Справа № 463/2981/16-ц
Провадження № 2/463/91/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2019 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Леньо С. І.

з участю секретаря Станько Р.О.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_11.

представників відповідачів ОСОБА_12 ОСОБА_13

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5, Личаківського відділу державної виконавчої служби м. Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області про визнання дій неправомірними, скасування акту, скасування постанови, витребування майна з володіння, скасування реєстрації права власності -

в с т а н о в и в:

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідачів, який у встановленому законом порядку уточнила заявою від 26.01.2018р., яку одночасно направила іншим учасникам справи та в кінцевому, просить ухвалити рішення, яким визнати неправомірними дії головного державного виконавця Личаківського ВДВС Львівського МУЮ Турко Н.О. щодо складання акту від 26.02.2015р. «Про передачу стягувачу ОСОБА_5 Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 за початковою ціною 184800 грн. та винесення постанови про передачу стягувачу ОСОБА_5 Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 за початковою ціною 184800 грн. від 26.02.2015р.; скасувати такі рішення; витребувати з володіння ОСОБА_5 Ѕ частки зазначеної квартири і скасувати реєстрацію права власності відповідача ОСОБА_5 на вказану частку цієї квартири.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що на виконанні у Личаківському ВДВС Львівського МУЮ перебувало виконавче провадження № ВП 36309700 з примусового виконання виконавчого листа № 2/1312/1276, виданого Личаківським районним судом м. Львова 28.01.2013р. про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 заборгованості в сумі 213 150 грн. 15.07.2014р. головним державним виконавцем Турко Н.О. проведено опис належної позивачу Ѕ частки спірної квартири та накладено заборону її відчуження, а в подальшому, передано на реалізацію шляхом проведення прилюдних торгів за ціною, яка згідно висновку ТОВ ЕБ «Айстра» від 08.08.2014р. становить 184800 грн. Оскільки майно не було реалізовано на прилюдних торгах, стягувачу було запропоновано залишити майно за собою, на що остання погодилась, а державний виконавець 26.02.2015р. склав оскаржувані акт та постанову. Вважає дії державного виконавця щодо складення таких документів неправомірними, оскільки заява стягувача про бажання залишити за собою нереалізоване майно зареєстрована лише 09.02.2015р., тобто по спливу шестимісячного строку дії звіту і в такому випадку державному виконавцю належало провести повторну оцінку нерухомого майна. Крім того, в квартирі був зареєстрований неповнолітній ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1., однак в момент передачі її на реалізацію та в момент передачі її стягувачу державний виконавець не звертався за отриманням відповідного дозволу до органу опіки та піклування, внаслідок чого складені ним оскаржувані акт та постанова суперечать інтересам неповнолітнього та підлягають скасуванню, з приводу чого пред'явила згаданий позов. Як наслідок, після скасування акту та постанови просить витребувати у відповідача Ѕ частки спірної квартири, оскільки майно вибуло з володіння власника поза її волею.

Відповідач ОСОБА_5 надала суду відзив на позовну заяву, долучивши докази його направлення іншим учасниках справи. З позовними вимогами не погоджується, оскільки Ѕ частки спірної квартири передана їй після того, як прилюдні торги тричі не відбулись, внаслідок чого положення чинного законодавства допускають можливість залишити вказане майно стягувачу. Що стосується закінчення строку дії звіту про вартість майна зазначає, що за відсутності порушень прав і законних інтересів позивача порушення вимог закону щодо строку дії чинності звіту саме по собі не є підставою для задоволення позову. В свою чергу, права позивача жодним чином не порушені, оскільки нереалізована частка в квартирі передана їй за початковою ціною, яка визначена експертом 08.08.2014р. Що стосується реєстрації неповнолітнього в квартирі, то оскільки у її власність передано лише Ѕ частки квартири, а власником іншої Ѕ частки квартири є батько неповнолітнього, дитина не може вважатись такою, що позбавлена права користування майном і тому її права не можуть вважатись порушеними внаслідок прийняття державним виконавцем оскаржуваних акта та постанови. Тому, в задоволенні позову просить відмовити.

