Справа № 204/1787/19
Провадження № 2-о/204/41/19
КРАСНОГВАРДІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2019 року Красногвардійський районний суд м.Дніпропетровська у складі:

головуючої судді Токар Н.В.,

при секретарі Невеселій К.А.,

за участю заявника ОСОБА_1

розглянувши у судовому засіданні в залі суду у м.Дніпро цивільну справу за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа - Чечелівський районний у місті Дніпрі відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про встановлення факту народження дитини, -

ВСТАНОВИВ:

У березні 2019 року заявник звернувся до суду із заявою, в якій просив встановити факт народження дитини - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, на території міста Феодосія, Автономна Республіка Крим, у ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2.

В обґрунтування поданої заяви, заявник посилався на те, що він - ОСОБА_1 є дідусем ОСОБА_2, яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 року в м. Феодосія Автономної Республіки Крим у його дочки - ОСОБА_3, яка по теперішній час знаходиться в м. Феодосія Автономної Республіки Крим. При народженні онуки закладом охорони здоров'я був виданий документ - виписний епікриз (акушерського стаціонару № 240 від 07.03.2017 року, в якому зазначено, що ОСОБА_3 у віці 19 років народила ІНФОРМАЦІЯ_1 року о 15.10 дівчинку вагою 3550 грам, зростом 55 см). Встановлення факту народження необхідно для оформлення відповідних документів, що підтверджують громадянство України, у зв'язку з чим, заявник вимушений звернутись до суду.

У судовому засіданні заявник підтримав подану заяву, просив її задовольнити, посилаючись на підстави, які в ній зазначені.

Представник заінтересованої особи - Чечелівського районного у місті Дніпрі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області не з'явився в судове засідання.

Вислухавши заявника, свідка, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що заява задоволенню не підлягає у зв'язку з наступним.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 є дочкою ОСОБА_1, що підтверджено копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1, виданого Відділом РАЦС м. Феодосія Автономної Республіки Крим, про що зроблено відповідний актовий запис № 122 від 15 квітня 1997 року (арк.с.8).

З виписного епікризу (акушерського стаціонару № 240) від 07.03.2017 року, вбачається, що ОСОБА_3 у віці 19 років народила ІНФОРМАЦІЯ_1 року о 15.10 год. дівчинку вагою 3550 грам, зростом 55 см (арк.с.10).

Чечелівським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 19.02.2019 року № 299/14.6-42 відмовлено ОСОБА_1 у проведенні державної реєстрації народження дитини жіночої статі, народженої ІНФОРМАЦІЯ_1 року у ОСОБА_3, так як заявником для підтвердження факту народження документ не пред'явлено (арк. с. 9).

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 пояснила суду, що вона є другом сім'ї ОСОБА_3 з 1998 року. До вагітності донька заявника - ОСОБА_3 навчалась в юридичному університеті у м. Сімферополь. Потім ОСОБА_3 народила дитину.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 2 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1 ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника.

Згідно з ч. 1ст. 144 СК України батьки зобов'язані невідкладно, але не пізніше одного місяця від дня народження дитини, зареєструвати народження дитини в органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованою постановою Верховної ради України №789-ХІІ від 27.02.1991 року, визначено, що дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на ім'я і набуття громадянства.

Згідно з листом Верховного Суду України від 01 січня 2012 року «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» про встановлення факту народження особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події народження.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про реєстрацію актів цивільного стану» підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади у сфері охорони здоров'я документи, що підтверджують факт народження. Відповідно до п. 1 гл. 2 розд. ІІІ Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України № 52/5 від 18 жовтня 2000 року, підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є медичне свідоцтво про народження (форма № 103/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров'я України № 545 від 08 серпня 2006 року, що видається закладами охорони здоров'я незалежно від підпорядкування та форми власності, де приймаються пологи, засвідчене печаткою закладу (установи) Міністерства охорони здоров'я України.

Даючи оцінку допустимості таких доказів, як документи, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, суд керується положеннями частини другої статті 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 33 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначено, що м. Севастополь АРК Крим є тимчасово окупованою територією України.

Згідно ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначає, що тимчасово окупована територія України є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.

Відповідно до ст.4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території.

Частиною 1 ст.5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» встановлено, що Україна вживає всіх необхідних заходів щодо гарантування прав і свобод людини і громадянина, передбачених Конституцією та Законами України, міжнародними договорами, усім громадянам України, які проживають на тимчасово окупованій території.

Відповідно до ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», норми якого стосуються тимчасово окупованої території Автономної республіки Крим та м.Севастополя, передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Разом із тим, під час вирішення питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, суд враховує практику Європейського суду з прав людини, яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права.

Згідно з висновками ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема, "Loizidou v. Turkey", "Cyprus v. Turkey"), а також Молдови та Росії (зокрема, Mozer v/ the Republic of Moldova and Russia", "Ilascu and Others v. Moldova and Russia"), де, грунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони.

Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ в інформаційному листі від 15 квітня 2016 року, за змістом якої документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності та взаємозв'язку під час розгляду справ про встановлення факту народження або смерті на тимчасово окупованій території України.

З огляду на викладене, суд як виняток бере до уваги документи, видані органами та установами, що знаходяться на тимчасово окупованій території, та оцінює їх в сукупності з іншими доказами, наданими заявником, а саме: копією паспорта заявника, копією свідоцтва про народження ОСОБА_3, медичним свідоцтвом про народження, виписним епікризом (акушерського стаціонару № 240) від 07.03.2017 року, відмовою у проведенні державної реєстрації народження.

Відповідно до ч. 3 ст. 317 ЦПК України у рішенні про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, зокрема, мають бути зазначені встановлені судом дані про дату і місце народження особи, про її батьків.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно вимог ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту права на встановлення факту (на підставі вказаних статей ЦК), позивач, в силу ст.12 ЦПК України, зобов'язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Таким чином, доказ несе в собі інформацію про обставини справи, з існуванням якої особа пов'язує виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що відомості про прізвище та ім'я дитини, відомості про її батьків, які заявник просить зазначити у рішенні, не відповідають відомостям, зазначеним в виписному епікризі (акушерського стаціонару № 240) від 07.03.2017 року.

Відповідно до показів свідка, допитаної в судовому засіданні, суд позбавлений можливості встановити факт народження дитини, так як покази свідка є неконкретними, не точними, та на їх підставі у сукупності з наданим заявником виписним епікризом, суд позбавлений можливості встановити факт народження дитини.

Будь - яких інших доказів, в розумінні ст. 77 ЦПК України, заявником на підтвердження заявлених вимог, не надано, з урахуванням чого, суд позбавлений можливості встановити зазначений факт.

Таким чином, відсутні підстави для задоволення поданої заяви.

Відповідно до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України, судові витрати віднести на рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.263-265, 315-319 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні заяви ОСОБА_1, заінтересована особа - Чечелівський районний у місті Дніпрі відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про встановлення факту народження дитини - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Н.В. Токар