № 31-11410 - 06-5/4339 «Щодо особливостей застосування первинних документів» зазначено, що документами, що підтверджують оплату, можуть бути платіжне доручення, розрахунковий чек, касовий чек, розрахункова квитанція, виписка з карткового рахунку, квитанція до прибуткового касового ордера тощо.

Оформлений належним чином рахунок-фактура (інвойс) може бути підставою для відображення в бухгалтерському обліку господарської операції з постачання товарів, робіт (послуг) без складання акта приймання-передачі тільки у разі його оплати, що підтверджується відповідними документами.

Рахунок-фактура може бути складений у паперовій або в електронній формі та повинен мати реквізити, які дають можливість ідентифікувати господарську операцію та її учасників, зокрема: назву підприємства, від імені якого складено рахунок-фактуру; назву контрагента; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь в оформленні рахунку-фактури.

Враховуючи, що наданий суду рахунок № б/н від 09 жовтня 2009 року не є платіжним документом, інших доказів підтверджуючих проведення оплати за будівельні матеріали суду не надано, він не є доказом підтвердження позовних вимог щодо стягнення з відповідача витрат на придбання будівельних-матеріалів.

З товарного чеку вбачається лише факт придбання товару та оплата його доставки на суму 13460 грн. Доказів про те, що зазначені у товарному чеці від 04 квітня 2010 року будівельні матеріали були доставлені саме за адресою: АДРЕСА_2 суду не надано.

Також, позивачем не доведено, що придбані будівельні матеріали були використані саме під час проведення відновлювальних робіт у будинку АДРЕСА_1 , тобто що вони були використані у даному домоволодінні або ділянці.

Таким чином, ОСОБА_1 , надаючи документи, які на його думку, підтверджують факт придбання певних будівельних матеріалів, не надав доказів того, що вказані будівельні матеріали були використані під час ремонтно-відновлювальних робіт у будинку АДРЕСА_1

Частиною 3 статті 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Частиною 2 ст. 116 ЦПК України визначено, що способами забезпечення судом доказів є, зокрема, призначення експертизи.

Частинами 1 - 4 ст. 83 ЦПК України встановлено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Частиною першою ст. 84 ЦПК України передбачено, що учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно вимог статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Стаття 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

ОСОБА_1 не доведено належними, допустимими та достатніми доказами, що зазначені ним будівельні матеріали були використані при виконанні ремонтно-будівельних робіт у домоволодінні за адресою: АДРЕСА_2 , належних та допустимих доказів, підтверджуючих, що саме ті будівельні матеріали, на які вказує позивач, було використано під час ремонтно-будівельних робіт, та яку вони мають вартість, також не надано.

Ані в суді першої інстанції, ані в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 з клопотанням про забезпечення доказів не звертався.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що суд за власної ініціативи не може збирати докази на підтвердження позовних вимог.

Рахунок від 09 жовтня 2009 року, на який посилається позивач в обґрунтування своїх позовних вимог, є доказом підтверджуючим намір платника ОСОБА_3 придбати відповідні матеріали та послуги, але не є достатнім доказом підтверджуючим фактичне придбання відповідних матеріалів та послуг та сплату їх вартості.

Посилання в апеляційній скарзі, що відповідач не заперечувала щодо використання будівельних матеріалів при будівництві будинку спростовуються відзивом на позовну заяву, який був поданий ОСОБА_2 28 вересня 2018 року до суду першої інстанції та відзивом на позовну заяву.

Щодо вимог про стягнення інфляційних втрат, то колегія судді погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволені позову в ці частині. Разом з тим, колегія суддів не погоджується з мотивами на підставі яких у задоволені позовних вимог було відмовлено в цій частині.

Так, з матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся з позовом до ОСОБА_2 про стягнення понесених ним витрат на придбання, перевезення та розвантаження будівельних матеріалів на загальну суму 34680 грн., вартість яких з урахуванням інфляційних втрат просив стягнути у розмірі 56225 грн.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що вимоги про стягнення інфляційних втрат є похідними від основних вимог та з огляду на те, що суд дійшов висновку про відмову у стягнення витрат на будівельні матеріали, вимоги про стягнення інфляційних витрат задоволенню не підлягають.

Разом з тим, судом не враховано, що інфляційній втрати - це спосіб захисту майнових інтересів кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів.

Згідно вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом аналізованої норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу і 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання. Вони є способом захисту майнового права й інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів і отриманні компенсації (плати) від боржника, який користується утримуваними грошовими коштами, що належить сплатити кредиторові.

Оскільки правовідносини, які склалися між сторонами справи не є договірними або порушенням ОСОБА_2 грошового зобов`язання, підстави для застосування до спірних правовідносин вимог ст. 625 ЦК України.

При цьому колегія суддів звертає увагу, що звертаючись до суду з позовом про стягнення інфляційних втрат позивач здійснив їх розрахунок за формулою для розрахунку 3 % річних.

З урахуванням зазначеного, у задоволені позову про стягнення судових витрат слід відмовити з інших мотивів.

Статтею 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, судові витрати покладаються на позивача.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд доходить висновку, що підстави для задоволення позовних вимог відсутні. З доводів апеляційної скарги вбачається, що апелянт не погоджується з оцінкою доказів судом першої інстанції, але вказані доводи висновок суду по суті спору спростовують.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами».

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

З урахуванням зазначеного, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні щодо мотивів відмови у задоволенні в частині позовних вимог про стягнення інфляційних втрат.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374- 376, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

РішенняФрунзенського районного суду м. Харкова від 11 червня 2019 року в частині вимог про стягнення інфляційних втрат змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 11 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки у випадках, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України, безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 25 жовтня 2019 року.

Головуючий - І.О. Бровченко

Судді : А.І. Колтунова

О.В. Маміна