БРОВАРСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
провадження № 2/361/760/19, cправа № 361/5576/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«09» жовтня 2019 року м.Бровари Київської області

Броварський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого - судді Василишина В.О.,

за участю секретаря судових засідань - Телепи Т.А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - служба у справах дітей Броварської міської ради Київської області;

за участю: представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Лаптієва М.Г., представника відповідачів ОСОБА_2 й ОСОБА_3 - адвоката Хуторненка І.М., представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, служби у справах дітей Броварської міської ради Київської області - Сундук Л.І.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - служба у справах дітей Броварської міської ради Київської області, про усунення перешкод у користуванні квартирою й зняття з реєстраційного обліку місця проживання,

в с т а н о в и в:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом, в якому просив усунути перешкоди у користуванні належним йому житловим приміщення, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування зазначеним житловим приміщенням; зняти з реєстрації у його квартирі ОСОБА_2 й ОСОБА_3 , а також стягнути понесені судові витрати.

В обґрунтування вимог зазначається, що позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі. Від спільного подружнього життя у них народилася дочка

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 25 листопада 2016 року шлюб між сторонами розірвано. З часу припинення шлюбних відносин відповідачі певний час проживали у квартирі, що належить йому на праві власності, у подальшому змінили місце проживання. Разом з тим, у добровільному порядку з реєстраційного обліку у квартирі не знялися, тривалий час у ній не проживають, участі в утриманні житла та його облаштуванні не беруть. Таке становище порушує його права як власника щодо вільного володіння, користування та розпорядження нерухомим майном - квартирою АДРЕСА_1 , набутої за час шлюбу, але за кошти, які належали йому особисто. Позивач вважає, що він як власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї та припинили з ним сімейні відносини, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 19 вересня 2018 року відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Ухвалою суду від 23 жовтня 2018 року у задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 про розгляд справи № 361/5576/18 за правилами загального позовного провадження залишено без задоволення.

Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 23 жовтня 2018 року ОСОБА_1 надано строк на усунення недоліків у оформленні позовної заяви.

На виконання вимог вказаної ухвали суду ОСОБА_1 26 жовтня 2018 року надав до суду позовну заяву у новій редакції без зміни підстав та предмету позову.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав у повному обсязі, пояснив, що спірна квартира була придбана у шлюбі за кошти, що належали особисто йому та його матері ОСОБА_5 , отримані за рахунок відчуження належного їм майна у місті Миколаєві. ОСОБА_2 коштів для придбання квартири не надавала, тому не заперечувала проти оформлення права власності на майно лише на нього. Перед розірванням шлюбу він віддав відповідачу всі речі та оформив аліменти, при цьому остання повинна була знятися із реєстраційного обліку, однак відмовилася це роботи, звернулася до суду із позовом про поділ майна подружжя. З 29 грудня 2016 року ОСОБА_2 у квартирі не проживає, витрат по її утриманню не несе. Будь-яких перешкод у користуванні квартирою відповідач ОСОБА_3 йому не чинить, фактично проживає зі свою матір`ю за іншою адресою.

Представник позивача ОСОБА_6 у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити.

Представник відповідачів ОСОБА_2 й ОСОБА_3 - ОСОБА_4 позовні вимоги не визнав, пояснив, що за час перебування у шлюбі ОСОБА_1 за письмової згоди дружини ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу набув у власність квартиру АДРЕСА_1 . Вказана квартира є спільною сумісною власністю подружжя. Відповідачі ОСОБА_2 й ОСОБА_3 зареєстровані у спірному помешканні та постійно проживали у ньому. Після розірвання шлюбу ОСОБА_2 разом із донькою проживала у спірній квартирі, потім позивач змінив замки у вхідних дверях. На даний час на розгляді у суді перебуває цивільна справа про поділ майна подружжя, предметом спору в якій є вказана вище квартира. Просить у позові відмовити за безпідставністю.

