Провадження №22-ц/812/559/19
ПОСТАНОВА

Іменем України

19 березня 2019 року м. Миколаїв

справа № 487/742/19

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого Коломієць В.В.

суддів Данилової О.О., Шаманської Н.О.,

із секретарем судового засідання Цуркан І.І.,

за участю заявника ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту,що має юридичне значення, за апеляційною скаргою ОСОБА_1, зацікавлена особа: ОСОБА_2, на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва, постановлену 5 лютого 2019 року суддею Притуляк І.О., у приміщенні цього суду, повний текст ухвали складений цього ж дня,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою про встановлення факту проживання дитини з матір'ю.

Заявник зазначала, що в період з 2001 по 2005 роки знаходилась в фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_2, від шлюбу мають доньку ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 Подружнє життя не склалося, з 2005 року сторони живуть окремо один від одного, спільного господарства не ведуть. Донька зареєстрована та проживає разом з матір'ю, батько не приймає ніякої участі в вихованні дитини, не цікавиться її життям, станом здоров'я.

Посилаючись на те, що батько ОСОБА_2 ухиляється від надання згоди на виїзд малолітньої ОСОБА_3 за межі України, а підпунктом 3 п. 4 «Правил перетинання державного кордону громадянами України» встановлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі тимчасового виїзду з України на строк до одного місяця під час пред'явлення рішення суду або органу опіки та піклування, у якому визначено (підтверджено) місце проживання дитини з одним із батьків, який має намір виїзду з дитиною, просила встановити факт проживання малолітньої ОСОБА_3 разом з матір'ю, окремо від батька ОСОБА_2

Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва від 05 лютого 2019 року у відкритті провадження за заявою ОСОБА_1 відмовлено на підставі п.4 ст. 315 ЦПК України.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду, посилаючись на те, що суд помилково дійшов висновків щодо існування спору про право, а справу повернути до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Так, частиною 1 ст. 293 ЦПК України встановлено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

За змістом вказаної норми, окреме провадження - це самостійний вид цивільного судочинства, у якому суд при розгляді безспірних справ встановлює юридичні факти або обставини з метою захисту охоронюваних законом інтересів громадян і організацій.

Згідно ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту:

1) родинних відносин між фізичними особами;

2) перебування фізичної особи на утриманні;

3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню;

4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення;

5) проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу;

6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім'ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті;

7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження;

8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті;

9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

Частиною 2 зазначеної статті передбачено, що в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Обґрунтовуючи заяву про встановлення судом факту проживання малолітньої ОСОБА_3 разом з матір'ю, ОСОБА_1 посилалась на те, що батько дитини - ОСОБА_2 - не надає згоду на виїзд їх доньки за кордон, тоді як встановлення такого факту відповідно до положень підпункту 3 пункту 4 «Правил перетинання державного кордону громадянами України», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27.01.1995р., надасть їй можливість виїхати за кордон на відпочинок разом із дитиною на строк до одного місяця без згоди на те ОСОБА_2

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 22.08.2018 року № 619 пункт 4 «Правил перетинання державного кордону громадянами України» було доповнено підпунктом 3, яким встановлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі тимчасового виїзду з України на строк до одного місяця під час пред'явлення рішення суду або органу опіки та піклування, у якому визначено (підтверджено) місце проживання дитини з одним із батьків, який має намір виїзду з дитиною або який уповноважив на це нотаріально посвідченою згодою інших осіб.

Ці доповнення до Правил були внесені відповідно до частини п'ятої статті 157 Сімейного кодексу України, про що зазначено у преамбулі постанови Кабінету Міністрів України від 22.08.2018 року № 619.

Приписами ч. 1 ст. 157 СК України встановлено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п'ятою цієї статті.

Положеннями частини 5 ст. 157 СК України визначені умови, за яких один із батьків може самостійно вирішувати питання тимчасового виїзду за межі України.

Так, зокрема, вказаною правовою нормою встановлено, що той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, крім того з батьків, до якого застосовуються заходи примусового виконання рішення про встановлення побачення з дитиною та про усунення перешкод у побаченні з дитиною, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк, що не перевищує одного місяця, з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей, та у разі, якщо йому відомо місце проживання іншого з батьків, який не ухиляється та належно виконує батьківські обов'язки, інформує його шляхом надсилання рекомендованого листа про тимчасовий виїзд дитини за межі України, мету виїзду, державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування у цій державі.

Той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк до одного місяця та більше з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей, у разі:

1) наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, підтвердженої довідкою про наявність заборгованості зі сплати аліментів;

2) наявності заборгованості зі сплати аліментів, підтвердженої довідкою про наявність заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три місяці, якщо аліменти сплачуються на утримання дитини з інвалідністю, дитини, яка хворіє на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісне орфанне захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, або на утримання дитини, яка отримала тяжкі травми, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, що підтверджується документом, виданим лікарсько-консультативною комісією лікувально-профілактичного закладу в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров'я.

Таким чином, з аналізу вищевикладених вимог закону вбачається, що підтвердження місця проживання дитини з одним із батьків є компетенцією органу опіки та піклування.

Процедура підтвердження органом опіки та піклування місця проживання дитини під час вирішення питання її тимчасового виїзду за межі України з метою, визначеною частиною п'ятою статті 157 СК України , передбачена пунктом 72-1 «Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 року № 866.

Частиною 2 ст. 315 ЦПК України зазначеної статті передбачено, що в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, виходячи із приписів ч. 2 ст. 315 ЦПК України, відповідно до яких в судовому порядку не можуть бути встановлені факти, які мають юридичне значення, якщо законом визначено інший порядок їх встановлення, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що заява ОСОБА_1 про підтвердження місця проживання її доньки разом із нею не підлягає розгляду судом в порядку, передбаченому глави 6 розділу ІV ЦПК України (п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України).

Також судом першої інстанції вірно зазначено, що відповідно до ч. 2 ст. 160, ст. 161 СК України, ч. 3 ст. 29 ЦК України судом визначається місце проживання дитини у разі, якщо мати та батько, які проживають окремо не дійшли згоди щодо того з ким із них буде проживати малолітня дитина, що унеможливлює розгляд такого спору в порядку окремого провадження, оскільки він підлягає розгляду в порядку позовного провадження (ч. 4 ст. 315 ЦПК України).

Таким чином, оскільки факт, про встановлення якого просить ОСОБА_1, не підлягає з'ясуванню у порядку окремого провадження, то суд правильно відмовив у відкритті провадження у справі.

Наведені в апеляційній скарзі аргументи не є підставами для скасування ухвали суду, оскільки вони ґрунтуються на неправильному тлумаченні апелянтом законодавства.

Доводи апеляційної скарги не спростовують основного висновку суду першої інстанції про відсутність підстав для розгляду заяви ОСОБА_1 про встановлення факту проживання її малолітньої доньки разом з матір'ю за правилами окремого провадження

За такого, апеляційний суд не вбачає підстав для скасування ухвали суду першої інстанції.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 5 лютого 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий: В.В. Коломієць

Судді О.О. Данилова

Н.О. Шаманська

Повний текст постанови складено 21 березня 2019 року