Справа номер 477/690/18
Провадження номер 22-ц/812/501/19 Головуючий суду першої інстанції - Семенова Л.М.
Категорія 27 Доповідач суду апеляційної інстанції - Локтіонова О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 березня 2019 року м.Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Локтіонової О.В.,

суддів: Колосовського С.Ю., Ямкової О.О.,

із секретарем судового засідання - Гавор В.Б.,

за участі:

представника позивача - ОСОБА_3,

відповідача - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 08 січня 2019 року, ухвалене о 12 год.57 хв. під головуванням судді Семенової Л.М. в приміщенні суду в м.Миколаєві, за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про встановлення факту трудових відносин та визнання договору позики недійсним,

В С Т А Н О В И В:

06 квітня 2018 року ОСОБА_5 подав до суду позов до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики в сумі 34 853 грн., який обґрунтовував наступним.

09 березня 2018 року між ним та ОСОБА_4 укладено договір позики, відповідно до якого відповідач отримала 34 853 грн., які зобов'язувалася повернути у строк до 16 березня 2018 року, про що склала розписку.

Однак, своїх зобов'язань за вказаним договором ОСОБА_4 не виконала.

Посилаючись на зазначені обставини та положення ст.ст.1046, 1047, 1049 ЦК України ОСОБА_5 просив задовольнити його позовні вимоги.

Не погоджуючись з позовними вимогами ОСОБА_5, ОСОБА_4 подала відзив, в якому вказувала, що грошові кошти вона не отримувала, а вищезазначену розписку склала під примусом позивача, оскільки перебувала із ним у трудових відносинах на посаді менеджера та знаходилася під психологічним тиском з його боку. ОСОБА_5 наголошував на тому, що є нестача грошей і вона повинна їх повернути. Крім того, ОСОБА_4 зазначено, що ОСОБА_5 відібрано її паспорт громадянина України, що унеможливлює реалізацію нею своїх прав.

Під час розгляду справи ОСОБА_4 подала зустрічний позов, у якому посилаючись на обставини викладені у її відзиві просила встановити факт трудових відносин між нею та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 у період з квітня 2015 року по 09 березня 2018 року та визнати недійсним на підставі ст.ст.231, 233 ЦК України договір позики від 09 березня 2018 року, укладений між нею та ОСОБА_5

Не погоджуючись із зустрічною позовною заявою, ОСОБА_5 подав відзив, в якому вказував, що вимоги ОСОБА_4 не підтверджені доказами, а тому є необґрунтованими. У зв'язку з цим ОСОБА_5 просив відмовити у задоволенні позову ОСОБА_4

Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 08 січня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 відмовлено. Зустрічну позовну заяву ОСОБА_4 задоволено частково. Визнано недійсним договір позики грошових коштів в сумі 34 853 грн., укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, що оформлений розпискою від 09 березня 2018 року.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд першої інстанції виходив із того, що розписка ОСОБА_4 була написана під тиском з боку ОСОБА_5 Грошові кошти нею отримано не було. А тому її вимоги про визнання договору недійсним на підставі ст.231 ЦК України є обґрунтованими. Натомість, ст.233 ЦК України застосуванню не підлягає, оскільки договір позики не відбувся.

В свою чергу вимоги ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за вищезазначеним договором є безпідставними.

Відмовляючи у задоволенні вимог ОСОБА_4 про встановлення факту трудових відносин із ОСОБА_5, суд виходив із того, що дана вимога не пов'язана з настанням для ОСОБА_4 юридичних наслідків.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду в частині відмови у задоволенні його позовної вимоги та у частині задоволення зустрічної позовної вимоги ОСОБА_4 про визнання договору позики недійсним скасувати та ухвалити в цих частинах нове судове рішення про задоволення його позовної вимоги про стягнення з ОСОБА_4 на його користь заборгованості за договором позики у сумі 34 853 грн. та про відмову у задоволенні зустрічної позовної вимоги ОСОБА_4 про визнання недійсним договору позики.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що з 01 травня 2015 року до 28 серпня 2016 року ОСОБА_4 працювала на посаді продавця у ФОП ОСОБА_5 З 22 серпня 2016 року до 30 березня 2018 року вона була зареєстрована як фізична особа-підприємець з основним видом економічної діяльності - роздрібна торгівля рибою, ракоподібними та молюсками в спеціалізованих магазинах (т.1 а.с.65-67, 143-146, 160-162).

Згідно з розпискою від 09 березня 2018 року ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, отримала у борг від ОСОБА_5 34 853 грн., які зобов'язувалася повернути без процентів до 16 березня 2018 року (т.1 а.с.48).

11 березня 2018 року ОСОБА_4 звернулася до Інгульського ВП ГУНП в Миколаївській області із заявою про незаконне вилучення ОСОБА_5 її паспорту громадянина України, а також вимагання грошових коштів у сумі 34 840 грн. (т.1 а.с.22-24, 136-137).

ОСОБА_5 звернувся із заявою до Заводського відділу поліції НП в Миколаївській області за фактом крадіжки невстановленою особою грошових коштів у сумі 20 060,36 грн. (т.1 а.с.138, 139).

Під час розгляду справи у суді 14 травня 2018 року ОСОБА_4 звернулася з заявою до управління Держпраці у Миколаївській області з приводу порушення ОСОБА_5 законодавства про працю та 30 травня 2018 року до Інгульського відділу поліції НП в Миколаївській області про порушення ним законодавства про працю та невиплату їй заробітної плати за 2 місяці (т.1 а.с.21, 84, 86).