Представник Личаківського ВДВС м. Львова ГТУЮ у Львівській області (який є правонаступником Личаківського ВДВС Львівського МУЮ) - головний державний виконавець Кузьменко (Турко) Н.О. також скерувала до суду відзив на позовну заяву. З позовними вимогами не погоджується з підстав, які практично аналогічні тим, що зазначені відповідачем ОСОБА_5 При цьому, зазначає, що положення чинного законодавства не становить вимог до чинності звіту про вартість майна на момент передачі такого майна стягувачу в рахунок погашення боргу. Під час здійснення виконавчих дії норми чинного законодавства не порушені і тому в задоволенні позову просить відмовити.

Рух справи в суді першої інстанції та процесуальні дії, вчиненні судом під час розгляду справи.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вказана справа передана для розгляду судді Личаківського районного суду м. Львова Головатого Р.Я.

Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 21.11.2016р. провадження у справі зупинено до прийняття рішення Верховним Судом України у справі №6-1804ц16 за скаргою ОСОБА_1, заінтересовані особи: Личаківський відділ державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції, ОСОБА_5 про визнання дій неправомірними, скасування акта та постанови державного виконавця за заявами ОСОБА_5 та Личаківського ВДВС м. Львів.

У зв'язку з закінченням повноважень судді Головатого Р.Я., на підставі розпорядження керівника апарату Личаківського районного суду м. Львова від 03.08.2017р. проведено повторний автоматизований розподіл справи, яка передана для розгляду судді Шереметі Г.І.

Ухвалою судді Личаківського районного суду м. Львова Шеремети Г.І. від 04.08.2017р. справа прийнята до провадження.

Ухвалою судді Личаківського районного суду м. Львова від 03.11.2017р. провадження у справі відновлено, а ухвалою суду від 06.11.2017р. задоволено заяву судді Шеремети Г.І. про самовідвід.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 09.11.2017р., така передана в провадження судді Леньо С.І., внаслідок чого відповідно до вимог ч. 2 ст. 159 ЦПК України в редакції до 15.12.2017р. розгляд справи розпочато спочатку.

До початку розгляду справи по суті, 26.01.2018р. позивач подала заяву про збільшення позовних вимог, доповнивши позовну заяву трьома вимогами немайнового характеру, а саме про визнання неправомірними дій головного державного виконавця щодо складання оскаржуваних акта та постанови та скасування цього акту і цієї постанови.

Ухвалою суду від 26.01.2018р., яка постановлена без виходу до нарадчої кімнати прийнято до розгляду вказану заяву про збільшення позовних вимог.

Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 04.10.2018р. відмовлено в задоволенні клопотання відповідача ОСОБА_5 про повернення без розгляду заяви позивача про збільшення позовних вимог. Одночасно, цією ж ухвалою позовну заяву в редакції після збільшення позовних вимог залишено без руху з тих підстав, що після збільшення розміру позовних вимог позивач сплатив судовий збір лише за дві вимоги в розмірі 1409,60 грн., тоді як до сплати підлягало ще 704,80 грн.

Для усунення вказаних недоліків позивачу надано строк, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення позивачу ухвали. Вказані недоліки стороною позивача усунуто 05.10.2018р., про що суду надано оригінал відповідної квитанції від 05.10.2018р. про сплату судового збору в розмірі 704,80 грн.

Узагальнена позиція учасників справи.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1, а також її повноважний представник - адвокат Стефанович Ю.М. позовні вимоги підтримали, дали пояснення, аналогічні вищенаведеним та крім цього, додатково зазначили, що у власності позивача як боржника у виконавчому провадженні також було рухоме майно, яке могло бути передане на реалізацію в рахунок погашення боргу, однак державний виконавець обмежився виключно передачею на реалізацію частки у квартирі, право користування якою мав неповнолітній. Тому просять позов задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_5 - адвокат Гобечія І.Т., повноваження якого підтверджуються ордером на надання правової допомоги серії ЛВ № 096125, в судовому засіданні проти обґрунтованості позову заперечив з підстав, викладених у відзиві. Просить в задоволенні позову відмовити.

Представник відповідача Личаківського ВДВС м. Львів ГТУЮ у Львівській області ОСОБА_13 в судовому засіданні проти обґрунтованості позову також заперечила з підстав, зазначених у відзиві. Крім того, додатково зазначила про відсутність можливості встановити наявність у позивача рухомого майна, оскільки під час виходу за місцем проживання боржника остання не надала доступу до квартири. Просить в задоволенні позову відмовити.

