Провадження №2/760/7047/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

/ з а о ч н е /

25 жовтня 2019 року Солом`янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - Шереметьєвої Л.А.

за участю секретаря - Гак Г.М.

представника позивача - ОСОБА_1

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , 3-я особа: Солом`янська районна в м. Києві державна адміністрація про визнання такими, що втратили право користуватися жилим приміщенням, суд

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з позовом і просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Посилається в позові на те, що на підставі Договору купівлі-продажу від 22 квітня 2019 року вона є власником квартири АДРЕСА_1 .

Право власності на квартиру підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 22 квітня 2019 року № 164487797.

Після придбання квартири їй стало відомо, що в ній зареєстровані сторонні особи - відповідачі в справі.

Будь-яких усних чи письмових домовленостей між нею та відповідачами щодо їх проживання у квартирі не було.

08 травня 2019 року вона звернулась до відповідачів з листом-вимогою про добровільне звернення до компетентних органів щодо зміни місця реєстрації, яке відповідачами отримане не було та повернулося з відміткою поштового відділення за закінченням встановленого терміну зберігання.

На момент звернення до суду відповідачі залишаються зареєстрованими в зазначеній квартирі за відсутності будь-яких погоджень з її боку щодо користування нею.

Враховуючи викладене, просить задовольнити позов.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав.

Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином у порядку, визначеному ч. 1 ст. 130 ЦПК України.

Про причину неявки суд до відома не поставили.

Судові повістки, що направлялися на їх адресу за зареєстрованим місцем проживання, поверталися до суду без вручення з відмітками поштового відділення про повернення у зв`язку з закінченням встановленого терміну зберігання.

Порядок вручення судових повісток врегульовано ст.ст.128, 130 ЦПК України та п.п. 91, 99, 101 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 270 від 05 березня 2009 року.

Верховний Суд у постанові № 922/1714/18 від 17 квітня 2019 року, яка, з точки зору ч.4 ст.263 ЦПК України, має враховуватися судом, зазначив, що дії відповідача, направлені на неотримання судової кореспонденції, яка направлялася йому судом за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання,є свідомими,спрямовані на затягування розгляду справи та свідчать про зловживання процесуальними правами, які направлені на перешкоджання здійснення своєчасного розгляду справи.

Виходячи з цього, порядку повідомлення адресата про надходження судової повістки, неявка адресата за її отриманням у поштовому відділенні є відмовою від її отримання, а тому повідомлення відповідачів про час розгляду справи суд вважає належним.

Представник 3-ї особи в судове засідання таокж не з`явився, просить розглядати справу в його відсутності.

Ухвалою від 30 вересня 2019 року у справі було відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження.

Згідно зі ст. 178 ЦПК України відповідачам був наданий строк для надання відзиву на позовну заяву.

Станом на день ухвалення рішення у справі відповідачі своїм правом не скористалися, відзив на позову заяву не подали.

Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:

1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання;

2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин;

3) відповідач не подав відзив;

4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Виходячи з цього, враховуючи думку представника позивача, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки.

Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Встановлено, що позивач є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується Договором купівлі-продажу квартири від 22 квітня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гамаль І.М, а також Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 22 квітня 2019 року № 164487797.

З договору купівлі-продажу вбачається, що її продавцем виступала Кредитна спілка »ЗАРАЗ», якій спірна квартира належала на праві власності на підставі Договору іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 25 червня 2018 року.

Згідно Витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва від 19 червня 2019 року в квартирі зареєстровані відповідачі.

08 травня 2019 року позивачкою на адресу відповідачів був направлений лист з вимогою про добровільне звернення до компетентних органів щодо зміни місця реєстрації, яке відповідачами отримане не було та повернулося з відміткою поштового відділення за закінченням встановленого терміну зберігання.

/ а.с. 8 - 15, 18 /

Представник позивача в судовому засіданні зазначив, що будь-яких погоджень з боку позивачки щодо користування відповідачами вказаною квартирою не було, це сторонні їй особи.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частинами першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час

Згідно статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

З матеріалів справи вбачається, що право власності на спірну квартиру позивачкою набуто правомірно, її право власності оформлено та зареєстровано у встановленому законом порядку, ніким не оспорено.

За таких обставин, припинення права користування житлом у колишніх власників, приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача.

Відповідно до ст.ст. 137, 141 ЦПК України витрати на правничу допомогу відносяться до судових витрат.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі.

При стягненні витрат на правничу допомогу слід враховувати, що представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених ч. 2 ст. 15 ЦПК України.

Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Такий правовий висновок сформовано у постанові Верховного Суду від 03 травня 2018 в справі № 372/1010/16-ц, який з точки зору ч.4 ст.263 ЦПК України має враховуватися судом.

Так, представництво інтересів позивача в суді готувалося та здійснювалось адвокатом Сагалєм С.В. відповідно до про надання правової допомоги від 08 травня 2019 року.

Відповідно до кінцевого розрахунку понесених позивачем судових витрат на оплату професійної правничої допомоги та квитанції до прибуткового касового ордера № б/н від 25 жовтня 2019 року, позивачкою було сплачено за послуги правничої допомоги 5 000, 00 гр.

Виходячи з цього, предмету спору, обсягу та характеру наданих послуг, суд приходить до висновку про стягнення з відповідачів на її користь 5 000, 00 гр. витрат на правничу допомогу.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи викладене, з відповідачів на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір в розмірі 768, 40 гр., сплачений нею при зверненні до суду.

Керуючись ст. ст. 64, 65, 156 ЖК України , ст.ст. 15, 16, 319, 321, 328, 391, 405 ЦК України, ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76 - 82, 141, 259, 263 - 265, 268, 273, 280 - 284 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 , ОСОБА_4 такими, що втратили право користуватися жилим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 768, 40 гр. судового збору та 5 000, 00 гр. витрат на професійну правничу допомогу.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, який його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30 днів з дня його отримання.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення складено 25 жовтня 2019 року.

Суддя Л .А. Шереметьєва