Головуючий у 1 інстанції Черков В.Г. Єдиний унікальний номер 242/6386/18
Номер провадження 22-ц/804/846/19
Доповідач Мальцева Є.Є.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2019 року м. Маріуполь

Донецький апеляційний суд в складі:

головуючого судді Мальцевої Є.Є.,

суддів Мироненко І.П.,

Биліни Т.І.,

секретар Тулянкіна М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі апеляційні скарги Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» та ОСОБА_2 на рішення Селидівського районного суду Донецької області від 20 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку,

в с т а н о в и в:

Позивач 05.12.2018 р. звернулася до суду з позовом, в якому зазначила, що 15.08.2005 року була прийнята на роботу оператором чергового по станції Мушкетове ДП «Донецька залізниця». 25.07.2016 р. з ДП «Донецька залізниця» була переведена до структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця». 04.05.2017 року була звільнена за угодою сторін. В день звільнення розрахунок проведено не було. До теперішнього часу заборгованість із заробітної плати не виплачена. Просила стягнути з регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Укрзалізниця» на її користь заборгованість із невиплаченої заробітної плати за березень - травень 2017 року в сумі 10421,46 коп. та середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати у сумі 60085,76 грн.

Рішенням Селидівського районного суду Донецької області від 20 грудня 2018 року позов ОСОБА_2 до Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку задоволено частково: стягнуто з Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_2 суму заборгованості із заробітної плати за період березень 2017 р., квітень 2017 р., травень 2017 р. в загальній сумі 10421 грн. 46 коп.

В решті вимог відмовлено.

Стягнуто з відповідача судовий збір в дохід держави у розмірі 704 грн. 80 коп.

З рішенням не погодився представник відповідача - Регіональної філії «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» П.А. Малиновський, подав апеляційну скаргу на рішення суду. В скарзі вказує на незаконність рішення, оскільки позивачем не надано належних доказів у підтвердження вимог (табелю використання робочого часу). Крім того, судом не враховано Науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України від 16.01.2018 року, у зв'язку із чим суд помилково встановив факт наявності заборгованості по заробітній платі. Просив скасувати оскаржене рішення в частині задоволених вимог позивача і відмовити в цих вимогах.

Також оскаржила судове рішення позивач ОСОБА_2, яка вказує на незаконність рішення в частині відмови в стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку, просить скасувати рішення суду першої інстанції в цій частині та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог. В обґрунтування апеляційної скарги посилається на порушення судом норм матеріального права, вважає, що рішення не відповідає фактичним обставинам справи. Так, на час звільнення вона мала рахунок в Банку, тому підприємство мало можливість розрахуватися з нею при звільненні 04.05.2017 року своєчасно, незважаючи на форс-мажорні обставини.

У відповідності до положень ч.2 ст.372 ЦПК України колегія суддів розглянула справу без участі сторін, які надали заяву про розгляд справи у їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши письмові матеріали справи в межах апеляційного оскарження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, а апеляційну скаргу відповідача - напроти, слід задовольнити, з таких підстав.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Однак вказаним вимогам рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 перебувала у трудових відносинах з ДП «Донецька залізниця», була переведена до структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця». Звільнена за угодою сторін 04.05.2017 р. (а.с.4-7).

Згідно з наданим позивачем розрахунком заробітної плати, за березень 2017 р. ОСОБА_2 нараховано заробітну плату в сумі 3774,68 грн., за квітень 2017 р. в сумі 2241,35 грн., за травень 2017 р. - 4405,43 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, такий розрахунок позивача підтверджений наданими до позовної заяви роздруківками розрахунку заробітної плати за березень, квітень, травень 2017 року (а.с.8-10). Вказані роздруківки не підписані, не містять вказівок на посадову особу, яка їх складала, не завірені жодним чином.

Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.ст. 77, 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування та докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 94 КЗпП України визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначаються цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.

Статтею 110 КЗпП України встановлено, що при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати.

У ст.30 Закону України «Про оплату праці» міститься аналогічна норма, доповнена зобов'язанням власника або уповноваженого ним органу забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Встановити джерело виконання розрахунків, наданих позивачем у якості підтвердження розміру заробітної плати, неможливо.

Як вбачається з матеріалів справи, з 20.03.2017 року у працівників підприємства-відповідача немає доступу до адміністративної будівлі, виробничих об'єктів, документації підприємства, в тому числі, пов'язаної з нарахуванням заробітної плати.

Отже, надані позивачем роздруківки розрахунків заробітної плати за три місяці не є безспірним доказом на підтвердження існування заборгованості та її розміру.

Вказані обставини не заперечуються сторонами та підтверджуються інформацією ЄРДР, до якого внесено відомості за №0000286 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст.341 КК України.

Однак представлені позивачем докази були прийняті судом всупереч вимогам ст.95 ЦПК України.

Так, за змістом ч.ч.1,2,4,6 ст.95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Факт виконання певної роботи позивачем впродовж спірного періоду з 01 березня 2017 року по 03 травня 2017 року будь-якими належними і допустимими доказами в розумінні ч.6 ст.95 ЦПК України не підтверджений.

Відповідач з об'єктивних причин позбавлений можливості підтвердити або спростувати розмір заборгованості перед позивачем, адже первинні документи, необхідні для нарахування заробітної плати та всіх інших платежів, що належать до виплати працівникам при звільненні, зберігалися в бухгалтерії підприємства в адміністративні будівлі (м.Донецьк), оскільки використовувалися в оперативній діяльності останнього.

