справа № 165/2000/19
провадження №2/165/587/19
НОВОВОЛИНСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2019 року м. Нововолинськ

Нововолинський міський суд Волинської області в складі:

головуючого судді Ференс-Піжук О.Р.,

за участю секретаря Пилипчук М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Нововолинську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог на стороні позивача Орган опіки та піклування виконавчого комітету Нововолинської міської ради Волинської області, до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий багаторазовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди та супроводу батька, -

встановив:

05.08.2019 позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини.

Свої вимоги обгрунтовує тим, що позивач з відповідачем перебували в шлюбі, який розірваний рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 28 листопада 2006 року, що набрало законної сили. В шлюбі народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вказує, що вихованням та розвитком сина займається виключно позивач без допомоги відповідача. Позивач ствернджує, що вона має фінансову спроможність та бажання відвудувати різні країни для оздоровлення, отримання нових вражень та позитивних емоцій, вивчення культур та традицій інших народів, розширення світогляду не лише свого, а й дитини. Хлопчик любить з нею подорожувати. Вказує,що вони з сином вже відвідали багато цікавих місць, в тому числі у Франції. Наголошує, що дічі відповідач добровільно надава їй нотаріально засвідчений дозвіл на перетин кордону без його супроводу. Проте термін дії дозволу закінчився. На даний час відповідач відмовляється надати дозвіл на виїзд за кордон та уникає зустрічей. Просить надати дозвіл на тимчасовий багаторазовий виїзд за межі України громадянину України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без згоди та супроводу його батька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до країн Шенгенської зони, Туреччини, Єгипту, ОАЕ, Республіки Білорусь, у супроводі матері ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , починаючи з дня набрання рішенням законної сили на строк один рік.

В судове засідання позивачс ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилися, представник позивача подав суду заяву, в якій просить справу розглядати у його відсутності, просить їх задоволити з підстав наведених у позові, не заперечує щодо проведення заочного розгляду справи.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з?явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином через судовий виклик на веб-сайті суду, відзив на позов не подано.

Відповідно до ч. 1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:

1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання;

2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин;

3) відповідач не подав відзив;

4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення.

В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, від цього шлюбу мають неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 5).

Рішенням Нововолинськго міського суду Волинської області від 21.02.2012 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.6).

Згідно з заявою від 31.12.2012 (а.с. 10) ОСОБА_2 тимчасово перебуваючи на території Французької Руспубліки дав згоду на виїзд за межі України неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в супроводі матері ОСОБА_1 та дозвіл на виготовлення всіх необхідних документів для поїздок.

З копії заяви-згоди від 21.06.2018 (а.с.9) вбачається, що ОСОБА_2 тимчасово перебуваючи на території Французької Руспубліки дав згоду на виїзд за межі України до Франції у терміни з 01.07.2018 до 01.10.2018 неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в супроводі матері ОСОБА_5 .

Згідно з положеннями СК України, зокрема, ст.150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991 року, кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України».

Правила перетинання державного кордону громадянами України, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: коли другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджує запис про батька у свідоцтві про народження дитини, і він відсутній у пункті пропуску; коли у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким прямує громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі є відповідний запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на консульський облік в дипломатичному представництві України за кордоном; у разі пред`явлення оригіналів документів або їх нотаріально посвідчених копій: свідоцтва про смерть другого з батьків; рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; довідки про народження дитини, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (під час виїзду дитини за кордон у супроводі одинокої матері).

З огляду на викладене, можна зробити висновок, що чинним законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише визначено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або з дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

Сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків - батька і матері - у всіх правах і обов`язках відносно своїх дітей.

Зокрема, стаття 155 Сімейного кодексу України визначає, що здійснення батьками своїх прав по виконанню обов`язків мають ґрунтуватися на повній повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Законодавством визначено права та обов`язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від стосунків батьків між собою.

Згідно з ст. 141 Сімейного кодексу України батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Положення ст. 6 Закону України «Про охорону дитинства» та ст.17, 31 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1989 року, визначають право дитини на відпочинок та охорону здоров`я. Вимоги статті 10 Конвенції про права дитини, передбачають право дитини залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну.

Із встановлених обставин вбачається, що між позивачем та відповідачем виникли сімейні правовідносини, в межах яких між ними, як батьками малолітньої дитини, виник спір щодо реалізації права дитини на свободу пересування.

Положення частини 1 статті 33 Конституції України гарантують кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування і право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом.

Право на свободу пересування закріплене і у статті 2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яке включає в себе гарантію кожного вільно залишати будь-яку країну, у тому числі і свою власну.

З огляду на положення частини 1 статті 270 та частини 1 статті 269 Цивільного кодексу України право на свободу пересування являється особистим немайновим правом кожної фізичної особи і належить їй від народження.

Таке право не є абсолютним і з огляду на вказані вище конституційні приписи, його реалізація може бути обмежена.

В силу положень частини 3 статті 313 Цивільного кодексу України, право на свободу пересування, в аспекті права на виїзд за межі України, залежно від віку, якого досягла фізична особа, реалізується у відмінному один від одного порядку.

