Номер провадження: 22-ц/813/912/19
Номер справи місцевого суду: 522/8741/13-ц
Головуючий у першій інстанції Шенцева О.П.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.10.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.

за участю секретарів судового засідання: Томашевської К.В., Віцько А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційні скарги представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , Державної казначейської служби України на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 грудня 2015 року по цивільній справі за позовом представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - ОСОБА_3 до Головного Управління Міністерства Внутрішніх справ України в Одеській області, Державної Казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої внаслідок незаконних рішень, дій чи бездіяльності органу, що здійснює досудове розслідування та прокуратури,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2013 року представник громадянина США ОСОБА_1 (до зміни прізвища, імені та по батькові - ОСОБА_4 ) та громадянина України ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , звернувся до Приморського районного суду м.Одеси з позовом, який вподальшому уточнив (04 грудня 2015 року), згідно з яким просив суд стягнути з Державного бюджету України в особі Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 : 399 110 доларів США, що станом на 4 грудня 2015 року за курсом НБУ еквівалентно 9 214 973 грн 76 коп., на підставі статті 1176 ЦК України та статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»; 198 330,33 доларів США, що станом на 4 грудня 2015 року за курсом НБУ еквівалентно 4 623 139 грн 70 коп., на підставі статей 1166, 1173, 1176 та частини другої статті 625 ЦК України на час постановлення рішення суду; 330 336 грн. на відшкодування моральної шкоди; на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 165 168 грн., завдану діями та бездіяльністю органів дізнання, досудового слідства та ГУ УМВС України в Одеській області.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 17 грудня 2015 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України в особі Державної казначейської служби України на користь громадянина США ОСОБА_1 (до зміни прізвища, імені та по батькові іменувався ОСОБА_4 ) 399 110 доларів США, що з урахуванням курсу Національного банку України станом на 04 грудня 2015 року з розрахунку 23,088807 грн. за 1 долар США становить 9 214 973 грн. 76 коп. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - ОСОБА_3 та Державна казначейська служба України, звернулися до суду апеляційної інстанції з апеляційними скаргами , яких просять:

1)представник ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ОСОБА_3 : рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення в якості компенсації 3% річних на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України 198 330,33 доларів США, про стягнення на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 330 336 грн. та про стягнення на користь ОСОБА_2 моральної шкоди у розмірі 165 168 грн.- змінити та задовольнити ці вимоги у повному обсязі. В решті рішення залишити без змін;

2)Державна казначейська служба України: скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених вимог на користь громадянина США ОСОБА_1 (до зміни прізвища, імені та по батькові іменувався ОСОБА_4 ) 399 110 доларів США, що з урахуванням курсу Національного банку України станом на 04 грудня 2015 року з розрахунку 23,088807 грн. за 1 долар США становить 9 214 973 грн. 76 коп. та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні вимог. В решті рішення залишити без змін,

посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 17 березня 2016 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 грудня 2015 року в частині задоволення позову представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - ОСОБА_3 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ в Одеській області, Державної казначейської служби України в частині стягнення з Державного бюджету України 399 110 доларів США скасовано й ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні цих вимог.

Постановою Верховного Суду від 28.03.2018 року рішення апеляційного суду Одеської області від 17.03.2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарг та відзивів на них, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційних скарг, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Державної казначейської служби України підлягає залишенню без задоволення, а апеляційна скарга представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - ОСОБА_5 підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Рішення суду, у повному обсязі, зазначеним вимогам не відповідає.

Судом встановлено, з матеріалів справи вбачається, що:

- 05 березня 1999 року громадянин США ОСОБА_1 ( ОСОБА_4 ) був захоплений бандитським угрупуванням з метою отримання викупу, що встановлено вироком Апеляційного суду Миколаївської області від 20.06.2007 року по справі № 1-1/07;

Зокрема зазначеним вироком Апеляційного суду Миколаївської області від 20.06.2007 року встановлені такі обставини

- в середині 1990-х років, ... з метою підриву основ громадської безпеки, залякування та фізичного усунення конкурентів, заволодіння майном приватних підприємств та їх керівників, а також здійснення іншої кримінальної діяльності шляхом здійснення нападів, організувало стійке, ієрархічне, многозвінне кримінальне угрупування, діяльність якого поширювалася на Одеську область і частково деякі райони сусідньої республіки Молдови. Це спільнота було, у свою чергу, частиною більш великого інтернаціонального злочинного співтовариства, що діяв у цей час на території Одеської області та Молдови;

