Постанова

Іменем України

25 вересня 2019 року

м.Київ

справа № 752/8049/14-ц

провадження № 61-8550св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О., Усика Г. І.,

Яремка В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

треті особи які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування Голосіївського району міста Києва, приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Макеєва Надія Василівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду міста Києва від 24 травня 2017 року у складі колегії суддів: Поливача Л. Д., Поліщук Н. В., Головачова Я. В.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У квітні 2014 року ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_5 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Макеєва Н. В., про визнання договору недійсним та визнання права власності на квартиру.

Посилався на такі обставини. У червні 2004 року позивач за свої кошти, зароблені у США, придбав квартиру АДРЕСА_1. За домовленістю між ним та його братом ОСОБА_2 право власності на спірну квартиру було формально оформлено на ОСОБА_2 з метою отримання останнім візи на в`їзд до США. ОСОБА_2 надав позивачу доручення на розпорядження вказаною квартирою.

Надалі позивач намагався переоформити квартиру на своє ім`я, між ним та ОСОБА_2 велися переговори щодо такого переоформлення, проте відповідач відмовився, у зв`язку з чим позивач був змушений спочатку звернутися із заявою до Шевченківського РВ УМВС України в Чернівецькій області, а в подальшому до суду.

18 жовтня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладений договір купівлі-продажу спірної квартири, зареєстрований у реєстрі за № 4998, за яким квартира відчужена за значно нижчою від реальної її вартості ціною - 149 326,00 грн. Також в оспорюваному договорі не зазначено про наявність у квартирі неповнолітньої особи, що вимагало дозволу органу опіки та піклування на укладення договору, однак такого надано не було. Сама покупець ОСОБА_3 ніколи не оглядала квартири та не проживала у ній, договір купівлі-продажу укладений фіктивно з метою вимагання у позивача 28 000 доларів США, які він начебто винен своєму братові.

З урахуванням викладеного ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 18 жовтня 2013 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , та визнати за ним право власності на квартиру.

ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - орган опіки та піклування Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, про виселення, усунення перешкод в користуванні власністю та зобов`язання вчинити дії.

В обґрунтування своїх позовних вимог зазначала, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири, укладеного 18 жовтня 2013 року між нею та ОСОБА_2 , вона є власником квартири АДРЕСА_1. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Макеєвою Н. В., відповідно до пункту 9 якого ОСОБА_2 стверджував що згідно зі статтями 403, 405 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» договір не порушує права та інтереси неповнолітніх, малолітніх та інших осіб, які зареєстровані і проживають у квартирі, що є предметом договору. Неповнолітні та/або малолітні діти права користування вказаною квартирою не мають.

Також відповідно до пункту 10 цього договору, ОСОБА_2 зобов`язувався знятися з реєстраційного обліку, звільнити квартиру від особистих речей, предметів домашньої обстановки та вжитку та передати ключі від квартири у строк до 28 жовтня 2013 року.

ОСОБА_3 зазначала, що після укладення договору їй стало відомо, що у квартирі проживає ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , при цьому останній без її згоди та згоди попереднього власника в день укладення договору купівлі-продажу квартири був зареєстрований у спірній квартирі.

Вважала, що наявність таких обставин та невиконання умов договору порушує її права, як власника квартири, а тому просила суд ухвалити рішення, яким зобов`язати ОСОБА_2 звільнити спірну квартиру від особистих речей, предметів домашньої обстановки і вжитку та передати їй ключі від дверей квартири, виселити ОСОБА_1 та ОСОБА_5 зі спірної квартири і визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 такими, що втратили право користування квартирою.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 29 березня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, позов ОСОБА_3 задоволено частково. Зобов`язано ОСОБА_2 , ОСОБА_1 звільнити квартиру АДРЕСА_1 від особистих речей, предметів домашньої обстановки та вжитку. Зобов`язано ОСОБА_2 передати ОСОБА_3 ключі від дверей вказаної квартири. Виселено ОСОБА_1 та малолітнього ОСОБА_5 з квартири. Визнано ОСОБА_1 та малолітнього ОСОБА_5 такими, що втратили право користування жилим приміщенням квартирою. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з безпідставності позову та недоведеності позивачем обставин, на які він посилається в обґрунтування своїх вимог.

Задовольняючи частково вимоги ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі, проживаючи у спірній квартирі, що на праві приватної власності належить ОСОБА_3 , добровільно не звільняючи зазначене жиле приміщення, порушують права власника на безперешкодне володіння, користування та розпорядження своїм майном, а тому вона має право на усунення перешкод у здійсненні таких прав шляхом виселення відповідачів з займаного приміщення без надання іншого жилого приміщення. При цьому суд зазначив, що оскільки право власності на квартиру ОСОБА_2 припинилося в момент продажу квартири ОСОБА_3 , то відповідно і право користування квартирою ОСОБА_1 і його сином ОСОБА_5 , які в силу статті 64 Житлового кодексу Української РСР не є членами його сім`ї, є втраченим, оскільки домовленості з новим власником ОСОБА_3 про проживання зазначених осіб у її квартирі досягнуто не було, а тому такі вважаються особами, які втратили право користування зазначеним нерухомим майном з моменту переходу права власності, таке право за ними в силу норм Житлового кодексу Української РСР не зберігається.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 24 травня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_3 , а позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, від 22 червня 2004 року укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , в частині покупця недійсним. Визнано за ОСОБА_1 право власності на вказану квартиру шляхом визнання його покупцем за договором купівлі-продажу квартири від 22 червня 2004 року. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири від 18 жовтня 2013 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 частково, суд апеляційної інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 фактично є покупцем за договором купівлі-продажу квартири від 22 червня 2004 року, а тому вимоги про переведення права покупця за цим договором є обґрунтованими. При цьому суд зазначив, що не виходить за межі заявлених ОСОБА_1 позовних вимог, оскільки всі ці обставини фактично викладені ним в позовній заяві, а крім того, ОСОБА_1 до переходу до розгляду справи по суті в суді першої інстанції намагався подати заяву про збільшення позовних вимог, проте суд безпідставно не прийняв заяву і, відповідно, не встановив в повному обсязі обставини справи, що мало значення для встановлення істини у цій справі. Оскільки саме ОСОБА_1 є покупцем спірної квартири за договором від 22 червня 2004 року, то не виникає права віндикаційної вимоги до ОСОБА_3 , а діють загальні правила щодо недійсності укладеного правочину. ОСОБА_1 не укладав договору купівлі-продажу квартири від 18 жовтня 2013 року, в квартирі постійно проживає та зареєстрований його малолітній син ОСОБА_7 , а тому волевиявлення фактичного власника квартири на її продаж не було.

