ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3819/19 Справа № 213/3679/18 Суддя у 1-й інстанції - Князєва Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Публічне акціонерне товариство «Південний гірничо - збагачувальний комбінат»

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, в м. Кривому Розі у порядку ч. 13 ст. 7, ч.1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційні скарги ОСОБА_2, який діє в інтересах та від імені ОСОБА_1, Публічного акціонерного товариства «Південний гірничо - збагачувальний комбінат» на рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 січня 2019 року, яке постановлено суддею Князєвою Н.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 25 січня 2019 року,-

В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Публічного акціонерного товариства «Південний гірничо - збагачувальний комбінат» (далі ПАТ «ПівдГЗК») і просив стягнути у відшкодування моральної шкоди 55 230 грн., завданої ушкодженням здоров'я на виробництві, посилаючись на отримання ним виробничої травми. Висновком МСЕК від 30 серпня 2016 року йому було первинно встановлено втрату професійної працездатності в загальному розмірі 40% в зв'язку з трудовим каліцтвом та третю групу інвалідності. При повторному переогляді висновком МСЕК від 24 січня 2019 року йому встановлено 30% втрати професійної працездатності в зв'язку з трудовим каліцтвом та третю групу інвалідності.

Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 січня 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «ПівдГЗК» на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 37 000 грн. без утримання податку з доходів з фізичних та на користь держави стягнуто судовий збір у сумі 704,80 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_2, просить змінити рішення суду в частині розміру стягнутої судом моральної шкоди, задовольнивши позовні вимоги позивача у повному обсязі.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги апелянт вказує на те, що визначений судом розмір моральної шкоди 37 000 грн. є значно заниженим, таким, що не відповідає глибинні моральних страждань позивача, які останній відчуває з урахуванням отриманої ним травми, необхідності постійного лікування та проходження чисельних оглядів МСЕК. Вказує, що суд при визначенні розміру моральної шкоди не врахував, що з моменту нещасного випадку позивач постійно відчуває фізичні страждання та біль, психологічний дискомфорт, все це постійно і негативно позначалося і позначається на душевному та фізичному стані.

Вважає, що судом першої інстанції не враховано роз'яснення, що містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди», а саме відсоток втрати працездатності в розмірі 30%, необхідність постійного лікування та проходження численних оглядів МСЕК, та пов'язані з цим моральні страждання позивача, істотність вимушених змін в його житті, важкість стану здоров'я та ступінь вини відповідача, у зв'язку з чим вважає суму стягнутої моральної шкоди необґрунтованою та значно заниженою.

В апеляційній скарзі представник відповідача ПАТ «ПівдГЗК», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

Вважає, що суд першої інстанції надав правову оцінку аргументам та доводам, які викладені в заяві позивача, проте проігнорував доводи відповідача.

Суд не взяв до уваги відсутність доказів підтвердження факту заподіяння позивачу моральної шкоди та не враховав, що відповідно до Акту розслідування нещасного випадку від 19 травня 2017 року причиною настання нещасного випадку є особиста недбалість позивача про свою безпеку.

Крім того, матеріали справи не містять належних доказів щодо спричинення моральної шкоди позивачу.

У відзиві на апеляційну скаргу позивача, представник відповідача зазначає, що в апеляційній скарзі позивачем не зазначено про порушення судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі не можуть бути взяті до уваги, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінки. Також вважає, що зазначені вимоги в апеляційній скарзі щодо збільшення моральної шкоди є необґрунтованими, тому просить залишити без задоволення апеляційну скаргу представника позивача.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційних скарг та відзиву представника відповідача на апеляційну скаргу представника позивача, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги представника позивача та відповідача ПАТ «ПівдГЗК» підлягають залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 з 1995 року працював на ВАТ «ПівдГЗК», правонаступником якого є ПАТ «ПівдГЗК» машиністом насосних установок збагачувальної фабрики № 1, з 2008 року переведений в агломераційний цех вантажником, зайнятим на роботах з сировиною, піском та паливом, з 2016 року переведений машиністом конвеєра 2 розряду дільниці № 2 цеху № 1 УДТК;, з 2017 року переведений машиністом конвеєра 4 розряду дільниці № 2 цеху № 1 УДТК, з 13 липня 2017 року переведений слюсарем-ремонтником 5 розряду лабораторії з випробувань та ремонту газополум'яного обладнання центральної лабораторії контрольно-вимірювальних приладів та метрології (а.с. 28-31).

16 травня 2017 року з позивачем стався нещасний випадок на підприємстві відповідача.

Відповідно до Акту № 2 від 19 травня 2017 року форми Н-1 «Про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом», 16 травня 2017 року в зміну з 19 години 00 хвилин до 07 години 00 хвилин позивач ОСОБА_1 прибув на територію підприємства, о 18 годин 45 хвилин він отримав наряд та усний інструктаж з безпечного виконання робіт на обслуговування конвеєрів, живильників № 8, 1Б, 2, 3, 5 від безпосереднього керівника - майстра дільниці ОСОБА_4 О 19 годині 00 хвилин позивач ОСОБА_1 прибув на місце та приступив до обходу закріпленого обладнання згідно з виданим нарядом, о 19 годині 05 хвилин, рухаючись по 2-3 сходинці знизу позивач оступився, але втримався правою рукою за перильне огородження, завдяки чому не впав, а лише зробив широкий крок лівою ногою через 2 сходини на площадку відмітки -5,200м, при цьому його права нога підвернулася і він отримав травму правої ноги. Комісією з розслідування нещасного випадку встановлено, що потерпілий був вдягнений в спецодяг та спецвзуття встановленого зразку згідно з нормами видачі засобів індивідуального захисту; сходи сходового маршруту без проливів води і мастильних матеріалів, знаходяться в технічно-справному стані; освітлення сходового маршу справне; при виконанні робіт машиніст конвеєру ОСОБА_1 не подбав про особисту безпеку під час пересування маршовим сходом, чим порушив вимоги п. 1.11 Інструкції.

