Дата документу 23.10.2019 Справа № 316/1828/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 316/1828/17 Головуючий у 1-й інстанції: Бульба О.М.
Провадження №22-ц/807/2967/19 Суддя-доповідач Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача суддів: за участю секретаря Подліянової Г.С., Гончар М.С., Кочеткової І.В., Бабенко Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Галька Назар Олександрович на рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 11 липня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Галька Назар Олександрович до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Енергодарського міського нотаріального округу Запорізької області Сіра Ірина Євгенівна про визнання угоди недійсною, визнання права власності,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся з позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Енергодарського міського нотаріального округу Запорізької області Сіра Ірина Євгенівна про визнання угоди недійсною, визнання права власності.

В обґрунтування позову зазначає, що 12.10.2005 р. між ОСОБА_2 та ВАТ КБ «Надра» було укладено кредитний договір, згідно якого Банк надав ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 18900 доларів США строком повернення до 12.10.2025 р. зі сплатою відсотків.

З метою забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 за вищевказаним договором, між Банком та ОСОБА_1 було укладено договір поруки від 12.10.2005 року , згідно якого ОСОБА_1 поручається перед Банком за належне виконання ОСОБА_2 взятих на себе зобов`язань за кредитним договором.

З метою уникнення застосування штрафних санкцій та їх стягнення у судовому порядку, ОСОБА_1 здійснив дострокове погашення заборгованості ОСОБА_2 перед банком за кредитним договором в розмірі 13024.49 доларів США, що за курсом долара до гривні складало 122272.61 грн.

В подальшому ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 з вимогою про повернення сплачених ним коштів, але ОСОБА_2 ігнорував його вимоги та ухилявся від спілкування, тому ОСОБА_1 звернувсмя до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_2 вищезазначених коштів.

В ході розгляду справи сторони прийняли рішення щодо узгодження спору мирним шляхом подавши до суду заяву про визнання мирової угоди та підписали її.

Ухвалою Енергодарського міського суду Запорізької області від 10.02.2015 р. у справі №316/1555/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 було затверджено мирову угоду та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 162480,51 грн. , судовий збір в розмірі 1624.80 грн.

Енергодарським міським судом Запорізької області було видано виконавчий лист №316/1555/14-ц та за заявою ОСОБА_1 , ВДВС Енергодарського МУЮ Запорізької області прийнято виконавчий документ до виконання та відкрито виконавче провадження постановою ВП №47503056 від 12.05.2015 року.

Постановою головного державного виконавця ВДВС Енергодарського МУЮ від 27.05.2015 р. ВП №47503056, накладено арешт на все майно, що належить відповідачу боржнику ОСОБА_2 в межах суми боргу.

Зазначаючи про наявність постанови про відкриття виконавчого провадження та про те, що направлена головним державним виконавцем Енергодарського МУЮ відповідачу 27.05.2015 р. заява про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, яка була отримана відповідачем 27.05.2019 р., с позивача вважає, що відповідач, достовірно знаючи про існування заборгованості перед позивачем та про те, що на виконанні ВДВС Енергодарського МУЮ знаходиться виконавчий документ, усвідомлюючи факт того, що на все його майно може бути накладено арешт, здійснив відчуження на користь третіх осіб 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 29.05.2015 р., тим самим умисно уникаючи виконання судового рішення Енергодарського міського суду від 10.02.2015 р., оскільки договір дарування був укладено безкоштовно між близькими родичами, відповідач залишився зареєстрованим у квартирі де і мешкає, а отже договір дарування не був спрямований на реальне настання наслідків і має на меті приховування майна від виконання в майбутньому судового рішення про стягнення з відповідача коштів, що вказує на фіктивність даного правочину, а отже він є недійсним.

На підставі статей 203, 215, 216, 234 ЦК України, просив визнати недійсним договір дарування однієї другої частки квартири за адресою: АДРЕСА_2 від 29 травня 2015 року укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстрований приватним нотаріусом Сірою Іриною Євгенівною 29.05.2015 р. реєстровий номер: 5099986, визнати за ОСОБА_2 , право власності на 1/2 частки квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області від 11 липня 2019 року в задолленні позову ОСОБА_1 про визнання договору дарування недійсним та визнання права власності відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області від 11 липня 2019 року, представник позивача адвокат Галька Н.О. подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційнгої скарги є те, що висновок суду першої інстанції про те, що відбулось настання реальних правових наслідків укладання договору дарування є помилковим. Оскільки є всі підстави вважати що ОСОБА_2 було укладено спірний договір дарування аби уникнути виконання судового рішення. При цьому заявник посилається на правові позиції Верховного Суду України, висловлені у постановах від 29 березня 2018 року у справі № 923/333/16 та від 16 квітня 2018 року у справі № 910/11908/16.

Відповідно до відзову на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок винесено обгрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необгрунтованими. У зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишит без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

ОСОБА_2 , ОСОБА_5 до апеляційного суду не з`явилися, повідомлені про місце та час розгляду справи згідно до вимог стст.128, 130 ЦПК України ( а. с. а.с. 33, 34 т. 2). Приватний нотаріус Сіра І.Є. прохає розглядати справу без її участі ( а.с. 40 т. 2 ).