Відомості про незаконне вилучення паспорту громадянина України, вимагання грошових коштів, крадіжку, порушення законодавства про працю внесені до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань і досудове розслідування за вказаними фактами триває.

Відповідно до листа Управління Держпраці у Миколаївській області від 11 грудня 2018 року перевірка відомостей, викладених у скарзі ОСОБА_4, є неможливою у зв'язку з відсутністю пояснень ФОП ОСОБА_5 та документації, яка перебуває у його розпорядженні (т.1 а.с.147-148).

Ухвалою Жовтневого районного суду Миколаївської області від 03 вересня 2018 року за клопотанням ОСОБА_4 було призначено судову почеркознавчу експертизу, на вирішення якої було поставлено питання написання розписки у незвичайному стані (стані страху).

Згідно з висновком судової почеркознавчої експертизи №435 від 09 листопада 2018 року, рукописні записи в розписці від імені ОСОБА_4 від 09 березня 2018 року виконані під дією якихось «збиваючих» факторів (зовнішніх чи внутрішніх). Однак, встановити конкретні «збиваючі» фактори (в тому числі конкретно стан страху), які діяли на процес письма в момент виконання досліджуваної розписки, а також визначити, чи носили вони постійний або тимчасовий характер, не виявилось можливим через відсутність у розпорядженні експерта зразків почерку виконавця досліджуваного тексту, виконаних ним у різних зовнішніх умовах, при різних внутрішніх станах та у різні проміжки часу.

Із дослідницької частини даного експертного висновку вбачається, що діагностичні ознаки свідчать про незвичність письма в момент виконання тексту досліджуваної розписки, тобто про вплив на виконавця його написання якихось «збиваючих» факторів (зовнішніх чи внутрішніх). До таких факторів, судячи з характеру виявленого комплексу ознак, можуть відноситись незручна поза пишучого, незвичний пишучий прилад чи підложка, або незвичайний психофізіологічний стан виконавця (стан збудження, хвилювання, втоми, виконання рукопису в умовах низької температури тощо) (т.1 а.с.121-124).

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У статті 1047 ЦК України зазначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Згідно з ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частина 3 статті 1049 ЦК України визначає, що позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Стаття 204 ЦК України передбачає, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Згідно з ст.ст.231, 233 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Винна сторона (інша особа), яка застосувала фізичний або психічний тиск до другої сторони, зобов'язана відшкодувати їй збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Пункти 21, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 р. №9 роз'яснюють, що при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

Правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки.

Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Положення ст.ст.231, 233 ЦК України, на які ОСОБА_4 посилається як на підставу зустрічного позову, є взаємовиключними, оскільки за останньою статтею особа вчиняє правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Натомість, вона наголошувала, що до неї було застосовано психологічне насильство, а саме ОСОБА_5, у якого вона працювала менеджером і якому вона начебто не повернула кошти, отримані від клієнта, погрожував передати справу щодо цього до поліції та звільнити її, а тому вона побоюючись вказаного та з метою доведення відсутності недостачі з її боку під час роботи шляхом перевірки документів, написала розписку. Вона була певна, що документ про передачу нею грошей від клієнта ОСОБА_5 буде знайдений, і розписка втратить дію.

Згідно з ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Проаналізувавши викладене, колегія суддів вважає, що висновок районного суду про відсутність підстав для задоволення первісного позову та наявність підстав для часткового задоволення зустрічного позову в частині визнання недійсним договору позики є помилковим.

Матеріали справи свідчать про наявність між сторонами боргових зобов'язань та відсутність доказів здійснення психологічного чи фізичного тиску ОСОБА_5 на ОСОБА_4 при складанні розписки, що не може вказувати на її написання останньою поза її волею.

Висновком судової почеркознавчої експертизи беззаперечних відповідей щодо написання розписки під впливом збиваючих факторів у вигляді насильства не надано, що, за відсутності інших доказів в обґрунтування підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_4 вказує на недоведеність обставини існування будь-якого примусу зі сторони позивача, спрямованого на спонукання її скласти спірну розписку.

За такого, оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики, розподілу судових витрат та в частині задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання недійсним договору позики підлягає скасуванню з ухваленням в цих частинах нового судового рішення - про задоволення позовної вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики у сумі 34 853 грн. та відмову у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання недійсним договору позики.

Оскільки рішення суду частково скасоване, то відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України розподіл судових витрат підлягає зміні.

З ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 підлягає стягненню за розгляд справи в суді першої інстанції судовий збір у сумі 704,80 грн. та за розгляд справи в суді апеляційної інстанції судовий збір у сумі 2114,40 грн.

В іншій частині рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не переглядалося, оскільки не оскаржувалося.

Керуючись ст.ст.374, 376, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 08 січня 2019 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики, розподілу судових витрат та в частині задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання недійсним договору позики скасувати та ухвалити в цих частинах нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 заборгованість за договором позики у сумі 34 853 грн. та судовий збір у сумі 704,80 грн.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання недійсним договору позики відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції у сумі 2114,40 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий О.В. Локтіонова

Судді С.Ю. Колосовський

О.О. Ямкова

Повний текст постанови складено 21 березня 2019 року.