Постанова

Іменем України

09 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 552/284/15-ц

провадження № 61-30185св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В. (суддя-доповідач),

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С.,

Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Полтави від 30 вересня 2015 року у складі судді Яковенко Н. Л. та рішення Апеляційного суду Полтавської області від 23 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Пікуля В. П., Обідіної О. І., Прядкіної О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій

У січні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 ,

ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до укладеного кредитного договору від 12 квітня 2007 року № 014/0040/82/80267 ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі

28 000,00 доларів США на строк до 12 квітня 2017 року під 13,75 % річних із погашенням кредиту та відсотків за користування кредитом щомісячно, згідно з графіком погашення кредиту та відсотків за кредитом щомісячними фіксованими платежами.

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між позивачем та ОСОБА_2 укладений договір поруки № 014/0040/82/80267, згідно з яким

ОСОБА_2 взяла на себе зобов`язання відповідати за зобов`язаннями ОСОБА_1 , які виникають із умов кредитного договору.

У зв`язку із неналежним виконанням своїх обов`язків станом на 04 листопада

2014 року виникла заборгованість, яка складає 40 375,17 доларів США, що в еквіваленті становить 523 018,05 грн.

Посилаючись на вказані обставини, ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» просило стягнути солідарно із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором від 12 квітня 2007 року

№ 014/0040/82/80267 у розмірі 40 375,17 доларів США, що в еквіваленті становить

523 018,05 грн.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 30 вересня 2015 року позов

ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволено частково. Стягнуто солідарно з

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором від 12 квітня 2007 року № 014/0040/82/80267 у розмірі

32 482,18 доларів США, що в еквіваленті 699 261,56 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення мотивовано тим, що у зв`язку із неналежним виконанням ОСОБА_1 взятих на себе зобов`язань за договором утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню.

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 08 лютого 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення Київського районного суду м. Полтави

від 30 вересня 2015 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 липня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 08 лютого 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Останнім рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 23 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Київського районного суду м. Полтави від 30 вересня 2015 року в частині стягнення пені та загальної суми заборгованості змінено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором від 12 квітня 2007 року № 014/0040/82/80267 у розмірі 23 419,96 доларів США та пеню у розмірі 103 885,54 грн. В іншій частині рішення суду залишено без змін. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції щодо стягнення заборгованості з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , оскільки ОСОБА_1 взятих на себе за договором зобов`язань не виконав та має заборгованість за кредитним договором. Проте не погодився з рішенням суду першої інстанції в частині стягнення розміру пені, оскільки пеня підлягає стягненню за період із 22 січня по 04 листопада 2014 року.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Київського районного суду м. Полтави від 30 вересня 2015 року та рішення Апеляційного суду Полтавської області від 23 жовтня 2017 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, обґрунтовуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій мали врахувати, що пропуск шестимісячного строку для пред`явлення вимоги до поручителя відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України є підставою для припинення поруки, що зумовлює відмову у задоволенні позову банку до поручителя про стягнення заборгованості за кредитним договором. Крім того, розмір пені не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, тобто встановлення максимального розміру пені пов`язано з розміром облікової ставки Національного банку України, а чинним законодавством України Національному банку України не надано повноважень на встановлення облікової ставки для іноземної валюти, тому пеня має розраховуватись лише у грошовій одиниці України - гривні. Також суди повинні були застосувати частину третю статті 551 ЦК України та зменшити розмір неустойки. До того ж, позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу видачі готівкових коштів у розмірі 28 000,00 доларів США ОСОБА_1 за кредитним договором, що є безумовною підставою для відмови у задоволенні позову.

Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргуОСОБА_1

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 грудня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано вказану цивільну справу до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 05 вересня 2019 року зазначену справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 12 квітня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» і ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 014/0040/82/80267, за умовами якого банк надав відповідачу кредит у вигляді невідновлювальної кредитної ліній з лімітом 28 000,00 доларів США на строк до 12 квітня 2017 року, зі сплатою 13,75 % річних.

Відповідно до пунктів 2.1, 3.1 кредитного договору кредитні кошти призначені для використання на споживчі цілі, кредит надано на умовах забезпечення, строковості, повернення та плати за користування.

Цього ж дня між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 укладений договір поруки № 014/0040/82/80267, відповідно до умов якого остання зобов`язувалася відповідати за зобов`язаннями ОСОБА_1 , які виникають з кредитного договору

від 12 квітня 2007 року № 014/0040/82/80267.

Пунктом 4.1 договору поруки передбачено, що цей договір набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє до повного виконання боргових зобов`язань за кредитним договором. Відповідальність поручителя припиняється лише після виконання боргових зобов`язань у повному обсязі. Також порука припиняється, якщо банк у межах трирічного терміну з дня настання строку виконання боргового зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя (пункт 4 статті 559 ЦК України).

24 квітня 2009 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору від 12 квітня 2007 року

№ 014/0040/82/80267.

28 липня 2010 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду № 014/0040/82/80267/2 до кредитного договору від 12 квітня

2007 року № 014/0040/82/80267.

