Справа № 458/231/18 Головуючий у 1 інстанції: Кріль Л.М.
Провадження № 22-ц/811/655/19 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретар - Юзефович Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Турківського районного суду Львівської області від 14 травня 2018 року, постановлене в складі головуючого - судді Кріль Л.М., у справі за позовом ОСОБА_2 до Турківської міської ради Львівської області про зобов`язання до вчинення дій,-

в с т а н о в и л а:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до Турківської міської ради Львівської області про зобов`язання до вчинення дій. Просив зобов`язати Турківську міську раду Львівської області комісійно на місцевості із внесенням змін у схему-абрис земельної ділянки від 19 листопада (рік не вказаний) встановити передбачений заїзд шириною 3, 0 метри між будинковолодінням НОМЕР_3 ОСОБА_2 та будинковолодінням НОМЕР_2 ОСОБА_1 по АДРЕСА_2 ; судові витрати покласти на відповідача; винести окрему ухвалу та поставити перед прокурором питання про притягнення винних осіб Турківської міської ради Львівської області до відповідальності по ст.282 КК України за невиконання рішення судів від 28.12.2005 року та 20.09.2006 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач ОСОБА_2 посилався на те, що 11 листопада 2014 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Львівського апеляційного суду у справі № 455/710/13 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Старосамбірського районного суду Львівської області, зокрема, встановила наступне: позивач ОСОБА_2 є власником житлового будинку АДРЕСА_2 , розташованої на земельній ділянці площею 682 м.кв., яка межує із земельною ділянкою площею 1000 м.кв., на якій знаходиться будинок АДРЕСА_2 , що на праві власності належить ОСОБА_1 ; безспірною є і та обставина, що між будинковолодіннями НОМЕР_3 та АДРЕСА_2 , які на даний час належать сторонам, передбачений та існує заїзд шириною три метри, що встановлено рішенням Старосамбірського районного суду Львівської області від 20.09.2006 року, ухвалою апеляційного суду Львівської області від 12.05.2011 року, а відтак не потребує доказування.

Оскільки працівники Турківської міської ради Львівської області не реагували на створення згаданого заїзду, то 01 лютого 2018 року позивач звернувся до голови Турківської міської ради Львівської області про комісійне встановлення на місцевості заїзду шириною три метри між його будинковолодінням та будинковолодінням ОСОБА_1 з відображенням вказаного заїзду на схемі-абрисі земельних ділянок від 19 листопада (рік не вказано), виходячи і з того, що відповідно до вимог ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

На подану заяву позивача ОСОБА_2 від 01 лютого 2018 року про створення реального заїзду між вказаними будинковолодіннями, відповіді на надано та не повідомлено про причину ненадання відповіді.

Згідно схеми-абрису земельної ділянки від 19 листопада (рік не вказаний), від центральної дороги до його будинку НОМЕР_3 , позначеного як «Будівля ЮЖ» за розміром ділянки 26,66 x 33, 1 метри існує заїзд шириною 4, 0 метри, який розміщений між будинковолодінням НОМЕР_4 ОСОБА_3 , позначеного як «Будівля ДН » та будинковолодінням НОМЕР_2 ОСОБА_1 , позначеному літерами «ФУНД» і «Будівля ЮЖ». Ділянка позивача досі межує з ділянкою ОСОБА_1 по причині невиконання міською радою рішення суду від 20.09.2006 року щодо передбаченого заїзду шириною 3 метри між будинковолодіннями НОМЕР_3 та АДРЕСА_2 .

Відсутність заїзду шириною три метри між вказаними будинковолодіннями, а також введення власності ОСОБА_3 у план ділянки позивача пов`язано з посяганням на власність суміжного землекористувача у зв`язку із зловживанням та перевищенням працівниками міської ради своїх повноважень та злісним невиконанням міською радою рішення суду від 28.12.2005 року про закріплення за будинковолодінням ОСОБА_3 земельної ділянки, що підтверджується ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 19.09.2017 року.

