Справа № 216/850/19
провадження №2/216/2247/19
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Центрально-Міський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області
у складі: головуючого судді Бутенко М.В.,
за участю секретаря судового засідання Клименко О.В.
розглянувши заочно у відкритому судовому засіданні в залі Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Криворізька універсальна товарна біржа про визнання дійсним договору купівлі - продажу,
СУТЬ СПОРУ:
07.02.2019 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Криворізька універсальна товарна біржа про визнання дійсним договору купівлі продажу.
В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 27 березня 2000 року між позивачем (Покупець) та відповідачами (Продавці) на Криворізькій універсальній товарній біржі укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна.
Відповідно до п. 1. даного договору, Продавці продали, а Покупець придбав квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 34, 4 кв. м., житловою площею 14, 4 кв. м.
Згідно п. 8 даного договору купівлі-продажу, відповідно до ст. 227 ЦК України, даний договір підлягав реєстрації у Бюро технічної інвентаризації за місцем розташування об`єкту нерухомості.
Враховуючи вказану норму, позивачем було здійснено реєстрацію договору купівлі-продажу від 27.03.2000 року у КП ДОР «Криворізьке бюро технічної інвентаризації», що підтверджується відповідною відміткою на договорі від 09.06.2000 року.
У лютому 2019 року позивач звернулася до нотаріальної контори для уточнення пакету документів, необхідних для вчинення правочину щодо належного їй нерухомого майна квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 . Нотаріусом було надано усну відповідь та роз`яснено, що на сьогоднішній день позивач не має змоги розпоряджатися у повній мірі належним їй нерухомим майном, так як у позивача відсутній правовстановлюючий документ на таке майно, оформлений належним чином, а саме: договір купівлі-продажу квартири, укладений на Криворізькій універсальній товарній біржі, нотаріально не посвідчений.
Звернувшись до Криворізької універсальної товарної біржі з вимогою усунення недоліків правовстановлюючого документу на квартиру, позивач отримала усну відповідь, що на сьогоднішній день відповідно до приписів чинного законодавства України вирішити її ситуацію можливо лише у судовому порядку.
В зв`язку з чим, позивач змушена звертатись до суду для визнання договору купівлі-продажу від 27.03.2000 року, укладеного на Криворізькій універсальній товарній біржі, дійсним.
Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилася, через канцелярію суду надала заяву про розгляд справи за її відсутністю, позовні вимоги підтримала у повному обсязі просила задовольнити.
Відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилися про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не повідомили.
Третя особа - Криворізька універсальна товарна біржа, про день час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки їх представника суд не повідомили, заяв про розгляд справи за їх відсутності суду не надано.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
За приписами ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вивчивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.
27 березня 2000 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачами ОСОБА_5 , ОСОБА_3 на Криворізькій універсальній товарній біржі укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна (а.с.9).
Відповідно до п. 1. даного договору, Продавці продали, а Покупець придбав квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 34, 4 кв. м., житловою площею 14, 4 кв. м.
Згідно п. 8 даного договору купівлі-продажу, відповідно до ст. 227 ЦК України, даний договір підлягав реєстрації у Бюро технічної інвентаризації за місцем розташування об`єкту нерухомості.
Враховуючи вказану норму, позивачем було здійснено реєстрацію договору купівлі-продажу від 27.03.2000 року у КП ДОР «Криворізьке бюро технічної інвентаризації», що підтверджується відповідною відміткою на договорі від 09.06.2000 року.
Враховуючи перелічені вище факти та обставини, очевидно, що сторонами було досягнуто згоди щодо усіх істотних умов договору купівлі - продажу нерухомого майна - квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . При цьому, позивачем, як покупцем за таким договором було виконано в повному обсязі зобов`язання щодо оплати вартості такого нерухомого майна. Водночас, продавцем за вказаним договором було виконано зобов`язання щодо передачі позивачу, як покупцю, даного нерухомого майна.
Отже письмовими доказами, які додаються до позовної заяви, підтверджено, що сторони домовилися щодо усіх істотних умов такого договору, що відбулося виконання договору купівлі - продажу як з боку позивача так і з боку відповідачів по вказаній справі.
Аналізуючи встановлені фактичні обставини та правовідносини сторін, суд керується наступними нормами права.
Згідно з частиною 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 55 Конституції України гарантований судовий захист прав і свобод людини та громадянина.
Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини 2 ст. 16 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права.
Статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод прийнятого у Парижі 20.03.1952 p., було гарантовано захист права власності. Згідно з нею кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна не інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Конституційне право на житло містить заборону примусового позбавлення житла не інакше як на підставі закону і за рішенням суду. Цьому праву кореспондує обов`язок держави створювати умови для його захисту та реалізації. Основною гарантією реалізації права на житло є те, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як за рішенням суду.
Відповідно до ст.41 Конституції України, ст.319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд.
Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло [2, ст. 141]. Відповідно до цього положення гарантується не тільки свобода його придбання, але й можливість його вільного користування, його недоторканість, недопущення примусового позбавлення, не інакше, як на підставі і за рішенням суду. Однак, як зазначено в ст. 13 ч. 3 Конституції України, власність не тільки дає свободу розпорядження, власність й зобов язує: вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Положення Конституції України продовжується в нормах Глави 23 Цивільного кодексу України, який встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд [3, ст. 356].
Так, у ч. 1 ст. 316 ЦК України зазначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно ст. 317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Всім власникам забезпечуються рівні умови для здійснення своїх прав. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Будь-яких обов`язків та обмежень у реалізації свого права власності, як власника квартири, для мене законом не встановлено, а тому обмеження, які встановлюються мені відповідачами є незаконними та такими, що підлягають усуненню.
Окрім того, ст. 321 ЦК України встановлює, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно зі ст. 41 Цивільного кодексу УРСР (в редакції 1963 року), угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків.
Згідно ч.2 ст. 47 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною.
Згідно ст.220 ЦК України у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі нотаріальне посвідчення договору не вимагається.
Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Згідно ч.3 ст.334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.
Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
За приписами ст. 640 Цивільного кодексу України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.
Згідно ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.
Статтею 15 Закону України "Про товарну біржу" внормовано, що біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених нижче умов: а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; б) якщо її учасниками є члени біржі; в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.
Згідно Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» вiд 01 липня 2004 року № 1952-IV державна реєстрація прав проводиться на підставі рішень судів, що набрали законної сили.
Згідно з п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України від 28 квітня 1978 року «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», який до введення в дію ЦК України від 16 січня 2003 року, регулював порядок застосування ст. 47, ч.2 ЦК України від 1963 року, з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі продажу, в тому числі при придбанні на біржових торгах, міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини; дарування іншого майна на суму понад 500 крб. і валютних цінностей на суму понад 50 крб. Якщо така угода виконана повністю або частково однією із сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч.2 ст. 47 ЦК за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Однак це правило не може бути застосовано, якщо сторонами не було досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в наявності передбачені в законі обмеження (наприклад, статтями 105, 114 ЦК). Щоб не допустити неправильного визнання дійсним угод на підставі ч.2 ст. 47 ЦК, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов.
Судом було встановлено, що сторони при укладенні договору не були обізнані про обов`язковість нотаріального посвідчення договору, а також враховуючи той факт, що текст договору купівлі-продажу нерухомого майна не містив вимоги щодо обов`язкового нотаріального посвідчення угоди, вважали правомірним набуття ними права власності на нерухоме майно. Сторонами виконані усі вимоги ст.655 ЦК України, волевиявлення учасників було вільне, відповідало внутрішній волі сторін; правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Зараз позивач не має можливості скористатися правом власності на нерухоме майно, оскільки договір купівлі-продажу не був нотаріально посвідчений, а відповідач хоч і не заперечує проти його укладення, та не заперечує проти позову, але ухиляється від належного оформлення договору.
Враховуючи викладене, суд вважає, достатньо підстав для визнання договору купівлі-продажу дійсним.
Пунктом 9 частини 1статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1липня 2004року №1952-ІV, передбачено, що однією із підстав державної реєстрація права власності та інших речових прав є рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно.
Враховуючи вищезазначені обставини, та приймаючи до уваги, що позивач позовні вимоги підтримала, наполягала на їх задоволенні, що договір купівлі-продажу сторін по справі не знаходиться в протиріччі з законом, в момент його укладення він був виконаний повністю і до цього часу ніхто із сторін по правочину не вимагає його розірвання, права, свободи чи інтереси інших осіб не порушуються, тому позовні вимоги ОСОБА_1 . про визнання дійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Відповідно ст. ст. 13, 141 ЦПК України, судові витрати у справі відносяться на рахунок позивача.
Керуючись ст.15 Закону України «Про товарну біржу», ст. 47 ЦК України (1963 р.), ст.ст. 5, 10, 12, 13, 81, 141, 211, 258,259, 263-265, 268, 273, 280-283, 354 ЦПК України, суд, -
УХВАЛИВ:
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Криворізька універсальна товарна біржа про визнання дійсним договору купівлі продажу - задовольнити.
Визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна: квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , укладений 27 березня 2000 року на Криворізькій універсальній товарній біржі, між позивачем ОСОБА_1 (Покупець) та відповідачами ОСОБА_5 , ОСОБА_3 (Продавці) реєстраційний номер: 003/214-Н.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України. Повторне заочне рішення позивач та відповідач можуть оскаржити в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржено з загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Рішення прийнято, складено і підписано в нарадчій кімнаті складом суду, який розглянув справу.

СТОРОНИ ПО СПРАВІ :

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_4 , паспорт НОМЕР_2 , останнє відоме місце реєстрації, АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , останнє відоме місце реєстрації, АДРЕСА_2 .

Третя особа: Криворізька універсальна товарна біржа , місцезнаходження: 50077, м. Кривий Ріг, вул. Івана Сірка, буд. 40,

Суддя: М. В. Бутенко