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Судова колегія, враховуючи положення ч. 2 ст. 372 ЦПК України, ухвалила розглядати справу за відсутності ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , приватного нотаріуса Сіра І.Є.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині пбо зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведенісить обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірний правочин не містить ознак фіктивності, а тому він не може бути визнаний недійсним.

З таким висновком суду не можна погодитися.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак, зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає.

Судом установлено, що 29 травня 2015 року приватним нотаріусом Енергодарського нотаріального округу Сірою І.Є. посвідчено договір дарування, згідно умов якого ОСОБА_2 подарував своїй матері 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 (а.с. 230-231).

12.10.2005 року між ОСОБА_2 та ВАТ КБ «Надра» було укладено кредитний договір, згідно якого Банк надав ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 18900 доларів США строком повернення до 12.10.2025 р. зі сплатою відсотків.

З метою забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 за вищевказаним договором, між Банком та ОСОБА_1 було укладено договір поруки від 12.10.2005 року , згідно якого ОСОБА_1 поручається перед Банком за належне виконання ОСОБА_2 взятих на себе зобов`язань за кредитним договором.

З метою уникнення застосування штрафних санкцій та їх стягнення у судовому порядку, ОСОБА_1 здійснив дострокове погашення заборгованості ОСОБА_2 перед банком за кредитним договором в розмірі 13024.49 доларів США, що за курсом долара до гривні складало 122272.61 грн.

В подальшому ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про стягнення вищезазначених коштів.

В ході розгляду справи сторони прийняли рішення щодо узгодження спору мирним шляхом подавши до суду заяву про визнання мирової угоди та підписали її.

Ухвалою Енергодарського міського суду Запорізької області від 10.02.2015 року у справі №316/1555/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 було затверджено мирову угоду та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 162480,51 грн. , судовий збір в розмірі 1624.80 грн. Ухвало набрала законної сили. ( а.с. 6).

Зазначені обставини не заперечуються сторонами та були встановлені Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 07 вересня 2017 року у справі № 22-ц/778/3536/17 за заявою ОСОБА_2 , заінтересована особа ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про визнання виконавчого документу таким , що не підлягає виконанню ( а.с. 49-54 т. 2 ).

На виконання ухвали суду від 10.02.2015 року Енергодарським міським судом Запорізької області було видано виконавчий лист №316/1555/14-ц від 22.04.2015 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 162480.51 грн., що станом на 10.02.2015 року є еквівалентом 6512.24 доларів США та судового збору в розхмірі 1624.80 грн.

Відділом державної виконавчої служби Енергодарського міського управління юстиції Запорізької області прийнято зазначений виконавчий документ до виконання та державним виконавцем відділу державеної виконавчої служби Енергодарського міського управління юстиції Запорізької області Пеліх М.О. винесено постанову ВП №47503056 від 12.05.2015 року про відкриття виконавчого провадження та запропоновано ОСОБА_2 добровільно в строк до 18.05.2015 року виконати виконавчий документ. ( а.с. 7).

Постановою головного державного виконавця Енергодарського міського управління юстиції ВП №47503056 від 27.05.2015 року ОСОБА_6 накладено арешт на все майно, що належить відповідачу боржнику ОСОБА_2 в межах суми боргу ( а.с. 8).

Як вбачається з матеріалів справи постанова про відкриття виконавчого провадження ВП №47503056 від 12.05.2015 року була направлена ОСОБА_2 12 травня 2015 року на адресу зазначену у виконавчому листі за місцем його проживання - АДРЕСА_2 та була отримана останнім 18.05. 2015 року ( а.с. 10-11).

Постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП № 47503056 від 27.05.2015 року направлена ОСОБА_2 27.05.2015 року за вихідним № 44442 ( а.с. 9).

З матеріалів справи також вбачається, що ОСОБА_2 після укладення договору дарування продовжує бути зареєстрованим у спіній квартирі та проживати в ній, про що свідчить його заява направлена на адресу Енергодарського міського суду від 16.04.2018 року де він зазначає адресу свого проживання та реєстрації адресу АДРЕСА_2 ( а.с. 66 т. 1 ), а адресу проживання ОСОБА_3 зазначає АДРЕСА_3 АДРЕСА_4 ( а.с. 85 т. 1), тобто після укладення договору дарування дарувальник ОСОБА_7 продовжує фактично володіти та користуватися спірною квартирою.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта стаття 263 ЦПК України).

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Саме такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

Позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Такий висновок відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 03 липня 2019 року, за наслідками розгляду цивільної справи № 369/11268/16-ц (касаційне провадження № 14-260цс19), у якому Велика Палата Верховного Суду не відступила від висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц.