- у лютому 1999 року керівниками банди був розроблений план скоєння нападу на громадянина США - ОСОБА_4 з метою заволодіння його особистим майном, який у той період часу перебував у м. Одесі з питань свого бізнесу. Серед виконавців цього злочину були особи, які виконували покладені на них обов`язки, пов`язані із захопленням ОСОБА_4 і утриманням його, як заручника, до повного отримання необхідної суми грошей;

- 05.03.1999 року приблизно о 19.00 годині ОСОБА_1 , ОСОБА_17 та інші особи для вчинення захоплення ОСОБА_4 прибутку на автомобілях до провулку Мукачівському в м. Одесі, де в кінці робочого дня ставив свій автомобіль ОСОБА_4 на стоянку, розподіливши між собою ролі, в той час коли ОСОБА_4 наблизився до одного з автомобілів викрадачів, напали на нього і, завдавши кілька ударів в різні частини тіла потерпілому, заштовхали його в свій автомобіль, повезли його в не встановлений приватний будинок, де помістили в підвал, скувавши руки і ноги наручниками;

- утримуючи ОСОБА_4 в заручниках, члени банди організували позмінну охорону ОСОБА_4 , стали вимагати від нього за його звільнення 800 тисяч доларів США;

- випробовуючи фізичні і психічні катування і насильство ОСОБА_4 змушений був погодитися на виплату необхідної суми грошей, після чого став дзвонити своїм знайомим з тим, щоб вони збирали гроші для його викупу;

- через кілька днів спроба передати членам банди 400 000 доларів США не відбулася, оскільки останні побоювалися, що передача грошей може контролюватися працівниками правоохоронних органів;

- розуміючи реальну загрозу для свого життя, він змушений був погодитися на висунуті йому умови. Його змусили телефонувати друзям і знайомим, щоб ті збирали гроші. Він подзвонив своєму старому знайомому ОСОБА_2 і попросив його допомогти. Викрадачі розмовляли з ОСОБА_2 і домовлялися про місце та спосіб передачі грошей. ОСОБА_2 , коли віз частину грошей, був затриманий працівниками міліції. Гроші в нього були вилучені;

- продовжуючи вимагати від ОСОБА_4 гроші, керівники цієї акції запропонували ОСОБА_4 звільнення для збору грошей, однак запропонували йому взяти в заручники кого-небудь з його родичів. ОСОБА_4 погодився на такі умови. При переговорах було вирішено, що вони його випустять для збору грошей, а замість нього візьмуть в заручники когось із його родичів. Вирішили взяти в заручники його сестру. На прохання ОСОБА_4 ОСОБА_2 пояснив його сестрі ситуацію і та погодилася піти в заручники;

- члени банди вивезли сестру ОСОБА_4 на територію республіки Молдова, де насильно утримували її в одному з будинків у м. Вулканешти з квітня по червень місяці 1999 року, а самого ОСОБА_4 із зав`язаними очима вивезли і залишили у м. Одесі на вул. Академіка Вільямса. Після звільнення у нього почалися проблеми з правоохоронними органами і він зрозумів, що люди, його викрали, мають до правоохоронних органів безпосереднє відношення. Перебуваючи на волі, він зміг зібрати спочатку 300 000 доларів США, які передав бандитському угрупуванню, а потім ще 500 000 доларів США;

- після передачі цієї суми грошей, сестру ОСОБА_4 було відпущена додому.... З оголошених в судовому засіданні показань свідка ОСОБА_7 випливає, що 19.03.1999 року при перевезенні, автомобіль з ОСОБА_2 зупинили працівники ДАІ і виявивши у нього гроші, вилучили їх. Грошей було 400 000 доларів США (том 1, а. с. 69-74,117-122);

- під час утримання у заручниках доручення щодо збору 400 000 доларів США за доручення ОСОБА_4 . виконував ОСОБА_2 , який збирав кошти належні ОСОБА_4 у колишньої дружини ОСОБА_9 в розмірі 315 000 доларів США, а також інших осіб. Такі обставини підтверджені документами з матеріалів цивільної справи Малиновського районного суду м.Одеси № 2-546/06 про грошові зобов`язання які видавав ОСОБА_2 (том 2 а. с. 210- 16, 238, 252-255);

