Постанова

Іменем України

24 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 201/16142/17-ц

провадження № 61-38827св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадженнякасаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 грудня 2017 року у складі судді Ткаченко Н. В. та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 травня 2018 року у складі колегії суддів: Максюти Ж. І., Демченко Е. Л., Куценко Т. Р.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики від 15 жовтня 2012 року, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Черниш Є. В., зареєстрованого у реєстрі № 1370, з усіма змінами та додатками у розмірі 18 141 152,00 грн, що в еквіваленті до офіційного курсу гривні, щодо іноземних валют за даними Національного банку України, станом на 30 жовтня 2017 року складає 675 000,00 дол. США, право вимоги за яким, виникло у зв`язку з укладенням договору про переведення боргу від 02 жовтня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Черниш Є. В. за реєстровим № 637; пеню у розмірі 121 364 308,05 грн, що в еквіваленті до офіційного курсу гривні, щодо іноземних валют за даними Національного банку України, станом на 13 жовтня 2017 року складає 4 515 750,00 дол. США.

Цього ж дня ОСОБА_1 подав до суду заяву про забезпечення позову.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що відповідач ухиляється від виконання свого обов`язку щодо повернення грошових коштів, чим порушує права позивача. З огляду на те, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити або зробити неможливим у майбутньому виконання рішення у разі задоволення позову, просив накласти арешт на частку у статутному капіталі (фонді) Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробничий комплекс Дніпроспецмаш» (далі - ТОВ «НВК Дніпроспецмаш»), у розмірі 2 597 707,25 грн, що становить 35,5 % статутного капіталу та належить ОСОБА_2 Накласти арешт на частку у статутному капіталі (фонді) ТОВ «НВО «Дніпроспецмаш» у розмірі 145 080 000,00 грн, що становить 63,08 % статутного капіталу та належить ОСОБА_2 ; заборонити Державному реєстратору фізичних осіб, юридичних осіб та громадських формувань здійснювати будь-які реєстраційні дії, щодо частки у статутному капіталі (фонді) ТОВ «НВК Дніпроспецмаш» у розмірі 2 597 707,25 грн, що становить 35,5 % статутного капіталу та належить ОСОБА_2 ; заборонено Державному реєстратору фізичних осіб, юридичних осіб та громадських формувань здійснювати будь-які реєстраційні дії, щодо частки у статутному капіталі (фонді) ТОВ «НВО «Дніпроспецмаш» у розмірі 145 080 000,00 грн, що становить 63,08 % статутного капіталу та належить ОСОБА_2

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 грудня 2017 року заяву ОСОБА_1 задоволено.

До набрання законної сили рішенням суду у цивільній справі № 201/16142/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу та штрафних санкції, накладений арешт на частку у статутному капіталі (фонді) ТОВ «НВК Дніпроспецмаш» у розмірі 2 597 707,25 грн, що становить 35,5 % статутного капіталу та належить ОСОБА_2 Накладений арешт на частку у статутному капіталі (фонді) ТОВ «НВО «Дніпроспецмаш» у розмірі 145 080 000,00 грн, що становить 63,08 % статутного капіталу та належить ОСОБА_2 Заборонено Державному реєстратору фізичних осіб, юридичних осіб та громадських формувань здійснювати будь-які реєстраційні дії, щодо частки у статутному капіталі (фонді) ТОВ «НВК Дніпроспецмаш» у розмірі 2 597 707,25 грн, що становить 35,5 % статутного капіталу та належить ОСОБА_2 Заборонено Державному реєстратору фізичних осіб, юридичних осіб та громадських формувань здійснювати будь-які реєстраційні дії, щодо частки у статутному капіталі (фонді) ТОВ «НВО «Дніпроспецмаш» у розмірі 145 080 000,00 грн, що становить 63,08 % статутного капіталу та належить ОСОБА_2 .

Задовольняючи заяву, суд першої інстанції виходив із того, що обраний позивачем вид забезпечення позову, передбачений статтею 151 ЦПК України 2004 року, загальний розмір часток ОСОБА_2 у товариствах, не перевищує загальної суми боргу за договором позики та поруки. При винесені ухвали, судом також враховано, що невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити або унеможливити у майбутньому виконання рішення суду у цій справі у разі задоволення позову.

Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 травня 2018 року ухвалу суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції виходив із того, що факт звернення позивача до суду з позовом, свідчить про наявність спору між сторонами, та неможливість його врегулювання у позасудовому порядку. Загальний розмір часток ОСОБА_2 у статутному капіталі товариств не перевищує загальної суми боргу за договором позики та поруки, а тому невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити або унеможливити у майбутньому виконання рішення суду у цій справі у разі задоволення позову.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У липні 2018 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 травня 2018 року, в якій просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні заяви, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Вказує на те, що лише наявність заявленого позову про стягнення грошових сум не може бути єдиною підставою для застосування заходів, зокрема щодо накладення арешту на частку відповідача у статутному капіталі підприємства, яке не має жодного відношення до предмета спору. Виконання зобов`язань за договором позики від 15 жовтня 2012 року вже забезпечене двома іпотечними договорами, не має достатніх підстав вважати, що вартості цього нерухомого майна, а саме: будинку, земельної ділянки та квартири, буде не достатньо для погашення заборгованості ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 у випадку задоволення позовних вимог останнього, а також, що існує реальна загроза невиконання чи ускладнення виконання можливого рішення суду про задоволення позову зі сторони відповідача. Суди не врахували, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець.

У листопаді 2018 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 подав відзив на касаційну скаргу у якій зазначено, що судом при винесенні оскаржуваної ухвали не порушено принцип співмірності, адже у порівнянні сукупного розміру позовних вимог та сукупного розміру часток у статутному капіталі товариств, учасником яких є відповідач, та на які позивач просив накласти арешт, вони є співмірними за своїм обсягом та величиною.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей ЦПК України щодо законності та обґрунтованості.

Нормативно-правове обґрунтування

Під час вирішення заяви про забезпечення позову суд першої інстанції керувався нормами ЦПК України 2004 року, а тому Верховний Суд перевіряє оскаржувані судові рішення на предмет їх відповідності вимогам процесуального закону в наведеній редакції.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, тимчасових заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання можливого судового рішення, якщо його буде ухвалено на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Суд застосовує заходи забезпечення позову у разі, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в справі.

Забезпечення позову по суті є обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

За змістом частин першої та третьої статті 151 ЦПК України 2004 року суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити передбачені цим Кодексом заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Зокрема позов забезпечується накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб (пункт 1 частини першої статті 152 ЦПК України).

Згідно із частиною третьою зазначеної статті види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, у тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Оцінюючи співмірність, необхідно враховувати безпосередній зв`язок заяви про забезпечення позову з предметом позову, відповідність заявленій вимозі, їхній меті, необхідність вжиття забезпечувальних заходів.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні вживатися судом лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів позивача у справі в разі невжиття заходів забезпечення позову. Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести належність їй таких прав, а існування загрози їх порушення повинно мати очевидний та об`єктивний характер.

Заява про забезпечення позову має бути обґрунтованою, її доводи мають підтверджуватися доказами. Позивач зобов`язаний довести, що невжиття заходів забезпечення позову призведене до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має дотримуватися балансу прав та інтересів сторін спору, вживати заходи забезпечення позову лише у разі співмірності вимог заяви вимогам позову та лише за умови дотримання принципу правомірного обмеження прав та інтересів протилежної сторони спору.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Як убачається з матеріалів справи та позовної заяви, між сторонами дійсно виник спір щодо невиконання відповідачем своїх зобов`язань договором позики у розмірі 139 505 460,05 грн.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає у тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає у рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив із того, що відповідач як власник часток у статутних капіталах ТОВ «НВО «Дніпроспецмаш» та ТОВ «НВК Дніпроспецмаш», на які судом накладений арешт, має об`єктивну можливість вчинення дій, які можуть утруднити чи унеможливити виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Встановивши, що предметом спору є стягнення грошових коштів за договором позики у значному розмірі, які відповідач у добровільному порядку позивачу не повертає, та врахувавши, що обраний вид забезпечення позову, а саме накладення арешту на частки у статутних капіталах, які належить відповідачу, є співмірним із заявленими позовними вимогами, необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову, що відповідно до вимог статей 151-152 ЦПК України (в редакції, чинній на час звернення із позовом та заявою про забезпечення позову), свідчить про обґрунтованість поданої заяви про накладення арешту на майно.

Наведені у касаційній скарзі доводи про те, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, не є підставою для скасування судових рішень, оскільки накладення арешту на частки у статутному капіталі не перешкоджає здійсненню господарської діяльності ТОВ «НВО «Дніпроспецмаш» та ТОВ «НВК Дніпроспецмаш». Накладенням арешту обмежується лише право власника на розпорядження майном, і діє до вирішення спору по суті.

Доводи касаційної скарги зводяться до власного тлумачення заявником норм цивільного процесуального закону України, що регулюють питання забезпечення позову та обставин відсутності необхідності вжиття заходів забезпечення позову, та не спростовують правильність висновків судів попередніх інстанцій, а тому відсутні підстави для скасування оскаржуваних судових рішень.

Інші доводи касаційної скарги є аналогічними тим доводами, які були викладені в апеляційній скарзі та перевірялися судом апеляційної інстанції під час апеляційного розгляду цієї заяви.

Таким чином, Верховний Суд доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника, при цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Суди першої й апеляційної інстанцій забезпечили повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржувані рішення відповідають нормам процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, арішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 401, 402, 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

І. Ю. Гулейков

Г. І. Усик