Водночас, суд першої інстанції, не взяв до уваги, що ОСОБА_2 , відчужуючи належну йому 1/2 частку квартири на користь своєї матері - ОСОБА_3 , був обізнаний про наявність на розгляді у суді цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до нього про стягнення грошових коштів, де ОСОБА_2 є боржником, оскільки ОСОБА_1 , як поручитель на підставі договору поруки від 12.10.2005 року здійснив дострокове погашення кредитних зобов`язань ОСОБА_2 перед ВАТ КБ « Надра» за кредитним договором від 12.10.2005 року. Під час розгляду цієї справи ОСОБА_8 та ОСОБА_2 підписали мирову угоду відповідно до умов якої з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуті грошові кошти в розмірі 162480.51 грн. та судовий збір в розмірі1624.80 грн. ОСОБА_2 зобов`язався добровільно сплатити кошти в період з 10.02.2015 року по 10.04.2015 року, а в разі не сплати коштів в зазначений термін ОСОБА_1 мав право звернутися до суду за отриманням виконавчого листа для подальшого виконання умов мирової угоди в примусовому порядку.

Ухвалою Енергодарського міського суду Запорізької області від 10 лютого 2015 року було затверджено мирову угоду. Зазначена ухвала в апеляційному порядку ОСОБА_2 не оскаржувалася та набрала законної сили ( а.с. 6 т. 1). ОСОБА_2 грошові кошти ОСОБА_1 в розмірі 162480.51 грн. до 10.04.2015 року так і не повернув, тобто достовірно був обізнаний про існування заборгованості перед позивачем та про те, що зазначені кошти будуть стягуватися з нього в примусовому порядку, усвідомлюючи факт того, що на все його нерухоме майно може бути накладено арешт.

Постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 47503056 від 12.05.2015 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості в розмірі 162480.51 грн. ОСОБА_2 отримав 18.05.2015 року, тому ОСОБА_2 міг передбачити негативні наслідки для себе у зв`язку із задоволенням позовних вимог та в подальшому виконання судового рішення.

Крім того, в суді першої інстанції ОСОБА_2 не спросував ту обставину, що він не знав про наявність постанови ВП № 47503056 від 27.05.2015 року про накладення арешту на все його майно.

Колегія суддів приходить до висновку про те, що ОСОБА_2 дійсно не мав наміру відчужувати майно, а ОСОБА_3 фактично не вступила у володіння таким майном, про це свідчить те, що ОСОБА_2 станом на теперішній час залишається зареєстрованим у АДРЕСА_2 , при цьому у своїх зверненнях до суду у 2018 році в якості адреси свого фактичного проживання зазначав саме адресу реєстрації, цю ж адресу свого проживання він зазначає у відзиві на апеляційну скаргу направлену на адресу апеляційного суду незважаючи на те, що ще у травні 2015 року припинив бути власником квартири АДРЕСА_1 .

Отже, встановивши, що оспорюваний договір дарування уклали сторони, які є близькими родичами, після звернення позивача до суду про стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів сплачених позивачем, як поручителем, на виконання кредитного договору укладеного 12.10.2005 року між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_2 , на виконанняня укладеної мирової угоди між стронами, яка було затверджена ухвалою Енергодаоського міського суду Запаорізької області від 10 лютого 2015 року, та накладення судової заборони на відчуження майна, без наміру створення правових наслідків, що свідчить про фіктивний перехід права власності на спірне нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, колегія суддів приходить до висновку про визнання недійсним оспорюваного договору дарування 1/2 частини квартири за адресою: АДРЕСА_2 на підставі статті 234 ЦК України.

Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність передбачених законом підстав для визнання фіктивним спірного правочину та ухвалив рішення що не відповідає закону.

Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім ти, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержала, за цінами, які існують на момент відшкодування.

З огляду н зазначене, та враховуючи те, що судом неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, яким суд не надав належну оцінку, оскаржуване судове рішення не відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України щодо законності й обгрунтованості, що відповідно до ст. 376 ЦПК України є підставою для його скасування з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову ОСОБА_1 .

Аргументи апеляційної скарги є виправданими.

За правилами частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову на відповідача.

У зв`язку із задоволенням апеляційної скарги ОСОБА_1 та скасування рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 11 липня 2019 року, яким відмовлено у задоволенні позову, судові витрати, понесені ОСОБА_1 за подачу позову до суду в розмірі 640 грн., судові витрати ОСОБА_1 за розгляд справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 960 грн. підлягають стягненню з ОСОБА_2 в розмірі 1600 грн. ( 640+960).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Галька Назар Олександрович задовольнити.

Рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 11 липня 2019 року у цій справі скасувати. Прийняти постанову наступного змісту.

Позов ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Галька Назар Олександрович до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Енергодарського міського нотаріального округу Запорізької області Сіра Ірина Євгенівна про визнання угоди недійсною задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування однієї другої частки квартири за адресою: АДРЕСА_2 від 29 травня 2015 року укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстрований приватним нотаріусом Сіргою Іриною Євгенівною 29.05.2015 р. реєстровий номер: 5099986.

Визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , право власності на 1/2 частки квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1600 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 25 жовтня 2019 року.

Головючий суддя Подліянова Г.С. Суддя Гончар М.С.Суддя Кочеткова І.В.