- обставини затримання ОСОБА_2 працівниками УМВС України в Одеській області і вилучення 399110 доларів США підтверджено матеріалами кримінальної справи № , яка 20.03.1999 року порушена за ознаками посягання на злочин, передбачений ч.2. ст. 80 КК України 1960 року (том 1, а.с. 10); протоколом допиту свідка ОСОБА_10 (том 2, а.с. 187- 196), свідка ОСОБА_2 від 21.03.1999 року (том 2, 197-202), свідка ОСОБА_11 (том 2, а.с. 115-116);

- згідно з постановою слідчого від 22.03.1999 року вилучені валютні кошти у сумі 399110 доларів США були здані на збереження до каси Фінансово-економічного управління УМВС України в Одеській області (том 2, а.с. 107). 22.03.1999 року вилучені валютні кошти прийняти до каси ФЕУ УМВС України в Одеській області і підтверджено довідкою ФЕУ УМВС України в Одеській області № 14/1-590 від 25.09.2001 року (том 2, а.с. 108; том 2, а.с. 229, 235).

- 13.04.1999 року постановою слідчого СУ УМВС України в Одеській області Козлова Д.В. кримінальна справа № припинена за відсутністю складу злочину в діях ОСОБА_2 та ОСОБА_12 (т. 1 а.с. 11; т. 2 а. с. 117), вилучені кошти передані постановою слідчого від 13.04.1999 року у власність держави (т. 2 а. с. 118);

- ОСОБА_2 звертався 19.04.1999 року та 05.05.1999 року на ім`я слідчого Козлова Д.В. про повернення вилучених грошей (том 2, а.с. 218, 253-255), в якій давав пояснення слідчому, підтверджуючи факт виконання доручення ОСОБА_4 з передачі йому 400 000 доларів США, а також просив надати документ, що підтверджує вилучення грошей. 01.06.1999 року аналогічна заява-скарга була подана ОСОБА_4 на ім`я начальника УВС України в Одеській області Григоренка І.Г (т. 2, а. с. 185).

-постанова слідчого від 13.04.1999 року про передачу вилучених валютних коштів у власність держави не виконана, а 30.04.1999 року використані Управлінням внутрішніх справ МВС України в Одеській області на погашення заборгованості по грошевому забезпеченню співробітників УМВС області за умови наступного повернення витрачених коштів з державного бюджету. Конвертація вилученої валюти здійснена в Одеському головному регіональному управлінню «Промінвестбанку» згідно діючому курсу, прибутковий валютний ордер № 1048 від 30.04.1999року і 30.04.1999 року видані уповноваженим особам міськрайвідділів УМВС України в Одеській області для видачі грошового утримання особовому складу (т. 2 а. с. 256-257).

-в подальшому Одеською обласною державною адміністрацією було видано два розпорядження Одеської обласної державної адміністрації від 14.05.1999 року № 461/А-99 та від 03.02.2000 року № 79/А-2000, якими було дозволено вилучену по кримінальній справі іноземну валюту в розмірі 399 110 доларів США спрямувати на виплату боргів по грошовому забезпеченню співробітників УМВС області за умови обов`язкового повернення з державного бюджету при відсутності відповідних заборгованостей (т. 2 а. с. 236-237);

- ОСОБА_4 з часу закриття провадження по кримінальній справі оскаржував постанову слідчого Козлова Д.В. від 13.04.1999 року у кримінальній справі № про передання грошей у власність держави (том 2, 173-175,180-183,185, 217, 224-228,239-246, 252). Відповіддю начальника слідчого управління УМВС України в Одеській області від 12.05.2000 року вих. 4/г-98 у задоволенні скарг ОСОБА_4 було відмовлено (т. 2 а. с. 186);

-06.03.2002 року Іллічівським районним судом м. Одеси по справі 2-88/2002 ухвалено рішення за позовною заявою гр. ОСОБА_4 про визнання права власності на гроші в сумі 400 000 доларів США, що еквівалентно 2123265 грн. 20 коп. на час ухвалення рішення (т. 2 а. с. 137- 140). 12.09.2002 року Апеляційний суд Одеської області за апеляційною скаргою Управління державного казначейства в Одеській області виніс рішення та апеляційну скаргу задовольнив частково. Рішення Іллічівського районного суду м. Одеси частково змінено та зменшений розмір моральної шкоди до 10 000 гривень (т. 2 141-142). Ухвалою Верховного Суду України від 21.09.2005 року рішення судів були скасовані, а справа направлена на новий розгляд. Також було вказано про необхідність окремого розгляду вимог, а саме в порядку УПК та ЦПК України (т. 3, а. с. 7-10).