Третя особа служба справах дітей Броварської міської ради Київської області у судове засідання представника не направила. У матеріалах справи містяться заяви представника служби справах дітей Броварської міської ради Київської області - Сундук Л.І. про розгляд справи за відсутності третьої особи.

Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, заперечення представника відповідачів, покази свідків, дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

З матеріалів справи вбачається, що 31 травня 2003 року у Калинівській сільській раді Броварського району Київської області, актовий запис № 11, зареєстровано шлюб між

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_2 ,

ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Від спільного подружнього життя у сторін народилася донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що свідчить свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 , видане 15 лютого 2007 року відділом реєстрації актів цивільного стану Броварського міськрайонного управління юстиції Київської області.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 25 листопада

2016 року, що набрало законної сили 06 грудня 2016 року, розірвано шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований Калинівською сільською радою Броварського району Київської області, актовий запис № 11.

Як убачається із Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 24 грудня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Авраменко Н.А., зареєстрованого у реєстрі № 6353, набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 . Дата прийняття рішення про державну реєстрацію: 17 січня 2012 року.

Відповідно до довідки про склад сім`ї № 1-1/3598 від 24 березня 2018 року, виданої відділом реєстрації місця проживання фізичних осіб виконкому Броварської міської ради Київської області, у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровано три особи: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_2 ,

ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Заявляючи вимогу про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування зазначеним житловим приміщенням та зняття з реєстрації у квартирі ОСОБА_2 й ОСОБА_3 , позивач посилається на те, що спірне житлове приміщення набуте за час шлюбу за кошти, що належали йому особисто, при цьому він як власник має право на усунення перешкод у здійсненні права власності.

На підтвердження факту наявності особистих коштів позивачем надано договір купівлі-продажу квартири від 09 грудня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу, зареєстрованого у реєстрі № 4996, за яким ОСОБА_5 продала належну їй квартиру АДРЕСА_3 . Продаж квартири вчинено за 70 000 грн. 00 коп.

Відповідно до довідки, виданої автогаражним кооперативом Южний Буг-2,

ОСОБА_5 у термін з 1996 року по 15 вересня 2011 року належав капітальний цегляний гараж № НОМЕР_2 з підвалом і другим поверхом. 15 вересня 2011 року згідно із заявою ОСОБА_5 гараж № НОМЕР_2 був переоформлений на ОСОБА_8

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_5 , мати позивача, дала показання, що для придбання спірної квартири вона надала сину 60 000 доларів США. Вказані кошти вона отримала від продажу квартири та двоповерхового гаражу у місті Миколаїв . Вибором житла у місті Бровари , займалася особисто вона, колишня невістка ОСОБА_2 участі у цьому не приймала. Під час оформлення договору купівлі-продажу квартири вона була присутня, розуміла, що фактично нерухоме майно буде належати на праві власності її сину. У жовтні

2016 року ОСОБА_2 повідомила їй про намір розлучитися, при цьому 28 грудня 2016 року остання добровільно залишила спірну квартиру.

Свідок ОСОБА_9 пояснив, що із сторонами у справі він проходив військову службу. Йому відомо, що ОСОБА_2 у кінці 2016 року залишила спірну квартиру та стала проживати з іншим чоловіком. Малолітня дочка сторін має безперешкодний доступ до квартири та можливість користуватися нею. Зі слів ОСОБА_1 йому відомо, що замки у спірній квартирі були замінені у вересні 2017 року.

Свідок ОСОБА_10 , сусід позивача, пояснив, що у серпні 2017 року він на прохання позивача ОСОБА_1 здійснював заміну замків у вхідних дверях квартири, оскільки у останнього стали зникати особисті речі. З 2017 року відповідача ОСОБА_2 у спірній квартирі він не бачив.

Заперечуючи проти позовних вимог, представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 зазначає, що спірна квартира належить сторонам на праві спільної сумісної власності, тому відповідач як співвласник має право вільно володіти, користуватися та розпоряджатися на свій розсуд.