Позиція суду.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 264 ЦПК України, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову належить відмовити виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що на примусовому виконанні у Личаківському ВДВС Львівського МУЮ, правонаступником якого є Личаківський ВДВС м. Львів ГТУЮ у Львівській області перебував виконавчий лист № 2/1312/1276/12, виданий Личаківським районним судом м. Львова 28.01.2013р. про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 заборгованості в розмірі 210 000 грн., а також 3150 грн. судових витрат. Копія виконавчого листа долучена до матеріалів справи (а.с.199).

Постановою головного державного виконавця від 05.02.2013р., копі якої також долучена до матеріалів справи (а.с.200) відкрито виконавче провадження з примусового виконання згаданого вище виконавчого листа та встановлено боржнику строк для добровільного виконання рішення суду терміном 7 днів з моменту винесення постанови.

В добровільному порядку позивач рішення суду не виконала у визначений державним виконавцем строк, що сторонами не оспорюється та відповідно до положень ч. 2 ст. 78 ЦПК України не підлягає доказуванню.

Одночасно, 07.02.2013р. державним виконавцем винесено постанову про розшук майна боржника (а.с.201), про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (а.с.202).

Згідно отриманої державним виконавцем інформації (а.с.202), боржник володіє відкритими рахунками в банківських установах, однак згідно відповідей ПАТ «Полтава-Банк», (а.с.202зв.), банківський рахунок позивача закритий з 20.02.2013р., а згідно відповідей ПАТ «Альфа-Банк» та ПАТ КБ «Приватбанк», кошти на рахунках відсутні.

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 06.09.2002р., копія якого долучена до матеріалів справи (а.с.207), позивач придбала квартиру АДРЕСА_4, на яку згідно акту опису і арешту майна від 23.04.2013р. (а.с.208-209) накладено арешт.

Постановою державного виконавця від 08.05.2013р. (а.с.210) у вказаному вище виконавчому провадженні призначено експерта з питань оцінки квартири позивача, однак, на підстави ухвали Личаківського районного суду м. Львова від 18.05.2013р. (а.с.213) продаж квартири було зупинено. Іншою ухвалою від 18.05.2013р. зупинено продаж належного позивачу автомобіля НОМЕР_1.

Згідно рішення Личаківського районного суду м. Львова від 04.11.2013р. (а.с.216-217), яке не оскаржувалось та набрало законної сили, за ОСОБА_9, який є чоловіком позивача, визнано право власності на Ѕ частки спірної квартири та одночасно, знято арешт та виключено таку частку з акту опису, складеного державним виконавцем 23.04.2013р. Іншим рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 18.11.2013р. (а.с.218-219), яке також не оскаружвалось та набрало законної сили за чоловіком позивача визнано право власності на Ѕ частки автомобіля НОМЕР_2 та виключено таку частку автомобіля з акту опису, складеного державним виконавцем 23.04.2013р.

Відповідно до постанови головного державного виконавця від 02.04.2014р. (а.с.222), у виконавчому провадженні призначено експерта для визначення вартості Ѕ частки автомобіля НОМЕР_3 та згідно висновку про вартість об'єкта оцінки (а.с.222зв.), вартість такої частки становить 28 080 грн.

Іншою постановою головного державного виконавця від 21.07.2014р. (а.с.227) у виконавчому провадженні призначено експерта для визначення вартості Ѕ частки спірної квартири, яка згідно висновку від 08.08.2014р. (а.с.228) становить 184800 грн. Вказаний висновок позивач отримала 18.08.2014р., що стверджується копією повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.229).

Відповідно за заявою державного виконавця (а.с.230, 232), 22.08.2014р. на реалізацію передана Ѕ частки автомобіля НОМЕР_3, а 03.09.2014р. - Ѕ частки спірної квартири.

Як вбачається з копії протоколу № 42091 проведення електронних торгів (а.с.236), переможцем прилюдних торгів щодо реалізації Ѕ частки автомобіля НОМЕР_2 став ОСОБА_10, який придбав майно за ціною 28 080 грн. Після надходження коштів на депозитний рахунок органу ДВС державним виконавцем видано відповідний акт від 24.02.2015р. про проведення електронних торгів (а.с.239).