-за заявою представника ОСОБА_4 постановою Приморського районного суду м. Одеси від 01.07.2008 року по справі № 4-81/08 постанова слідчого СУ УМВС України в Одеській області Козлова Д.В. від 13.04.1999 року була скасована, справа повернута органу досудового слідства для подальшого розслідування і прийняття законного рішення (т. 2 а. с. 122-123);

- постановою слідчого СВ Приморського РВ ОМУ ГУ МВС України в Одеській області Берендеєва С.Р. від 15.10.2009 року припинено провадження у справі № за відсутністю складу злочину, а грошові кошти в розмірі 399110 доларів США передані у власність держави (т. 1 а. с. 15-16);

- за скаргою представника ОСОБА_4 постановою Приморського районного суду м. Одеси від 04.07.2012 року по справі № 1522/12322/12 (суддя Кушніренко Ю.С.) постанова слідчого від 15.10.2009 року скасована;

-постановою Приморського районного суду м. Одеси від 14.03.2011 року скасовано постанову слідчого СО Жовтневого РВ ОМУ УМВС України в Одеській області Гусаченка Д.М. від 20.03.1999 року (суддя Іванов В.В.) по справі № 02990183 (т.1 а. с. 20-23);

-ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 23.03.2011 року апеляційна скарга прокурора залишена без задоволення, постанова Приморського районного суду м. Одеси від 14.03.2011 року - без змін (т. 1 а. с. 24-26);

-постановою Приморського районного суду м. Одеси від 09.11.2012 року ( суддя Коваленко В.Н.) по справі № 1522/19862/2012 була скасована постанова слідчого СВ Жовтневого РВ ОМУ УМВС України в Одеській області Гусаченко Д.Н. від 20.03.1999 року про порушення кримінальної справи за фактом виявлення та вилучення валютних коштів у сумі 399 110 доларів США (т. 1 а. с. 29-32);

-ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 10.12.2012 року апеляційна скарга прокурора залишена без задоволення, постанова Приморського районного суду м. Одеси набула чинності (т. 1 а. с. 33-35).

Задовольняючи позов в частині стягнення за рахунок Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь громадянина США ОСОБА_1 (до зміни прізвища, імені та по батькові іменувався ОСОБА_4 ) 399 110 доларів США, що з урахуванням курсу Національного банку України станом на 04 грудня 2015 року з розрахунку 23,088807 грн. за 1 долар США становить 9 214 973 грн. 76 коп. та відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення в якості компенсації 3% річних на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України 198 330,33 доларів США, про стягнення на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 330 336 грн., та про стягнення на користь ОСОБА_2 моральної шкоди у розмірі 165 168 грн., суд першої інстанції виходив з того, що:

- постанова слідчого СУ УМВС України в Одеській області Козлова Д.В. від 13.04.1999 року у кримінальній справі № про передання грошей у власність держави прийнято з порушеннями вимог п.5 ч.І ст. 81 КПК України, яким передбачено, що гроші, цінності та інші речі, які були об`єктом злочинних дій, повертаються їм законним володільцям. На час закриття провадження по кримінальній справі № слідству було достеменно відомо про вилучення валютних коштів саме у ОСОБА_2 , а тому останні підлягали поверненню ОСОБА_2 , як особі, яка володіла валютними коштами на час їх вилучення. Крім того, 19.04.1999 року та 05.05.1999 року ОСОБА_2 звертався на ім`я слідчого Козлова Д.В. про повернення вилучених грошей (том 2, а.с. 218, 253-255), в якій давав пояснення слідчому, підтверджуючи факт виконання доручення ОСОБА_4 з передачі йому 400 тисяч доларів США, а також просив надати документ, що підтверджує вилучення грошей. 01.06.1999 року аналогічна заява-скарга була подана ОСОБА_4 на ім`я начальника УМВС України в Одеській області Григоренко І.Г. ;

- відшкодування шкоди у розмірі 399 110 доларів - це відповідальність, а не боргове (грошове) зобов`язання, на шкоду не повинні нараховуватись проценти за користування чужими грошовими коштами, що теж є відповідальністю. Тому нарахування процентів на суму шкоди є фактично подвійною мірою відповідальності. Ця правова позиція підтверджена листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 січня 2013 р. № 10-74/0/4-13, а тому дія ч. 2 ст. 625 ЦК не поширюється на правовідносини, що виникають у зв`язку із завданням шкоди;