Рішенням Турківського районного суду Львівської області від 14 травня 2018 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Зобов`язано Турківську міську раду Львівської області комісійно на місцевості із внесенням змін у схему-абрис земельної ділянки від 19 листопада (рік не вказаний) встановити передбачений заїзд шириною 3,0 метри між будинковолодінням НОМЕР_3 ОСОБА_2 та будинковолодінням НОМЕР_2 ОСОБА_1 по АДРЕСА_2 .

Стягнуто з Турківської міської ради Львівської області в користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 704 грн. 80 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення Турківського районного суду оскаржив ОСОБА_1 , подавши апеляційну скаргу. Вважає, що оскаржуваним рішенням суд вирішив про його права та інтереси, оскільки він є власником суміжної ділянки по АДРЕСА_2 . Судом першої інстанції власне зобов`язано відповідача встановити заїзд шириною 3 метри між будинковолодіннями позивача та особою, що подає апеляційну скаргу, оскільки саме між ними існував спір щодо встановлення розміру заїзду.

Вважає, оскаржуване рішення незаконним та необґрунтованим, судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справ, неправильно оцінено докази, до спірних правовідносин неправильно застосовано норми матеріального права, суд послався на документи, які через відсутність необхідних реквізитів за законом та своєю правовою природою в принципі не можуть визнаватися офіційними документами, та безпідставно зобов`язав одну із сторін у справі внести зміни до них, внаслідок чого були порушені права та інтереси ОСОБА_1

Зазначає, що відповідно до Інструкції з топографічного знімання, затвердженої Наказом Головного управління геодезії, картографії та кадастру при КМУ №56 від 09.04.1998р. вказано, що паралельно із записами в польовому журналі при виконання знімання оптичними приладами на кожній станції ведуть. Абрис оформлюють умовними знаками (з пояснювальними записками), приблизно дотримуючись масштабу знімання. Окрім того, в абрисі зазначається номер будівельного кварталу, номер житлового будинку, назва вулиці, найменування власника, підстава права власності, дата зйомки контролю та підписи виконавців. Згідно п.7.5.18 цієї Інструкції перерисування абрису забороняється. Вказує, що схема-абрис земельної ділянки належить до матеріалів технічної документації, на основі яких складається інвентаризаційна справа та технічні паспорти, самостійного значення документа схема-абрис не має.

Звертає увагу на те, що позивачем обрано непередбачений спосіб захисту порушеного права. Спір про право взагалі відсутній, оскільки потреби встановлювати заїзд, який і так існує, що підтверджено рішеннями судів немає підстав. Позивач не є ні власником, ні орендарем земельної ділянки, до якої встановлено заїзд. Власником будівлі, біля якої розташовано заїзд є інша особа, а не позивач.

Просить рішення Турківського районного суду Львівської області від 14 травня 2018 року скасувати та ухвалити нову постанову, якою в позові відмовити.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Львівської області ліквідовано та створено новий - Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 ЦПК України, розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Ураховуючи, що згідно з ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, колегія суддів інформувала учасників справи окрім направлення повідомлень, також і шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.

Сторони, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи в судове засідання не з`явились. Апелянт направив до суду клопотання про розгляд справи у його відсутності.

Оскільки колегією суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, колегія суддів прийшла до висновку про можливість розгляду справи у їх відсутності, справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами, а копія судового рішення у такому разі надсилається в порядку передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону не дотримався.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 розташованого на земельній ділянці площею 682 м.кв., яка межує із земельною ділянкою площею 1000 м.кв., на якій знаходиться будинок АДРЕСА_1 , що на праві власності належить особі, яка не приймала участі в розгляді даної справи, однак подала апеляційну скаргу - ОСОБА_1

Безспірною є і та обставина, що між будинковолодіннями НОМЕР_3 та НОМЕР_2, що по АДРЕСА_2 , які на даний час належать сторонам, передбачений та існує заїзд шириною три метри, що встановлено рішенням Старосамбірського районного суду Львівської області від 20.09.2006 року, ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 12.05.2011 року.