В свою чергу, що стосується реалізації Ѕ частки спірної квартири, така не була реалізована на прилюдних торгах.

Зокрема, згідно протоколу про проведення прилюдних торгів № 10504 від 14.11.2014р. (а.с.233), прилюдні торги не відбулись у зв'язку з відсутністю допущених учасників торгів і на підставі цього державним виконавцем складено акт про уцінку майна від 18.11.2014р. (а.с.234) за яким частка квартири уцінена на 5 %.

В подальшому, відповідно до протоколу проведення прилюдних торгів № 23404 від 18.12.2014р. (а.с.235), повторні прилюдні торги також не відбулись у зв'язку з відсутністю допущених учасників торгів в результаті чого державним виконавцем складено акті про уцінку майна від 22.12.2014р. (а.с.235зв.) за яким майно уцінено на 10%.

В кінцевому, згідно протоколу проведення електронних торгів № 42089 від 22.01.2015р. (а.с.237), треті прилюдні торги відносно частки спірної квартири не відбулись через відсутність цінової пропозиції.

З огляду на такі обставини, 04.02.2015р. державний виконавець направив лист стягувачу (відповідачу ОСОБА_5) з пропозицією залишити за собою нереалізоване майно (а.с.237зі.). Заявою від 09.02.2015р. (а.с.238зв.) відповідач ОСОБА_5 надала згоду на залишення за собою нереалізованого майна, внаслідок чого 26.02.2015р. державний виконавець склав відповідний оскаржуваний акт про передачу майна стягувачу (а.с.239) та виніс оскаржувану постанову від 26.02.2015р. про передачу майна стягувачу (а.с.240зв.).

Відповідно до частини першої статті 11 ЦК України цивільні права та обв'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Частиною другою цієї ж статті передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків можуть бути як правочини (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України), так і інші юридичні факти (пункт 4 частини другої статті 11 ЦК України).

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (частина перша статті 202 ЦК України). Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України.

За статтею 1 Закону України від 21.04.1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» в редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин (далі Закон України «Про виконавче провадження»), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

З огляду на приписи статей 32, 52 Закон України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є, зокрема, звернення стягнення на майно боржника, що полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. За загальним правилом (частина перша статті 62 Закону) реалізація арештованого майна здійснюється шляхом його продажу на прилюдних торгах, аукціонах або на комісійних умовах.

Послідовно дотримуючись висновку, наведеного в постанові Верховного Суду України від 24 жовтня 2012 року (справа № 6-116цс12), Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України під час розгляду цивільної справи № 6-1655цс16 в постанові від 16.11.2016р. зазначила, що правова природа процедури реалізації майна на прилюдних торгах полягає в продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернуто стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів. Ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта проведення прилюдних торгів - це оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, тобто правочин. Тому відчуження майна з прилюдних торгів за своєю правовою природою відноситься до угод купівлі-продажу й така угода може визнаватись недійсною на підставі норм цивільного законодавства про недійсність правочину за статтями 203, 215 ЦК України.

Разом з тим Закон України «Про виконавче провадження» допускає, що реалізація арештованого майна на прилюдних торгах може не відбутися. У такому випадку з метою забезпечення права стягувача - учасника виконавчого провадження Закон передбачає відповідний порядок дій, які повинен вчинити державний виконавець, а саме: повідомити стягувача про те, що арештоване майно не було реалізоване на прилюдних торгах після проведення повторної уцінки, та запропонувати стягувачу залишити це майно за собою (частина шоста статті 62 Закону).

Якщо стягувач своєчасно і письмово не заявить про таке своє бажання, арешт з майна знімається і воно повертається боржникові (частина сьома статті 62 Закону). Якщо ж стягувач заявить про бажання залишити нереалізоване на прилюдних торгах майно за собою, державний виконавець виносить постанову про передачу майна стягувачу, а за фактом такої передачі складає відповідний акт. При цьому майно передається саме стягувачу в рахунок погашення боргу, а відповідні постанова та акт є підставами для подальшого оформлення стягувачем права власності на це майно (частина дев'ята статті 62 Закону).