- в матеріалах кримінальної справи № та наступних зверненнях позивачів до слідчих органів та керівництва УМВС України та ГУ УМВС України в Одеській області не міститься відомостей, з яких правоохоронним органам було безумовно відомо про обставини викрадення ОСОБА_4 , знаходження у заручниках його сестри, про призначення вилучених валютних коштів ОСОБА_2 для викупу ОСОБА_4 з заручників бандитського угруповання. Крім того, ці обставини не мають причинного зв`язку з обставинами провадження по кримінальній справі № ;

- після припинення провадження по кримінальній справі ОСОБА_4 звернувся до судових органів з вимогами про вирішення питання та повернення вилученого майна;

- ОСОБА_2 належним чином не довів обставин утримання його на протязі восьми діб в приміщеннях слідчих органів та трьох діб в ІТУ, а намагання встановити це у суді не вдалося у зв`язку з закінченням терміну зберігання таких відомостей органами МВС України та їх знищенням, що підтверджено листом ГУ МВС України в Одеській області від 14.04.14 вх. № 31/5-541.

Проте повністю погодитися з усіма такими висновками суду першої інстанції судова колегія не може.

Встановивши факт вилучення працівниками УМВС України в Одеській області 20.03.1999 року з автомобіля під керуванням ОСОБА_10 , пасажиром в якому був ОСОБА_2 , грошових коштів у розмірі 400 000 доларів США, дослідивши, що ОСОБА_15 вказував про перевезення коштів ОСОБА_2 , а сам ОСОБА_2 це підтверджував, вказуючи, що він перевозив ці гроші ОСОБА_4 для викупу останнього у бандитів, які утримували його в заручниках і зібрав гроші за дорученням ОСОБА_4 , не встановивши причетності ОСОБА_2 та вилучених нього грошових коштів до кримінальних правопорушень (злочинів), закривши провадження у кримінальній справі № за відсутністю складу злочину, суд першої інстанції вірно вважав, що постанова слідчого СУ УМВС України в Одеській області Козлова Д.В. від 13.04.1999 року у кримінальній справі № про передання грошей у власність держави прийнято з порушеннями вимог п.5 ч.І ст. 81 КПК України 1960 року, яким передбачено, що гроші, цінності та інші речі, які були об`єктом злочинних дій, повертаються їх законним володільцям. При цьому, крім ОСОБА_1 ( ОСОБА_4 ) будь-які інші особи на вилучені 20.03.1999 року гроші у розмірі 400 000 доларів США, своїх претензій ніколи не висували. З урахуванням того, що гроші були вилучені у ОСОБА_2 , який і тоді під час проведення попереднього розслідування та в подальшому і в тому числі на час розгляду справи про повернення коштів в судах, підтверджував належність вилучених коштів в сумі 400 000 доларів США ОСОБА_1 ( ОСОБА_4 ), висновок районного суду про наявність підстав для повернення вилучених коштів після закриття провадження у кримінальній справі за відсутністю складу злочину особі в якої дані кошти були вилучені, є законним, справедливим і обґрунтованим.

Також суд першої інстанції мотивовано виходив з того, що рішенням колегії УМВС України в Одеській області 30.04.1999 року № 34/КУ та розпорядження УМВС України в Одеській області № 77 від 30.04.1999 року фактично порушено встановлений порядок визнання майна безхазяйним, передбаченого ст. 137 ЦК України ( в редакції 1963 року), а також здійснення операцій з вилученою іноземною валютою, які передбачені Порядком обліку, зберігання, оцінки конфіскованого та іншого майна, що переходить у власність держави, і розпорядження ним, затвердженим постановою Кабінету міністрів України від 25.08.1998 року, за № 1340 та Порядку розпорядження валютними цінностями (крім цінних паперів), дорогоцінними металами і дорогоцінним камінням, дорогоцінним камінням органогенного утворення та напівкоштовним камінням, що переходять у власність держави, затвердженого наказом Міністерства фінансів України за №11 від 13.01.1999 року.

Крім того є обґрунтованим висновок суду про те, що усі слідчі процесуальні рішення по кримінальній справі № щодо вилучення грошей та передачі їх у власність держави, втратили свою чинність та провадження по кримінальній справі остаточно закрито 10.12.2012 року. Відповідно до вимог ст. 236-8 КПК України (в редакції закону 1960 року), набрання законної сили постанови судді про скасування постанови про порушення кримінальної справи тягне за собою скасування запобіжних заходів, повернення вилучених речей та поновлення прав, щодо яких на час досудового слідства встановлювались обмеження, т.т. валютні кошти в розмірі 399 110 доларів США підлягають поверненню їх володарю ОСОБА_2 або їх власнику ОСОБА_1 ( ОСОБА_4 ).