Підсумовуючи викладене, врахувавши доводи апеляційної скарги відповідача, колегія суддів не може погодитися із висновком суду про доведеність позовних вимог про стягнення заробітної плати і задоволення таких вимог.

Відповідно до положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, апеляційна скарга відповідача підлягає задоволенню, а рішення суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по заробітній платі - скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в таких вимогах.

Переглядаючи оскаржуване рішення в межах доводів апеляційної скарги позивача, яка просила задовольнити вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, колегія суддів встановила наступне.

Судом першої інстанції зазначено, що втрата контролю і доступу ПАТ «Українська залізниця» до своїх виробничих потужностей та іншого майна, що розташовані за адресою: вул.Артема,68 м. Донецьк Донецької області, у тому числі до трудових книжок працівників, оригіналів наказів, особових справ працівників, посадових інструкцій, табелів обліку робочого часу, примірників звітів, що подавались до контролюючих органів, починаючи з 13 березня 2017 року, коли фактично вийшло з під контролю управління зазначеними виробничими потужностями і припинилося провадження господарської діяльності, а тому немає можливості ПАТ «Українська залізниця» виконати зобов'язання перед працівниками згідно зі статтями 47, 83, 115 і 116 КЗпП України.

Як вбачається із п.7 Науково-правового висновку від 16 січня 2018 року, на який посилався суд першої інстанції, втрата контролю і доступу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» ідентифікаційний код юридичної особи: 40075815, Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», ідентифікаційний код філії: 40150216, до виробничих потужностей та іншого майна, що знаходиться за адресою: Донецька область, місто Донецьк, вул. Артема, 68 та Луганська область, місто Луганськ, вул. Кірова, буд. 44, у тому числі до: трудових книжок працівників; оригіналів наказів; особових справ працівників; посадових інструкцій; табелів обліку робочого часу; примірників звітів, що подавалися до контролюючих органів, комп'ютерної техніки із встановленим програмним забезпеченням трудових відносин з працівниками, починаючи з 20 березня 2017 року щодо структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» та з 12 квітня 2017 року щодо структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень», коли фактично вийшло з під контролю управління вищевказаними виробничими потужностями позбавило можливості Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» ідентифікаційний код юридичної особи: 40075815, Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», ідентифікаційний код філії: 40150216, виконати зобов'язання перед вивільненими працівниками згідно з ст. ст. 47, 83, 115 і 116 КЗпП України, а саме кожному звільненому працівнику структурних підрозділів «Донецька дирекція залізничних перевезень» і «Луганська дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» видати належно оформлену трудову книжку і провести розрахунок.

Це свідчить про відсутність вини Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», ідентифікаційний код юридичної особи: 40075815, Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», ідентифікаційний код філії: 40150216, у невиконанні своїх обов'язків.

Пунктом 10 вказаного вище Науково-правового висновку передбачено, що унеможливлення виконання Публічним акціонерним товариством «Українська залізниця» обов'язків, передбачених законодавством України про працю, а саме: ст.ст. 47, 83, 115 і 116 КЗпП України спричинено впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), а саме: актами тероризму на територіях міста Донецька Донецької області та міста Луганська Луганської області, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, які на поточну дату продовжують діяти і дату закінчення їх дії встановити неможливо.

Ці форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) є надзвичайними, непередбаченими і мають неминучий характер, їх дії не можна уникнути за звичайних обставин при всій обачливості зобов'язальної сторони за трудовим договором, якою за цим висновком є Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця».

Тому суд, прийнявши до уваги позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 19 вересня 2018 року у справі № 408/5985/17-ц провадження № 61-36747св18, відмовив у задоволені позову в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Такий висновок суду є правильним, враховуючи, що судом було визнано обґрунтованими вимоги позивача про стягнення заборгованості по заробітній платі.

Разом з тим, як зазначено вище, колегія суддів прийшла до висновку про недоведеність заявлених позивачем первісних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі, тому на думку апеляційного суду з інших підстав не підлягали би задоволенню вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. Однак, у зв'язку із відсутністю скарги відповідача на рішення в частині відмови в позові, колегія суддів не знаходить підстав для скасування рішення в частині відмови в стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку. Доводи апеляційної скарги позивача на рішення в частині відмови в таких вимогах також не можуть бути підставами для скасування рішення, оскільки не ґрунтуються на законі.

Враховуючи викладене, судове рішення в задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по заробітній платі підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в цих позовних вимогах, а в решті - залишенню без змін.

На підставі ст. ст. 141 ЦПК України, ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», апеляційний суд, задовольняючи частково апеляційну скаргу відповідача та ухвалюючи нове рішення у справі про відмову в позові, у зв'язку із тим, що позивач звільнена від сплати судового збору, вважає необхідним зазначити, що судовий збір в розмірі 704 грн 80 коп. за розгляд справи в суді першої інстанції компенсується за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» - задовольнити.

Рішення Селидівського районного суду Донецької області від 20 грудня 2018 року скасувати в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по заробітній платі та в частині стягнення судових витрат.

В позовних вимогах ОСОБА_2 до Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі за період березень 2017 р., квітень 2017 р., травень 2017 р. в загальній сумі 10421 грн. 46 коп. - відмовити.

Судовий збір в розмірі 704 грн 80 коп. за розгляд справи в суді першої інстанції компенсується за рахунок держави.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 19 березня 2019 року.

Судді Є.Є.Мальцева

Т.І.Биліна

І.П.Мироненко