Апеляційний суд зазначив, що вимоги ОСОБА_3 не підлягають задоволенню, оскільки договір купівлі-продажу квартири, який вона уклала з ОСОБА_2 є недійсним, ОСОБА_2 не мав права на відчуження спірної квартири, він не був її фактичним власником. ОСОБА_8 не позбавлена права вирішення питання щодо застосування наслідків укладеного нею недійсного правочину.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиції інших учасників

У червні 2017 року ОСОБА_3 звернулась до суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення апеляційного суду, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що апеляційний суд в порушення вимог статті 303 Цивільного процесуального кодексу України у редакції, чинній на час розгляду справи у суді першої та апеляційної інстанцій (далі - ЦПК України 2004 року), щодо меж розгляду справи апеляційним судом. Прийнявши рішення про визнання договору купівлі-продажу від 22 червня 2004 року в частині покупця недійсним, апеляційний суд вийшов за межі позовних вимог, заявлених ОСОБА_1 в суді першої інстанції. Посилання суду на те, що суд першої інстанції безпідставно не прийняв заяву ОСОБА_1 про збільшення позовних вимог є необґрунтованим, адже таких заяв його представник не подавав, а ухвала суду про повернення заяви про збільшення позовних вимог ним не оскаржувалась.

У червні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із касаційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення апеляційного суду та передати справу на новий апеляційний розгляд.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд безпідставно прийняв до розгляду заяву ОСОБА_1 про збільшення позовних вимог в частинні визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 22 червня 2004 року, порушив вимоги статей 10 та 11 ЦПК України 2004 року та не надав можливості спростувати доводи позивача та подати до суду заяву про застосування наслідків спливу позовної давності до цих вимог.

Вказував, що суд апеляційної інстанції неправильно встановив фактичні обставини справи та дав неправильну оцінку доказам у справі.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній цивільній справі за касаційною скаргою ОСОБА_2 .

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 05 жовтня 2018 року відкрито касаційне провадження в справі за касаційною скаргою ОСОБА_3 .

Ухвалою Верховного Суду від 12 вересня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

За нормою статті 213 ЦПК України 2004 року, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 214 ЦПК України у вказаній редакції).

Зазначеним вимогам оскаржуване рішення апеляційного суду у повній мірі не відповідає.

Частиною першою статті 303 ЦПК України 2004 року передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Звертаючись із позовом до суду, ОСОБА_1 просив визнати недійсним лише договір купівлі - продажу від 18 жовтня 2013 року (т. 1, а. с.47-56).

29 березня 2016 року під час судового розгляду ОСОБА_1 подав доповнення до позовних вимог, проте вони були повернуті з підстави несплати заявником судового збору (т. 3, а. с. 85-86).

Ухваливши рішення про визнання договору купівлі-продажу від 22 червня 2004 року в частині покупця недійсним, апеляційний суд вийшов за межі предмету та підстав позову.

Встановивши, що суд першої інстанції відмовив у прийнятті доповнень до позовної заяви про збільшення позову, апеляційний суд розглянув позовні вимоги в обсязі, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відповідно до вимог частини першої статті 11 ЦПК України 2004 року суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Отже, у порушення вказаних норм процесуального права, апеляційний суд безпідставно вийшов за межі предмету та підстав позовних вимог, що є підставою для скасування рішення апеляційного суду.

Водночас не може бути залишене в силі і рішення суду першої інстанції.

Частинами першою - третьою статті 10 ЦПК України 2004 року передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України 2004 року встановлено, що суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

У порушення указаних норм процесуального права, суд першої інстанції, зважаючи на предмет спору, характер спірних правовідносин, спрямованість вимог позивача ОСОБА_1 , передчасно позбавив його можливості уточнити позовні вимоги.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанцій норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, в силу наданих процесуальним законом повноважень, суд касаційної інстанції позбавлений права встановлювати, або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, надавати оцінку доказам, що не були предметом їх перевірки, чи робити їх переоцінку.

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду ураховує тривалість розгляду зазначеної справи в суді, разом з тим, оскільки до повноважень Верховного Суду не належить установлення фактичних обставин справи, надання оцінки та переоцінки доказів, зазначене унеможливлює ухвалення ним нового судового рішення.

Відповідно до пунктів 1, 2 і 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Відповідно до частини четвертої статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Ураховуючи викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що суди першої та апеляційної інстанцій ухвалили рішення з порушенням норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, та що відповідно частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для скасування оскаржуваних рішень попередніх інстанцій, з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 29 березня 2016 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 24 травня 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний

Г. І. Усик

В. В. Яремко