Дані обставини також встановлені рішенням Апеляційного суду Львівської області від 11.11.2014 року, яке є чинним, у справі № 455/710/13 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Турківської міської ради, відділу Держкомагенства у Турківському районі Львівської області про визнання протиправним та скасування рішень і державних актів на право власності на земельні ділянки. Дана обставина представником відповідача Турківської міської ради Львівської області Шубін І.О. в судовому засіданні не оспорювалась.

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_2 покликався на те, що працівники Турківської міської ради не реагували на його заяву від 01.02.2018 року про створення реального заїзду шириною 3 метри між вказаними вище будинковолодіннями ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з відображенням вказаного заїзду на схемі-абрисі земельних ділянок від 19 листопада (рік не вказано), а тому просив суд зобов`язати Турківську міську раду Львівської області комісійно на місцевості із внесенням змін у схему-абрис земельної ділянки від 19 листопада (рік не вказаний) встановити передбачений заїзд шириною 3, 0 метри між будинковолодінням НОМЕР_3 ОСОБА_2 та будинковолодінням НОМЕР_2 ОСОБА_1 по АДРЕСА_2 .

Задовольняючи позовні вимоги та зобов`язуючи Турківську міську раду Львівської області комісійно на місцевості із внесенням змін у схему-абрис земельної ділянки від 19 листопада (рік не вказаний) встановити передбачений заїзд шириною 3, 0 метри між будинковолодінням НОМЕР_3 ОСОБА_2 та будинковолодінням АДРЕСА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що представник відповідача Турківської міської ради Львівської області Шубін І.О. не оспорювала вищевказану обставину, а лише констатувала факт неможливості виконання Турківською міською радою Львівської області заяви ОСОБА_2 від 01.02.2018 року про створення реального заїзду, аргументуючи тим, що вихід комісії Турківської міської ради Львівської області на місце та встановлення меж спільного заїзду між будинковолодіннями № НОМЕР_3 та НОМЕР_2 по АДРЕСА_2 скасовувався через несприятливі погодні умови, зокрема у зв`яку із значним сніговим покровом на земельних ділянках, що частково підтверджується копіями повідомлень Львівського регіонального центру з гідрометеорології.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Розглядаючи даний спір та перевіряючи законність оскаржуваного рішення згідно вимог ЦПК України, судова колегія виходить з наступного.

Суб`єктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, ЗК України та іншими законами України, що регулюють земельні відносини.

Частиною 4 ст. 13 Конституції України передбачено, що держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, їх рівність перед законом. Основний Закон України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю відповідно до закону (ст. 41).

Згідно з ст. 1 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 152 ЗК України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту права власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю. Захист прав громадян та юридичних осіб здійснюється шляхом: визнання прав, визнання не дійсним рішень органів місцевого самоврядування, відновленням стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, відшкодування збитків, тощо.

Згідно із ст. 79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Відповідно до ст. 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Статтею 158 ЗК України визначені органи, що вирішують земельні спори.

За ч. 2 ст. 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей.

Частиною 3 ст. 158 ЗК України органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельної ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства. А також спори щодо розмежування меж районів у містах.

Водночас, частиною 5 ст. 158 ЗК України передбачено, що суди розглядають справи за спорами про межі земельних ділянок, що перебувають у власності чи користуванні громадян-заявників, які не погоджуються з рішенням органу місцевого самоврядування чи органу влади з питань земельних ресурсів.

Відповідні роз`яснення містяться також у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ».

Предметом доказування у спірних правовідносинах є неправомірність дій Турківської міської ради з приводу розгляду заяви ОСОБА_2 від 01.02.2018 року щодо створення реального заїзду шириною 3 метри між будинковолодіннями НОМЕР_3 та НОМЕР_2, що належать ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з відображенням вказаного заїзду на схемі-абрисі земельних ділянок від 19 листопада (рік не вказано), а підставою - обставини, встановлені рішенням Старосамбірського районного суду Львівської області від 20.09.2006 р., ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 12.05.2011 р.

