Провадження № 22-ц/812/1778/19 Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2019 року м. Миколаїв

справа № 472/89/19-ц

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Коломієць В.В., Шаманської Н.О.,

із секретарем Лівшенком О.С.,

переглянувши в апеляційному порядку цивільну справу за позовом

акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

до ОСОБА_1

про стягнення кредитної заборгованості

за апеляційною скаргою

акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

на рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області, ухвалене 21 серпня 2019 року суддею Кучерявенком С.С. в приміщенні цього ж суду (дата складання повного рішення не зазначена),

У С Т А Н О В И В:

У січні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось з позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості.

Позивач зазначав, що 3 липня 2014 року між банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір (без номеру), за яким останній отримав 2 300 грн. кредитних коштів у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Посилаючись на неналежне виконання відповідачем обов`язків за кредитним договором та виникнення станом на 30 вересня 2018 року кредитної заборгованості, банк просив стягнути з ОСОБА_1 30 525, 29 грн. кредитного боргу, з яких 1 840, 40 грн. за тілом кредиту, 25 955, 11 грн. відсотків, 800 грн. пені та комісії, та штрафи: 500 грн. (фіксована частина) та 1 429, 78 грн. (процентна складова).

Відповідач ОСОБА_1 не заперечував факт отримання кредиту, але посилався на те, що отримані кошти повертав, а з нарахованими сумами не згоден.

Рішенням Веселинівського районного суду Миколаївської області від 21 серпня 2019 року позовні вимоги задоволено частково, з ОСОБА_1 на користь банку стягнуто 1 840,40 грн. заборгованості за тілом кредиту та 115,81 грн. судових витрат.

Рішення суду мотивовано тим, що банк не довів факт узгодження з позичальником усіх умов кредитування (ціну договору), а саме розмір процентів та обсяг відповідальності за порушення кредитних зобов`язань (розмір неустойки). При цьому надана позивачем анкета-заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг не містить таких умов, а наданий суду цей відомчий документ, який неодноразово змінювався, не є достатньою підставою вважати саме ці умови узгоджені сторонами з дотриманням письмової форми угоди.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просив рішення суду першої інстанції скасувати в частині відсотків і неустойки та задовольнити ці вимоги. Апелянт посилався на те, що, відмовляючи у стягненні процентів за користування кредитними коштами, суд порушив вимоги статей 1048,1054 ЦК, статті 49 Закону «Про банки та банківську діяльність», а також європейські стандарти.

Правом відзиву на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_1 не скористався.

В судове засідання апеляційного суду сторони не з`явились. Про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином (а.с.122, 124-125). Справу розглянуто у відсутності сторін.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд не вбачає підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 3 липня 2014 року ОСОБА_1 підписано анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с. 8).

У заяві зазначено, що позичальник згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг. Екземпляр договору про надання банківських послуг згоден отримати шляхом роздруківки з офіційного сайту та зобов`язується виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг та регулярно ознайомлюватись з їх змінами на офіційному сайті.

Проте анкета-заява не містить будь-яких відомостей про розмір кредиту (кредитної лінії), процентної ставки, а також не зазначено про види відповідальності (штрафи, пеня) за порушення умов кредитування.

Отже, ціна кредитного договору в письмовій формі сторонами не узгоджувалась.

На підтвердження умов кредитування позивач надав витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна" та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку (далі Умови). Ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/.

Власноручного підпису позичальника ці витяги не містять.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяги з Тарифів та Умов надавались відповідачу для ознайомлення та узгодження, а також що саме така редакція цих актів, що постійно змінювалась, діяла на час укладення кредитної угоди.

Роздруківка із сайту позивача, як доказ узгоджених сторонами умов кредитування, повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

Факт вручення або ознайомлення з Тарифами та Умовами ОСОБА_1 заперечує.

Тому такий доказ не може вважатись достатньою підставою для покладення на позичальника обов`язків, які передбачені цими документами (постанова ВСУ від 11 березня 2015 року, провадження № 6-16цс15).