З огляду на зазначене, передбачена статтею 62 Закону України «Про виконавче провадження» процедура передачі державним виконавцем стягувачу нереалізованого на прилюдних торгах арештованого майна боржника в рахунок погашення його боргу оформлюється шляхом прийняття державним виконавцем постанови та складення акта про передачу майна стягувачу, які можуть вважатися юридичними фактами, що є законними підставами виникнення цивільних прав та обов'язків (пункт 4 частини другої статті 11 ЦК України). Однак за своєю правовою природою таку процедуру разом з відповідними постановою та актом державного виконавця не можуть бути ототожнені з процедурою відчуження майна з прилюдних торгів тільки тому, що за результатами проведення прилюдних торгів державний виконавець також складає акт.

Таким чином, передача державним виконавцем стягувачу нереалізованого на прилюдних торгах арештованого майна в рахунок погашення боргу, постанова, прийнята державним виконавцем у результаті цієї процедури, та складений державним виконавцем акт про передачу майна стягувачу не можуть визнаватися недійсними на підставі норм цивільного законодавства про недійсність правочину за статтями 203, 215 ЦК України.

В цій постанові Верховний Суд України зазначив, що така категорія справ не може переглядатися в порядку провадження за скаргою на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, оскільки з матеріалів справи вбачається наявність спору про цивільне право. Оскільки нерухоме майно вже було передано стягувачеві, який оформив право власності на майно, ефективним способом захисту прав боржника могло бути лише пред'явлення до суду позову із залученням стягувача і державного виконавця як відповідачів.

Так, згідно зі статтею 393 ЦК України серед способів захисту права власності закріплено визнання незаконним та скасування правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає закону і порушує права власника, за позовом власника.

У справі яка розглядається постанова та акт державного виконавця про передачу майна стягувачу первинно оскаржувались позивачем в порядку провадження за скаргою на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця (справа № 463/1204/15-ц). Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 01.10.2015р. (а.с.11-12) у задоволенні такої скарги відмовлено. В свою чергу, ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 27.11.2015р. (а.с.13-16), яка залишена без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24.02.2016р. ухвала Личаківського районного суду м. Львова від 01.10.2015р. скасована та постановлена нова, якою скарга ОСОБА_1 задоволена, дії державного виконавця щодо складення оскаржуваних акта та постанови про передачу майна стягувачу визнані неправомірними, а самі акт та постанова - скасовані.

Разом з тим, Верховний Суд України постановою від 14.06.2017р., дотримуючись своєї практики, яка відображена в постанові від 16.11.2016р. (справа № 6-1655цс16) скасував ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 01.10.2015р. та ухвалу ВССУ від 24.02.2016р. та залишив вказану скаргу без розгляду оскільки право на нерухоме майно вже було оформлено на стягувача і ефективним способом захисту прав боржника є пред'явлення до суду позову із залученням стягувача і державного виконавця як відповідачів.

Такої самої правової позиції дотримується Велика Палата Верховного Суду, що відображено в постанові від 04.07.2018р., яка прийнята під час розгляду справи № 1421/5229/12-ц.

Отже, можливість скасування оскаржуваних акта і постанови залежить виключно від наявності підстав, передбачених ст. 393 ЦК України і жодним чином не може пов'язуватись з підставами для скасування правочину, укладеного на прилюдних торгах, оскільки такий правочин і передача майна стягувачу не є тотожними поняттями.

Відповідно до положень ст. 393 ЦК України, правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. У разі неможливості відновлення попереднього становища власник має право на відшкодування майнової та моральної шкоди.

Вище уже зазначалось, що передбачене ч. 6 ст. 62 Закону України «Про виконавче провадження» процедура передання нереалізованого майна стягувачу в першу чергу спрямована на захист прав останнього і у зв'язку з цим дії державного виконавця не можуть вважатись такими, що не відповідають закону.

Що стосується самої процедури передачі майна стягувачу, така також повністю відповідає закону.

Зокрема, відповідно до ч. ч. 6-9 ст. 62 Закону України «Про виконавче провадження», у разі якщо в місячний строк з дня проведення повторної уцінки майно не реалізовано на прилюдних торгах, аукціонах або на комісійних умовах, державний виконавець повідомляє про це стягувачу і пропонує йому вирішити питання про залишення за собою нереалізованого майна, крім майна, конфіскованого за рішенням суду.