Банк свої зобов`язання за договором виконав та надав ОСОБА_1 кредитні кошти в розмірі 28 000,00 доларів США шляхом перерахування валютних коштів з позичкового рахунку на поточний рахунок ОСОБА_1 .

Згідно з пунктом 5.5 кредитного договору позичальник зобов`язується достроково здійснити повернення кредиту, процентів та інших платежів, що визначені договором, у разі невиконання або неналежного виконання позичальником умов договору та/або договорів застави/іпотеки, інших договорів, що забезпечують погашення кредиту. Кошти мають бути повернені позичальником протягом 30 календарних днів з моменту надіслання кредитором на адресу позичальника відповідного листа-повідомлення.

Пунктом 6.5 кредитного договору встановлено право кредитора вимагати дострокового погашення позичальником заборгованості за кредитом, нарахованих процентів за користування кредитом, неустойки, відшкодування збитків у випадках невиконання позичальником умов цього договору та/або договорів застави/іпотеки, інших договорів, що забезпечують погашення кредиту, та в інших випадках, передбачених цим договором. Таке дострокове погашення повинно бути здійснено позичальником не пізніше 30 календарного дня з дня надіслання позичальнику відповідного повідомлення від кредитора з вимогою дострокового погашення.

Відповідно до пункту 2.5 договору поруки поручитель приймає на себе зобов`язання, у випадку невиконання боржником боргових зобов`язань перед банком за кредитним договором, здійснити виконання боргових зобов`язань у обсязі, заявленому банком у письмовій вимозі, протягом 5 банківських днів з дати отримання відповідної письмової вимоги банку.

Пунктом 2.6 договору поруки передбачено, що така вимога банку вважається отриманою поручителем, якщо банк надіслав її поштою за адресою поручителя, вказаною у цьому договорі.

08 вересня 2014 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» направило на адресу позичальника та поручителя вимоги про дострокове виконання грошових зобов`язань за кредитним договором від 12 квітня 2007 року № 014/0040/82/80267 протягом

60 календарних днів, які передані до поштового відділення 11 вересня 2014 року (т. 1, а. с. 179-180) та отримані 26 вересня 2014 року, а з позовом до суду позивач звернувся 22 січня 2015 року.

Станом на 04 листопада 2014 року заборгованість за кредитним договором складає 40 375,11 доларів США, з яких: 7 504,77 доларів США - заборгованість за процентами та 16 955,21 доларів США - пеня, а також 15 915,19 доларів США - поточна заборгованість.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не виконує належним чином взяті на себе зобов`язання за кредитним договором у зв`язку із чим утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню.

Апеляційний суд, змінюючи рішення суду першої інстанції, погодився з висновком щодо солідарного стягнення заборгованості, оскільки ОСОБА_1 взятих на себе за договором зобов`язань не виконав та має заборгованість за кредитним договором. Проте не погодився з рішенням суду першої інстанції в частині стягнення розміру пені, оскільки пеня підлягає стягненню за період із 22 січня по 04 листопада 2014 року.

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків (стаття 11 ЦК України).

Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За змістом статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу за основним зобов`язанням.

Такий правовий висновок висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12-ц.

Відповідно до статті 549 ЦК Українинеустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку, що позичальник не виконує умов кредитного договору щодо своєчасного повернення суми отриманого кредиту та сплати нарахованих за кредитними коштами відсотків, що є підставою для солідарного стягнення з позичальника та поручителя отриманих ОСОБА_1 коштів та відсотків за користування кредитом відповідно до вимог статті 526 ЦК України, якою передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

Доводи касаційної скарги про те, що суди першої та апеляційної інстанцій мали врахувати, що пропуск шестимісячного строку для пред`явлення вимоги до поручителя відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України є підставою для припинення поруки, що зумовлює відмову у задоволенні позову банку до поручителя про стягнення заборгованості за кредитним договором, є безпідставними, тому що сторони у договорі поруки обумовили, що порука припиняється, якщо банк у межах трирічного терміну з дня настання строку виконання боргового зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, отже, суди діяли відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України, якою передбачено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки.

Наведені у касаційній скарзі доводи про те, що розмір пені не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, тобто встановлення максимального розміру пені пов`язано з розміром облікової ставки Національного банку України, а чинним законодавством України Національному банку України не надано повноважень на встановлення облікової ставки для іноземної валюти, тому пеня має розраховуватись лише у грошовій одиниці України - гривні, не заслуговує на увагу, оскільки розрахунок пені здійснено відповідно до умов кредитного договору у доларах США та застосовано курс Національного банку України, який діяв на відповідний день нарахування.

Посилання у касаційній скарзі на те, що суди повинні були застосувати частину третю статті 551 ЦК України та зменшити розмір неустойки, не заслуговує на увагу, оскільки відповідно до частини третьої статі 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, проте нарахована пеня не є значно більшою ніж розмір заборгованості, тому у судів не було підстав для її зменшення.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права, зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку не допускається.

При цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Таким чином, наведені у касаційній скарзі доводи не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій та не дають підстав вважати, що судами порушені норми матеріального та процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 30 вересня 2015 року у незміненій частині та рішення Апеляційного суду Полтавської області від 23 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

Г. І. Усик