На підставі договору купівлі-продажу від 30 вересня 2011 року ОСОБА_2 як продавець передала у власність покупця - ОСОБА_11 , належну їй квартиру

АДРЕСА_6 . Продаж квартири вчинено за

31 037 грн. 00 коп.

З акту обстеження житлово-побутових умов від 11 травня 2018 року, складеного депутатом Броварської міської ради Київської області Скотніковим Ю.А., вбачається, що ОСОБА_2 й ОСОБА_3 зареєстровані у квартирі АДРЕСА_1 , однак після розірвання шлюбу вимушені проживати на орендованій квартирі АДРЕСА_7 . У помешкання за місцем реєстрації ОСОБА_2 потрапити не має можливості, так як колишній чоловік змінив замки на вхідних дверях.

Згідно із актом обстеження житлових умов від 15 травня 2018 року, складеного депутатом Броварської міської ради Київської області Кулініч Л.І. , ОСОБА_2 проживає у квартирі

АДРЕСА_7 на підставі договору оренди з січня 2018 року, фактично зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Допитані у судовому засіданні свідки зі сторони відповідача дали наступні покази.

Так, свідок ОСОБА_13 , рідна сестра ОСОБА_2 , пояснила, що у кінці 2016 року позивач вигнав відповідача з квартири. При цьому остання змоги потрапити до житлового приміщення та забрати свої речі не має.

Свідок ОСОБА_14 пояснила, що впродовж двох років відповідач наймає житло у місті Бровари, оскільки позивач вигнав її зі спірної квартири та замінив замки у вхідних дверях. Будь-яких перешкод у користуванні квартирою відповідач позивачу не вчиняла. Їй відомо, що гроші для придбання спірної квартири надавалися матір`ю позивача та самими сторонами.

З матеріалів справи вбачається, що на розгляді у Броварському міськрайонному суді Київської області перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, об`єктом поділу є спірна квартира.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За загальним правилом статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Згідно з статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За приписами частини першої статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

Відповідно до вимог статті 70 СК України в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За змістом частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, а також постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Згідно з частинами першою та третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина друга статті 77 ЦПК України).

При розгляді даної справи по суті, встановлено, що квартира набута позивачем за час шлюбу з відповідачем. При цьому відсутність судового рішення про визнання квартири особистою приватною власністю ОСОБА_1 підтверджує, що у суду відсутні підстави вважати, що це майно належить виключно позивачу, оскільки доказів на спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі, у справі немає. Посилання позивача на статтю 57 СК України у даному випадку, суд вважає необґрунтованим. Під час набуття права власності на спірну квартиру ОСОБА_2 , як дружина покупця окремою заявою надавала згоду на покупку цієї квартири АДРЕСА_1 . Спір про поділ майна подружжя, заявлений ОСОБА_2 , не вирішений по суті.

Як вбачається із рішення виконавчого комітету Броварської міської ради Київської області від 23 липня 2019 року № 863 ОСОБА_1 надано висновок до суду щодо недоцільності зняття малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку із порушенням прав дитини.

Вирішуючи вимогу про зняття ОСОБА_2 й ОСОБА_3 з реєстрації у спірній квартирі, суд керується наступним.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (далі - Закон № 1382-IV) зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

З огляду на те, що Закон № 1382-IV є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Таким чином, зняття особи з реєстрації можливе лише на підставі рішення суду про позбавлення права власності чи права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Вимогу позивача про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд знайшов необґрунтованою.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З огляду на викладені обставини, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні даного позову. Підстави для відшкодування позивачу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 141, 263-265 ЦПК України Броварський міськрайонний суд Київської області,

в и р і ш и в:

У задоволенні позову - відмовити.

Учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3 );

відповідач - ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_4 );

відповідач - ОСОБА_3 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 );

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - служба у справах дітей Броварської міської ради Київської області (місцезнаходження: 07400, Київська область, місто Бровари, вулиця Гагаріна, будинок № 18).

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Броварський міськрайонний суд Київської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, то зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя В.О.Василишин