Зокрема, якщо фізична особа досягла 16 років, вона має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Але у випадку, якщо фізична особа не досягла такого віку, право на виїзд за межі України обумовлено згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та їхнім супроводом або супроводом осіб, які уповноважені ними.

Оскільки дитина позивача і відповідача ОСОБА_3 не досяг 16 років, для реалізації нею свого права на свободу пересування, зокрема на виїзд за межі України, необхідна згода на це і позивача і відповідача, як обох батьків, а також їх супровід.

У таких випадках, реалізація права дитини, яка не досягла 16 років, на свободу пересування, у тому числі право на виїзд за межі України, можлива на підставі рішення суду.

Вирішуючи питання щодо можливості надання дозволу на виїзд неповнолітнього ОСОБА_3 за межі України без згоди та супроводу батька, суд виходить з такого.

Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Положення частини 1 статті 3 Конвенції про права дитини передбачають, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

На думку суду, при вирішенні даного спору, необхідно в першу чергу врахувати інтереси дитини, а також не допустити порушень прав батьків, в тому числі відповідача, який проживає окремо, і забезпечити дотримання елементарних норм моралі, що у своїй сукупності, сприятиме всебічному розвитку, відпочинку і оздоровленню дитини у певний, визначений конкретно період тимчасово перебування неповнолітнього сина сторін з позивачем за кордоном.

Таким чином, беручи до уваги, що метою тимчасового виїзду за межі України на визначений період неповнолітньої дитини є реалізація її права на пізнання світу, на оздоровлення, отримання нових вражень та позитивних емоцій, вивчення культур та традицій інших народів, надання такого дозволу за відсутності згоди, і без супроводу батька, на думку суду, буде якнайкраще забезпечувати інтереси дитини.

Суд вважає, що вирішенням спору про надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини за кордон, жодним чином не будуть порушені чи обмежені права відповідача, оскільки такий дозвіл не є абсолютним, а із визначенням країн.

Визначення тимчасового періоду суд вважає належним балансом між бажанням матері безперешкодно переміщуватись з дитиною, не перебуваючи в залежності від поведінки батька, з одного боку, та забезпеченням права батька на контакт з дитиною, з іншого.

Поряд з цим, суд не може залишити поза увагою те, що в силу положень частини 1 статті 11 Конвенції про права дитини, держави-учасниці Конвенції (а тому і Україна теж) вживають заходів для боротьби з неповерненням дітей із-за кордону.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Тому дозвіл суду на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини за межі України слід обтяжити супроводом матері та її обов`язком повернути дитину в Україну до закінчення строку наданого судом, що також можна вважати заходом щодо забезпечення практичної реалізації права батька на контакт з дитиною.

При постановленні рішення, суд також враховує вік дитини, в зв`язку з яким право на виїзд дитини за кордон має бути надано матері тимчасово, що в подальшому не позбавлятиме можливості батька виконувати свої батьківські обов`язки, та не порушуватиме його батьківських прав.

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Ураховуючи встановлені обставини, взявши до уваги положення статей 157, 161 СК України, суд приходить до висновку, що надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини з матір`ю до переахованих країн, відповідатиме найкращим інтересам дитини, а відповідач, не даючи згоди на виїзд дитини за кордон, порушує права дитини.

Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею.

На підставі наведеного, суд, виходячи виключно з інтересів дитини, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення та надає дозвіл на тимчасовий багаторазовий виїзд за межі України громадянину України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без згоди та супроводу його батька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до країн Шенгенської зони, Туреччини, Єгипту, ОАЕ, Республіки Білорусь, у супроводі матері ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , починаючи з дня набрання рішенням законної сили на строк один рік з обов`язковим поверненням дитини до постійного місця проживання в Україні по закінченню визначеного строку.

Враховуючи, думку позивача, викладену у позовній заяві, судові витрати слід залишити за позивачем.

Керуючись ст.ст. ст. 12, ст. 13, ст.81, ст. 89, ст. 141, ст. 263, ст. 264, ст.ст. 280, 281, 282 ЦПК України, на підставі ст. 313 Цивільного кодексу України, Закону України "Про порядок виїзду з України і в"їзду в Україну громадян України", Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, його тимчасового затримання та вилучення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 07 травня 2014 року № 152, - суд,

вирішив:

Позов задовольнити.

Надати дозвіл на тимчасовий, багаторазовий виїзд за межі України громадянину України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без згоди та супроводу його батька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до країн Шенгенської зони, Туреччини, Єгипту, ОАЕ, Республіки Білорусь, у супроводі матері ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , починаючи з дня набрання рішенням законної сили на строк один рік, з обов`язковим поверненням дитини ОСОБА_3 до постійного місця проживання в Україні по закінченню визначеного строку.

Судовий збір залишити за позивачем.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення можна подати протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Волинського апеляційного суду через Нововолинський міський суд Волинської області. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дані учасників справи: позивач ОСОБА_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ;

Відповідач ОСОБА_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер невідомий.

Головуючий підпис

Згідно з ориігналом

Суддя О.Р. Ференс-Піжук