Доводи апеляційної скарги Державної казначейської служби України висновки суду першої інстанції в цій частині не спростовують, фактично зведені до переоцінки доказів, які повно досліджені та вірно оцінені райсудом.

Разом з тим правильно встановивши обставини справи та набувши обґрунтованого висновку про правомірність вимоги ОСОБА_1 ( ОСОБА_4 ) про повернення йому 399 110 доларів США, суд першої інстанції зазначив у резолютивній частині судового рішення заборгованість, яка підлягає стягненню, не лише у валюті, яка була фактична вилучена, а і у гривневому еквіваленті стягнутої в іноземній валюті суми коштів, що в розумінні правової позиції Великої Палати Верховного Суду у справі № 761/12665/14-ц від 04.07.2018 року є зайвим, так як належним виконанням рішення в даному випадку є перерахування коштів в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривнях.

Тому, рішення суду першої інстанції про стягнення 399 110 доларів США, що з урахуванням курсу Національного банку України станом на 04 грудня 2015 року з розрахунку 23,088807 грн. за 1 долар США становить 9 214 973 грн. 76 коп. та в частині підстав відмови у стягненні 3% річних за прострочення повернення грошових коштів на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України у розмірі 198 330,33 доларів США слід змінити та стягнути за рахунок коштів Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь громадянина США ОСОБА_1 (до зміни прізвища, імені та по батькові іменувався ОСОБА_4 ) 399 110 доларів США.

Що стосується вимог про стягнення 3% річних в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України у зв`язку з простроченням виконання грошових зобов`язань, то судова колегія виходить з такого.

Передбачені ч.2 ст. 625 ЦК України три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, про які позивачем заявлені вимоги за своєю правовою природою є особливою формою відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Спірні правовідносини, відносно прострочення виконання грошового зобов`язання, пов`язаного з поверненням вилучених грошових коштів в іноземній валюті, виникли між сторонами у 1999 році, коли постановою слідчого СУ УМВС України в Одеській області від 13.04.1999 року кримінальна справа № припинена за відсутністю складу злочину в діях ОСОБА_2 та ОСОБА_12 , а вилучені кошти замість повернення особі, в якої вони були вилучені, були передані у власність держави.

На час виникнення правовідносин діяли норми ЦК УРСР 1963 року, який не передбачав відповідальність у вигляді стягнення процентів ані за користування грошовими коштами ані за прострочення виконання грошового зобов`язання.

Відповідно до ст. 170 ЦК PCP 1963 року проценти по грошових та інших зобов`язаннях не допускаються, за винятком операцій кредитних установ, зобов`язань по зовнішній торгівлі та інших випадків, зазначених у законі.

Стаття 625 частина 2 ЦК України, набула чинності разом з ЦК України 2003 року з 01.01.2004 року і оскільки вказані норми передбачають відповідальність за прострочення виконання грошового зобов`язання, не можуть бути застосовані до правовідносин, які вникли за дії ЦК УРСР 1963 року, яким така відповідальність у вигляді стягнення процентів передбачена не була, як не було передбачено і процентів за користування грошовими коштами за винятком операцій кредитних установ, зобов`язань по зовнішній торгівлі та інших випадків, зазначених у законі.

Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув і відмовляючи у зазначених вимогах, виходив з того, що ч. 2 ст. 625 ЦК не поширюється на правовідносини, що виникають у зв`язку із завданням шкоди.

Проте такий висновок не заснований на вимогах законодавства, оскільки ч.2 ст. 625 ЦК України поширюється на прострочення грошового зобов`язання навіть якщо це зобов`язання є позадоговірним (деліктним).

Але в даному випадку визначальним є те, що ст. 625 ЦК України не поширюється на прострочення грошового зобов`язання, що виникло між сторонами. У зв`язку з тим, що вказані правовідносини виникли за дії ЦК УРСР 1963 року, яким така відповідальність передбачена не була.

При таких обставинах рішення суду в частині підстав відмови у стягненні 3% річних за прострочення повернення грошових коштів на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України у розмірі 198 330,33 доларів США слід змінити та відмовити у цих вимогах з підстав викладених у цій постанові суду апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ОСОБА_3 про наявність підстав для стягнення 3% річних за прострочення повернення грошових коштів на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України у розмірі 198 330,33 доларів США висновок суду першої інстанції з урахуванням зміни судового рішення та відмови у цих вимогах з підстав викладених у цій постанові суду апеляційної інстанції - не спростовують і засновані на невірному застосуванні законодавства.