Відповідно до п. 7 Акту основною причиною настання нещасного випадку є психофізіологічна, особиста необережність потерпілого.

Відповідно до п. 10 Акту особою, яка допустила порушення вимог законодавства про охорону праці, зазначено ОСОБА_1, який не подбав про особисту безпеку під час пересування маршовим сходом, чим порушив п. 1.11 Інструкції.

Встановлений діагноз потерпілого - «закритий перелом зовнішньої кісточки правої гомілки» (а.с. 13-16).

Висновком МСЕК від 24 січня 2018 року ОСОБА_1 первинно встановлено 30 % втрати професійної працездатності внаслідок трудового каліцтва та третя група інвалідності (а. с. 8-9, 10-11).

Суд, частково задовольняючи позов, обґрунтовано виходив з доведеності позовних вимог ОСОБА_1 та вірно встановив, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки виробничу травму отримано позивачем під час виконання ним трудових обов'язків, і наявності у зв'язку з цим підстав, передбачених ст.ст. 153, 237-1 КЗпП України, для відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди та розміром відшкодування моральної шкоди, з наступних підстав.

Згідно ст.4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема на принципах пріоритету життя і здоров'я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці; соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.

Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Згідно рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 року, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання.

Суд, на підставі медичних документів про лікування позивача у зв'язку з отриманою на виробництві травмою, правильно встановив, що позивачу була заподіяна моральна шкода, так як він переносить фізичний біль, зазнав порушення свого звичайного способу життя і вимушений витрачати свої сили на організацію свого життя, внаслідок чого переносить моральні страждання та хвилювання.

Зазначений висновок суду першої інстанції є обґрунтованим, відповідає вимогам діючого законодавства, обставинам справи та узгоджується з роз'ясненнями, наданими у Постанові Пленуму Верховного Суду України в п. 13 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 з подальшими змінами та доповненнями.

Доводи апеляційної скарги представника відповідача про те, що відповідно до Акту розслідування нещасного випадку від 19 травня 2017 року причиною настання нещасного випадку є особиста недбалість позивача про свою безпеку, колегія суддів не бере до уваги, оскільки як вбачається з аналізу норм ч. 2 ст. 153, ст. 173, ч.1 ст. 237-1 КЗпП України, до юридичного складу, який є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди, входять моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих зв'язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому, вина власника не названа серед юридичних фактів, які входять до такого юридичного складу. Отже, закон не перешкоджає стягненню з власника моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов'язку власника відшкодувати моральну шкоду. В той час, як ст. 153 КЗпП України передбачено обов'язок відповідача забезпечити небезпечні умови праці.

Доводи представника відповідача про недоведеність факту моральної шкоди, не заслуговують на увагу, оскільки сам факт стійкої втрати працездатності, з точки зору погіршення здоров'я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди. Зазначене також випливає з положень ст. 3 Конституції України, відповідно до якої, людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Колегія суддів погоджується з розміром моральної шкоди, присудженої судом першої інстанції, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до положення п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу фізичних, душевних страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат, їх тривалості, можливості відновлення тощо та з урахуванням всіх обставин справи.

Зокрема, судом враховано характер та відсоток втрати професійної працездатності, стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін в його життєвих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Зазначений висновок суду першої інстанції є обґрунтованим, відповідає вимогам діючого законодавства, обставинам справи та узгоджується з роз'ясненнями, наданими Пленумом Верховного Суду України в п. 13 Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 з подальшими змінами та доповненнями.

Колегія суддів не погоджується з доводами апеляційних скарг представника позивача та представника відповідача щодо необґрунтованого розміру моральної шкоди, визначеного судом, оскільки розмір моральної шкоди визначено з урахування роз'яснень п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до якого розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин.

Так, в судовому засіданні встановлено, що при виконанні трудових обов'язків здоров'ю позивача була заподіяна шкода, судом враховано відсоток втрати професійної працездатності та третя група інвалідності внаслідок трудового каліцтва, суд взяв до уваги, що він переносить щоденно фізичний біль та моральні страждання, порушено його звичайний життєвий ритм, у зв'язку з чим позивач переносить моральні страждання та хвилювання.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при постановленні рішення врахував тяжкість фізичних і моральних страждань позивача, їх тривалість, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, тривалість роботи позивача на підприємстві відповідача, конкретні обставини по справі, і наслідки, що наступили, виходив із засад розумності, виваженості та справедливості вірно визначив розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача у вигляді одноразового відшкодування у розмірі 37 000,00 гривень.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду обґрунтоване і підтверджується матеріалами справи, тому апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_2, який діє в інтересах та від імені ОСОБА_1 та Публічного акціонерного товариства "Південний гірничо - збагачувальний комбінат" - залишити без задоволення.

Рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 21 березня 2019 року.

Головуючий:

Судді: