Справа № 132/1956/18
Провадження № 22-ц/801/1630/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Аліменко Ю. О.
Доповідач:Шемета Т. М.
судді Вінницького апеляційного суду Ковальчука О. В. стосовно постанови Вінницького апеляційного суду від 24 жовтня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Альфа-Н» про розірвання договору оренди землі
24 жовтня 2019 рокуСправа № 132/1956/18м. Вінниця
В червні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Альфа-Н» (далі ТОВ «Альфа-Н») про розірвання договору оренди землі, мотивуючи його тим, що відповідно до державного акту на право приватної власності на землю їй належить земельна ділянка площею 3,0317 га, розташована на території Лемешівської сільської ради Калинівського району Вінницької області. В судовому засіданні Вінницького окружного адміністративного суду позивач дізналася, що між нею та відповідачем укладено договір оренди її земельної ділянки б/н від 02 березня 2016 року. З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно № 123967179 від 15 травня 2018 року позивач дізналася, що право оренди її земельної ділянки зареєстровано за ТОВ «Альфа-Н» строком на 7 років зі встановленням орендної плати в розмірі 6800,00 грн, на підставі рішення державного реєстратора реєстраційної служби Барського районного управління юстиції від 03 квітня 2016 року, індексний номер 29077489. Проте, після підписання спірного договору оренди землі в трьох примірниках, відповідач не надав позивачу її екземпляр вказаного договору.
Крім того, в порушення вимог ст. 13 Закону України «Про оренду землі» та умов договору б/н від 02 березня 2016 року відповідач орендну плату за користування земельною ділянкою у 2016, 2017 році не сплачував.
Заочним рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 28 серпня 2018 року позовні вимоги задоволено, вирішено питання розподілу судових витрат.
Не погодившись із ухваленими рішеннями, відповідач, пославшись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права, в апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду першої інстанції, та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
У поданому на апеляційну скаргу відзиві позивач зазначила, що оскаржуване відповідачем заочне рішення вважає законним, а тому просить апеляційний суд залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Постановою Вінницького апеляційного суду від 24 жовтня 2019 заочне рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 28 серпня 2018 року залишено без змін.
З вказаним рішенням апеляційного суду не погоджуюсь, вважаю, що заочне рішення суду першої інстанції від 28 серпня 2018 року необхідно скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити з огляду на таке.
Відповідно до ч. 3 ст. 35 ЦПК України суддя, не згодний з рішенням, може письмово викласти свою окрему думку. Про наявність окремої думки повідомляються учасники справи без оголошення її змісту в судовому засіданні. Окрема думка приєднується до справи і є відкритою для ознайомлення.
За таких обставин, користуючись правом, наданим мені ст. 35 ЦПК України, викладаю письмово свою окрему думку.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач систематично не сплачував орендну плату, що є істотним порушенням умов договору оренди землі, що відповідно до вимог ст. 15 Закону України «Про оренду землі», ст. 651 ЦК України є підставою для його розірвання.
Із такими висновками суду не можна погодитись, оскільки суд дійшов їх із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права з огляду на таке.
Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
У п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, є, зокрема, договори та інші правочини.
Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Положеннями ст. 12 ЦПК України передбачено, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом (п. 2, п. 4, п. 6 п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України).
Згідно з ч. ч. 1, 5-7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (ч. 1 ст. 78 ЦПК України).
Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (п. 1, 2, 3, 4 ч. 1 ст. 264 ЦПК України).
Відповідно до п. 4, 5, 6 ч. 4 ст. 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються: чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду; норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування; норми права, на які посилалися сторони, які суд не застосував, та мотиви їх незастосування.
Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Частиною 1 ст. 759 ЦК України встановлено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше на встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
Частиною 2 ст. 792 ЦК України встановлено, що відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.
Відповідно до ч. 4 ст. 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.
Спеціальним законом, яким регулюються відносини, пов`язані з орендою землі, є Закон України «Про оренду землі».
За приписами статей 13, 14 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально.
Істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови (ч. ч. 1, 2 ст. 15 Закону України «Про оренду землі»).
За правилами ч. 1 ст. 32 Закону України «Про оренду землі» на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України.
Тобто йдеться про таке порушення договору однією із сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору.
Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
З урахуванням наведених норм, cуд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача або істотні умови договору і залежно від установленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Однак на порушення наведеного, суд першої інстанції не вирішив чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися позовні вимоги, та якими доказами вони підтверджуються, зокрема порушення відповідачем істотних умов договору щодо невикористання земельної ділянки за цільовим призначенням та сплати орендної плати відповідно до визначених договором оренди б/н від 02 березня 2016 року умов, та, як наслідок, не вірно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, а саме положення ст. 32 Закону України «Про оренду землі», ст. 651 ЦК України, дійшовши передчасного висновку про розірвання спірного договору.
Крім того, суд першої інстанції не вчинив дій, спрямованих на сприяння учасникам судового процесу у реалізації процесуальних прав, не з`ясував причин неподання доказів, формально провів розгляд справи, не встановивши обставин, від яких залежить правильне вирішення спору.
Звертаю увагу, що надана апелянтом копія договору оренди землі належним чином не засвідчена та з неї неможливо встановити істотні умови договору та між ким він укладений у зв`язку з неякісним зображенням, а тому вона не може бути прийнята до уваги апеляційним судом (а. с. 83-84). Крім того, не можна брати до уваги інші документи, що надані скаржником на підтвердження неможливості використання земельної ділянки з 2016 року, оскільки копії цих документів також не завірені належним чином (а. с. 65-79, 85-86).
Водночас, вважаю необґрунтованими висновки апеляційного суду про те, що в даному випадку саме на відповідача покладено обов`язок по спростуванню тверджень позивача про несплату орендної плати, оскільки такі висновки не узгоджується з основними принципами цивільного судочинства, зокрема щодо рівності усіх учасників судового процесу, змагальності сторін та диспозитивності. Крім того, відповідач не міг довести в суді першої інстанції обставини, які мають значення для справи і на які він посилається як на підставу своїх заперечень, оскільки матеріали справи не містять доказів про отримання ним будь-яких документів від місцевого суду або доказів його належного повідомлення про дату, час і місце розгляду справи, а копія конверта з відміткою «відмова в отриманні» (а. с. 24) не підтверджує його повідомлення про судове засідання, призначене на 28 серпня 2019 року. Також матеріали справи не містять доказів, що суд першої інстанції використав усі можливі, передбачені статтею 128 ЦПК України, способи повідомлення відповідача про розгляд справи і вручення йому судових повісток.
Отже, вважаю обґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що відповідач місцевим судом не був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, що відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення.
За таких обставин, позивач не довів своїх вимог та не надав доказів на підтвердження своїх доводів, зокрема факту порушення відповідачем прав позивача, а саме відсутності виплати орендної плати за 2016 та 2017 рік і невикористання земельної ділянки за цільовим призначенням, тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про їх задоволення, а суд апеляційної інстанції про залишення оскаржуваного заочного рішення без змін.
Суддя О. В. Ковальчук