Крім того, судова колегія не погоджується з висновком суду про відмову у задоволенні вимог про стягнення моральної шкоди на користь громадянина США ОСОБА_1 у розмірі 330 336 грн.

Відповідно до ст.. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень

Відповідно до ст. 440-1 ЦК УРСР 1963 року моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди.

Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 ( ОСОБА_4 ) протягом майже 20 років намагається повернути грошові кошти у розмірі 399 110 доларів США, які були вилучені 20.03.1999 року працівниками УМВС України в Одеській області у ОСОБА_2 , який зібрав їх на прохання ОСОБА_4 для викупу від членів кримінального угрупування, яке тримало ОСОБА_4 у заручниках і вимагало викуп. При цьому органи міліції встановивши непричетність ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ( ОСОБА_4 ), а також вилучених грошових коштів до кримінальних правопорушень (злочинів), закривши провадження за відсутністю складу злочину, грошові кошти не повернули, висуваючи вимоги про доведеність законності володіння коштами від особи, в якої вони були вилучені, яка одразу ж заявила, продовжувала і продовжує стверджувати про належність цих грошових коштів ОСОБА_1 ( ОСОБА_4 ) і що на прохання останнього він збирав кошти, які в нього були вилучені.

Зазначені обставини свідчать про порушення прав ОСОБА_1 ( ОСОБА_4 ) щодо володіння майном (грошовими коштами). При цьому за відсутності доказів про злочинність набуття грошових коштів позивачем, останній не мав доводити свою невинуватість за наявності в нього такої суми і у відсутності інших осіб, які б претендували на гроші.

УВМС України в Одеській області не навело жодної норми діючого на той час законодавства, яке б передбачало доведення за таких обставин перед міліцією походження і належність вилучених в особи грошових коштів.

У статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено , що «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів».

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції, містить три окремі норми: перша норма, яку закріплено в першому реченні першого пункту і яка має загальний характер, викладає принцип мирного володіння власністю; друга норма у другому реченні того ж пункту поширюється на випадки позбавлення права власності й передбачає для цього певні умови; третя норма, яку закріплено у другому пункті, допускає, що договірні сторони мають право, зокрема, контролювати використання власності відповідно до загального інтересу. Однак ці норми не є окремими, тобто не пов`язаними одна з одною. Друга і третя норми стосуються окремих випадків втручання у право на мирне володіння власністю, тому повинні тлумачитися за загальним принципом, закріпленим у першій нормі (ISMAYILOV V. RUSSIA, № 30352/03, § 28, від 6 листопада 2008 року).

Перша та найважливіша вимога ст. 1 Першого протоколу до Конвенції передбачає, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном повинно бути «законним»: у пункту 2 встановлено, що держави мають право контролювати використання майна шляхом введення «законів». Крім того, принцип верховенства права - одна з підвалин демократичного суспільства - закріплений в усіх статтях Конвенції. Питання, чи було досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним (ISMAYILOV v. RUSSIA, № 30352/03, § 31, від 6 листопада 2008 року).

Наявність законних підстав для вилучення грошових коштів має обов`язково бути предметом оцінки. Оскільки не приведення національними судами правових положень в якості підстави вилучення суттєвої грошової суми і очевидне протиріччя прецедентного права щодо національного законодавства, розглядається Європейським судом як таке, не було сформульовано з такою точністю, щоб заявник міг передбачити наслідки його дій в ступеня, розумної при обставинах справи. Отже, втручання в право власності заявника не могло розглядатися як законне за змістом статті 1 Протоколу N 1 до Конвенції (BAKLANOV v. RUSSIA, № 68443/01, § 46, від 9 червня 2005 року).

Відповідно до частини сімнадцятої статті 236-8 КПК (1960 року) та статей 167-169 КПК (2012 року) закриття кримінального провадження тягне за собою, зокрема повернення вилучених речей. Вилучення у ОСОБА_2 по кримінальній справі № валюти як процесуальна дія має тимчасовий характер та при закритті кримінального провадження вилучене майно повинно бути повернено особі, у якої воно вилучалась.