У разі якщо стягувач у п'ятнадцятиденний строк з дня отримання повідомлення державного виконавця письмово не заявив про своє бажання залишити за собою нереалізоване майно, арешт з майна знімається і воно повертається боржникові. У разі відсутності в боржника іншого майна, на яке може бути звернено стягнення, виконавчий документ повертається стягувачу без виконання.

У разі якщо стягувач виявив бажання залишити за собою нереалізоване майно, він зобов'язаний у п'ятнадцятиденний строк з дня надходження до державного виконавця відповідного повідомлення внести на відповідний рахунок для обліку депозитних сум органу державної виконавчої служби різницю між початковою вартістю нереалізованого майна та сумою коштів, що підлягають стягненню на його користь, якщо початкова вартість нереалізованого майна перевищує суму боргу, яка підлягає стягненню за виконавчим документом. За рахунок перерахованих стягувачем коштів оплачуються витрати, пов'язані з організацією та проведенням виконавчих дій, задовольняються вимоги інших стягувачів та стягується виконавчий збір і штрафи, а залишок коштів повертається боржникові.

Майно передається стягувачу за ціною, що дорівнює початковій вартості майна, за якою воно передавалося на реалізацію. Про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу державний виконавець виносить постанову, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. За фактом такої передачі державний виконавець складає акт. Постанова та акт є підставами для подальшого оформлення стягувачем права власності на це майно.

Вище уже зазначалось, що прилюдні торги відносно спірної частки квартири не відбулись тричі, внаслідок чого відповідно до ч. 6 ст. 62 Закону державний виконавець зобов'язаний був повідомити стягувача про можливість залишення реалізованого майна за собою. Такий обов'язок державний виконавець виконав, а стягував у встановлений ч. 7 ст. 62 Закону строк повідомив державного виконавця про намір залишити за собою нереалізоване майно. Саме майно передане стягувачу за початковою ціною, що відповідає вимогам ч. 9 ст. 62 Закону.

Вказане в сукупності свідчить про те, що такі дії державного виконавця повністю відповідають вимогам закону, внаслідок чого в порядку ст. 396 ЦК України оскаржувані акт та постанова не можуть бути скасовані.

Що ж стосується питання про передачу майну стягувачу поза межами шестимісячного строку чинності звіту, дана обставина також не може вважатись підставою для скасування оскаржуваних акта і постанови.

Зокрема, відповідно до ч. ч. 1, 5 ст. 58 Закону України «Про виконавче провадження» визначення вартості майна боржника проводиться державним виконавцем за ринковими цінами, що діють на день визначення вартості майна. Для оцінки за регульованими цінами, оцінки нерухомого майна, транспортних засобів, повітряних, морських та річкових суден державний виконавець залучає суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання, який провадить свою діяльність відповідно до Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні».

Звіт про оцінку майна у виконавчому провадженні вважається чинним протягом шести місяців з дня його підписання суб'єктом оціночної діяльності - суб'єктом господарювання. Після закінчення цього строку оцінка майна проводиться повторно.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 62 Закону України «Про виконавче провадження», реалізація арештованого майна, крім майна, вилученого з обігу згідно із законом, та майна, зазначеного в частині восьмій статті 57 цього Закону, здійснюється шляхом його продажу на прилюдних торгах, аукціонах або на комісійних умовах.

Майно передається на реалізацію за ціною та в порядку, визначеними статтею 58 цього Закону.

Системний аналіз положень ч. ч. 1, 5 ст. 58, ч. ч. 1, 3 ст. 62 Закону України «Про виконавче провадження» свідчить про те, що процедура визначення вартості майна боржника в першу чергу спрямована для визначення початкової ціни за якою майно передається на реалізацію і саме у такій процедурі строк чинності звіту обмежений шістьма місяцями.

Натомість, як уже зазначалось вище, передача державним виконавцем стягувачу нереалізованого на прилюдних торгах арештованого майна в рахунок погашення боргу не може бути ототожнена з процедурою відчуження майна з прилюдних торгів, внаслідок чого положення про строк чинності звіту про оцінку майна не можуть застосовуватись до процедури передачі майна стягувачу, оскільки для такої процедури спеціальною нормою, якою є ч. 9 ст. 62 Закону, визначено, що майно передається стягувачу за початковою ціною.

Відповідно, дії державного виконавця щодо передачі майна стягувачу в рахунок погашення боргу після закінчення строку дії звіту про оцінку майна не можуть вважатись такими, що не відповідають вимогам Закону.