З наданого позивачем розрахунку вбачається, що кредитні кошти отримані ОСОБА_1 3 липня 2014 року в розмірі 2300 грн. (а.с.7). Інших коштів відповідач не отримував.

У період липня 2014 - травня 2015 років відповідач вносив платежі різних розмірів з порушенням строків.

Проценти за користування кредитними коштами нараховувалась ОСОБА_1 у період до 1 вересня 2014 року в розмірі 30 % річних, що було передбачене Тарифами, до 1 квітня 2015 року 34,8 % річних, а з цього часу 43,2 % річних.

Нарахування в розмірі 800 грн. визначені позивачем як «пеня та комісія» (а.с.7 зворот).

Загальна заборгованість ОСОБА_1 станом на 30 вересня 2018 року визначена банком в розмірі 30 525, 29 грн., з яких 1 840, 40 грн. заборгованість за тілом кредиту, 25 955, 11 грн. відсотків, 800 грн. пені та комісії, та штрафів - 500 грн. (фіксована частина) та 1 429, 78 грн. (процентна складова).

Встановивши ці обставини, суд першої інстанції виходив з того, що до вказаних правовідносин неможливо застосувати правила частини 1 статті 634 ЦК, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Без наданих підтверджень про конкретні запропоновані ОСОБА_1 умови кредитування, за відсутності в анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитом, комісії, пені та штрафів за несвоєчасне виконання зобов`язань, надані банком витяги з Тарифів та Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, тобто бути складовою цього договору.

Оскільки відсутні достатні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору (у формі сплати процентів, комісії), а також відповідальність у вигляді неустойки за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, банк має можливість вимагати лише фактично отриману та не повернуту суму кредиту, що відповідає вимогам частини 2 статті 530 ЦК та в цій справі складає 1 840, 40 грн.

Такий висновок суду першої інстанції ґрунтується на правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, яка викладена в постанові від 3 липня 2019 року у справі № 342/180/17 та відповідає загальним засадам та принципам цивільного судочинства верховенства права, свободі договору, справедливості, добросовісності та розумності, а також необхідності особливого захисту споживача у кредитних відносинах.

Отже, визнавши обґрунтованою вимогу банку лише в частині стягнення тіла кредиту в розмірі 1840,40 грн., суд першої інстанції послався на норми цивільного законодавства, застосував ці норми відповідно до загальних засад цивільного судочинства та висновків, викладених в постановах Верховного Суду, що відповідає вимогам частини 4 статі 263 ЦПК.

Виходячи з того, що в мотивувальній частині рішення суду першої інстанції зазначені норми цивільного законодавства, наведено їх зміст, викладені висновки щодо їх застосування до відносин банку з ОСОБА_1 та є посилання на висновки з цього питання вищого судового органу, апеляційний суд не вбачає необхідності їх повторювати.

При цьому судом враховано, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово вказував, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Більш того, відхиляючи скаргу, апеляційний суд, має право просто підтвердити правильність підстав, на яких ґрунтувалося рішення суду нижчої інстанції (рішення ЄСПЛ від 21 січня 1999 року у справі «Гарсіа Руїз проти Іспанії»).

Доводи апелянта про те, що, відмовивши у стягненні процентів за користування кредитом, суд порушив вимоги статей 1048, 1054 ЦК та статті 49 Закону «Про банки та банківську діяльність» та європейські стандарти щодо кредитних правовідносин, пов`язані з невірним розумінням підстав відмови в позові в цій частині.

За нормами цивільного законодавства, проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

При розгляді цієї справи суд не встановив узгоджених умов щодо сплати процентів та інших сум при укладенні кредитного договору 3 липня 2014 року, тобто підстав для застосування договірних розмірів процентів та неустойки. А вимог про стягнення цих сум з підстав та в розмірах, встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК, позивач не заявляв.

Оскільки апеляційна скарга не містить доводів, які б спростовували висновки суду чи доводили б порушення ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд не вбачає підстав для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 21 серпня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.О.Данилова

Судді: В.В.Коломієць

Н.О.Шаманська

---------------------------------

Повну постанову складено 24 жовтня 2019 року.