Враховуючи встановлені обставини, вилучення у УВМС України в Одеській області грошових коштів і передача їх за постановою слідчого від 13.04.1999 року про закриття провадження у справі за відсутністю складу злочину, у власність держави, є свавільним втручанням держави в особі правоохоронного органу у власність ОСОБА_1 ( ОСОБА_4 ), що надає підстави для стягнення моральної шкоди.

Враховуючи наведене, у суду першої інстанції не було підстав для відмови у вимогах про стягнення на користь ОСОБА_1 моральної шкоди.

Тому рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення.

Ухвалюючи нове судове рішення, апеляційний суд враховує встановлені обставини і приймаючи до уваги характер допущеного порушення прав особи, їх тривалість, виходячи з засад справедливості, добросовісності та розумності, вважає за можливе задовольнити вимоги про стягнення за рахунок держави на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 330 336 грн.

Що стосується вимог ОСОБА_2 про стягнення на його користь моральної шкоди в розмірі 165 168 грн., завдану діями та бездіяльністю органів дізнання, досудового слідства та ГУ УМВС України в Одеській області, то судова колегія виходить з такого.

Так з матеріалів справи не вбачається, що ОСОБА_2 був притягнутий до відповідальності в якості підозрюваного та обвинуваченого у кримінальному провадженні (кримінальній справі), був підданим суду та засудженим. Між тим з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 мав правовий статус свідка у кримінальній справі. Докази про затримання ОСОБА_2 в матеріалах справи відсутні і УМВС України в Одеській області заперечуються.

Зі змісту допитів ОСОБА_2 в якості свідка по кримінальній справі не вбачається, що він зазначав про своє незаконне затримання працівниками міліції або його незаконне утримання без оформлення процесуальних документів в райвідділах або інших установах.

При таких обставинах судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення вимог ОСОБА_2 про стягнення на його користь моральної шкоди в розмірі 165 168 грн., завдану діями та бездіяльністю органів дізнання, досудового слідства та ГУ УМВС України в Одеській області.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції в цій частині не спростовують і зведені до переоцінки доказів, яким районним судом надано належну оцінку.

Таким чином, апеляційна скарга Державної казначейської служби України підлягає залишенню без задоволення, а апеляційна скарга представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ОСОБА_3 підлягає задоволенню частково, рішення Приморського районного суду м.Одеси від 17 грудня 2015 року в частині вирішення про стягнення 399 110 доларів США, що з урахуванням курсу Національного банку України станом на 04 грудня 2015 року з розрахунку 23,088807 грн. за 1 долар США становить 9 214 973 грн. 76 коп. та в частині підстав відмови у стягненні 3% річних за прострочення повернення грошових коштів на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України у розмірі 198 330,33 доларів США - підлягає зміні та слід стягнути за рахунок коштів Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь громадянина США ОСОБА_1 (до зміни прізвища, імені та по батькові іменувався ОСОБА_4 ) 399 110 доларів США. У вимогах ОСОБА_1 про стягнення 198 330,33 доларів США слід відмовити з підстав викладених у цій постанові суду апеляційної інстанції. Рішення Приморського районного суду м.Одеси від 17 грудня 2015 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про стягнення за рахунок коштів Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь громадянина США ОСОБА_1 330 336 грн. В іншій частині рішення слід залишити без змін.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м.Одеси від 17 грудня 2015 року в частині стягнення з Державного бюджету України в особі Державної казначейської служби України на користь громадянина США ОСОБА_1 (до зміни прізвища, імені та по батькові іменувався ОСОБА_4 ) 399 110 доларів США, що з урахуванням курсу Національного банку України станом на 04 грудня 2015 року з розрахунку 23,088807 грн. за 1 долар США становить 9 214 973 грн. 76 коп. та в частині підстав відмови у стягненні 3% річних за прострочення повернення грошових коштів на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України у розмірі 198 330,33 доларів США -змінити.

Стягнути за рахунок коштів Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь громадянина США ОСОБА_1 (до зміни прізвища, імені та по батькові іменувався ОСОБА_4 ) 399 110 доларів США.

Відмовити у вимогах ОСОБА_1 про стягнення 198 330,33 доларів США з підстав викладених у цій постанові суду апеляційної інстанції.

Рішення Приморського районного суду м.Одеси від 17 грудня 2015 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди - скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Стягнути за рахунок коштів Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь громадянина США ОСОБА_1 - 330 336 грн. моральної шкоди.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено: 28.10.2019 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: С.О. Погорєлова

А.П. Заїкін