Більше того, такі дії державного виконавця не можуть вважатись такими, що порушують права позивача як власника майна, оскільки, суд повторює, майно передане стягувачу за початковою ціною, а не за ціною, яка після повторної уцінки була значно нижчою і за якою на законних підставах майно могло бути реалізованим на третіх прилюдних торгах.

Відтак, дана обставина жодним чином не може вказувати на обґрунтованість позовних вимог.

Аналогічно, не є підставою для задоволення позову той факт, що під час передачі майна на реалізацію, а також під час передачі цього майна стягувачу у квартирі був зареєстрований неповнолітній.

Відповідно до п. 4.5.9 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом МЮУ № 512/5 від 02.04.2012р. в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Якщо такий дозвіл не надано, державний виконавець звертається до суду, який видав виконавчий документ, із заявою про встановлення або зміну способу і порядку виконання. Якщо судом не встановлено (змінено) спосіб і порядок виконання, державний виконавець продовжує виконання рішення за рахунок іншого майна боржника, а в разі відсутності такого майна повертає виконавчий документ стягувачу з підстави, передбаченої пунктом 2 частини першої статті 47 Закону.

Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

За змістом цієї норми закону, а також ст. ст. 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов'язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов'язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Згідно з положеннями ч. ч. 4, 5 ст. 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло.

Батьки зобов'язані передати у користування дитини майно, яке має забезпечити її виховання та розвиток - ч. 1 ст. 176 СК України.

Як видно із зазначених норм закону, пріоритетне право дитини на житло реалізовується внаслідок виконання її батьками обов'язку передати у користування дитини відповідне майно. Держава, в особі органу опіки та піклування в даному випадку здійснює контролюючі функції за дотриманням батьками такого обов'язку, в тому числі у спосіб надання відповідного дозволу на здійснення правочину відносно нерухомого майна, право користування яким мають діти.

Разом з тим, у справі яка розглядається на реалізацію передавалась лише Ѕ частки квартири і лише така частка передана стягувачу в рахунок погашення боргу, тоді як співвласником іншої Ѕ частки квартири, згідно рішення Личаківського районного суду м. Львова 04.11.2013р. є ОСОБА_9, який є батьком неповнолітнього ОСОБА_8 і на якому також лежить обов'язок забезпечити житлові права дитини.

З огляду на це, житлові права дитини жодним чином не порушені, оскільки в останньої, як члена сім'ї одного із співвласників, не припинялось право користування квартирою як під час передачі майна на реалізацію, так і під час передачі такого майна стягувачу і відповідно, у державного виконавця не існувало обов'язку отримати відповідний дозвіл органу опіки та піклування.

Крім того, що стосується обставин наявності у позивача рухомого майна, яке могло бути передане на реалізацію, то на підтвердження таких обставин, по-перше, позивач не надала суду жодних доказів, а по-друге, на надала таких доказів самому державному виконавцю під час здійснення ним виконавчих дій, хоча в загальному, виконавчий лист перебував на примусовому виконанні практично два роки.

Тому, підстави для визнання неправомірними дій державного виконавця щодо складення акту та винесення постанови про передачу майна стягувачу, а також щодо їх скасування відсутні, внаслідок чого суд відмовляє в задоволенні таких вимог, і відповідно, відмовляє в задоволенні похідних вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння та про скасування державної реєстрації права власності.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 12,81,82,141,223,263-265,268 ЦПК України, ст. ст. 2, 3, 11, 15, 16, 316, 317, 318, 319, 321, 386, 387, 388, 393 ЦК України, суд, -

в и р і ш и в:

В позові ОСОБА_1 (АДРЕСА_2) до ОСОБА_5 (АДРЕСА_3), Личаківського відділу державної виконавчої служби м. Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області (м. Львів, пр. Чорновола, 39) про визнання дій головного державного виконавця неправомірними, скасування акту головного державного виконавця від 26.02.2015 року, скасування постанови головного державного виконавця від 26.02.2015 року, витребування майна, а саме Ѕ частку квартири АДРЕСА_1, з володіння, скасування реєстрації права власності - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в порядку та строки передбачені ст. ст. 354,355, пп. 15.5 п. 15 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 25.03.2019 року.

Суддя: Леньо С. І.