Тобто між будинковолодіннями НОМЕР_3 та НОМЕР_2, існує спільний заїзд, яким користуються позивач ОСОБА_2 та особа, що подала апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який, в тому числі, будучи власником суміжної земельної ділянки по АДРЕСА_1 , площею 0, 1000 га, залученим до участі у справі не був. Існування цього заїзду шириною 3 метри встановлено рішеннями судів, на які покликається у своїй позовній заяві позивач. При цьому позивачем у позові не вказано, на виготовлення якої технічної документації складався абрис щодо розміщення земельних ділянок для обслуговування житлових та господарських будівель в АДРЕСА_1 та НОМЕР_2, у який позивач просить внести зміни комісійно на місцевості.

Колегія суддів враховує, що роботи з інвентаризації всіх об`єктів повинні здійснюватися на замовлення та за обов`язковою участю замовника (замовників), у присутності якого (яких) проводиться обстеження, що фіксується в абрисі чи ескізі, з обов`язковим підписанням ним (ними) цих документів. Порядок здійснення обмірювальних робіт визначено у Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об"єктів нерухомого майна, затвердженої Наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України № 127 від 24.05.2001 р.

Відповідно до розд. 5 Інструкції (пункт 5 в Інструкції відсутній), яким визначено порядок складання абрису та схематичного плану земельної ділянки, під час обмірювальних робіт складаються абриси на земельну ділянку з нанесенням усіх наявних будинків, господарських будівель і споруд, меж та угідь (двору, саду, городу тощо /додаток 1.13/).

В абрисі зазначається номер будівельного кварталу, номер житлового будинку, назва вулиці, найменування власника, підстава права власності, дата зйомки, контролю та підписи виконавців.

Абриси складаються на земельні ділянки, які входять до складу кварталу (району), або на кожну земельну ділянку окремо. Першому віддається перевага.

Зняті контури ситуації наносяться на абрис у довільному масштабі. Лінії викреслюються від руки. Ведення абрису виконується тільки чорним олівцем.

У процесі виконання абрису застосовуються умовні знаки, прийняті для складання планів відповідних масштабів.

За потреби контури будинків та споруд забезпечуються пояснювальними написами. До об`єктів, призначення яких виконавцю невідоме, в абрисі дається короткий їх опис.

Унесення поточних змін, перемальовування абрису, підчищання і нанесення одних цифр на інші забороняється.

Неправильні розміри в абрисі перекреслюються олівцем, а правильні розміри проставляються над ними.

Складання плану земельної ділянки полягає у: перевірці польових журналів, обробці кутових та лінійних вимірів; - вирахуванні координат точок зйомочних (теодолітних) ходів, створених та інших допоміжних точок; - нанесенні точок за їх координатами на планшети; - складанні (накладанні) плану за даними абрисів; - коригуванні (контролі) накладання; - підрахунку площ окремих земельних ділянок, кварталів; - накресленні плану тушшю (додаток 1.4); - коригуванні накресленого плану (тушшю); - знятті необхідних копій із складених планів.

Зміни у земельних ділянках, будинках, господарських будівлях установлюються шляхом зіставлення даних, відображених у існуючих планах та описах, з дійсним станом об`єктів при безпосередньому обстеженні на місці. Виявлені зміни заносяться в нові абриси і ескізи з наступним перенесенням в інвентаризаційні плани, журнали, описи, картки і експлікації. На планах виправлення здійснюються шляхом закреслення старих контурів та нанесенням нових, якщо цим не ускладнюється читання планів. За наявності значної кількості виправлень плани креслять знову.

Аналогічні за змістом положення передбачені в Інструкції з топографічного знімання, затвердженої Наказом Головного управління геодезії, картографії та кадастру при Кабінеті Міністрів України № 56 від 09.04.1998 р., де вказано, що паралельно із записами в польовому журналі при виконанні знімання оптичними приладами на кожній станції ведуть абрис. Абрис оформлюють умовними знаками (з пояснювальними записками), приблизно дотримуючись масштабу знімання. Окрім того, в абрисі зазначається номер будівельного кварталу, номер житлового будинку, назва вулиці, найменування власника, підстава права власності, дата зйомки контролю та підписи виконавців. Згідно п. 7.5.18 цієї Інструкції перерисування абрису забороняється.

Виходячи з наведеного, колегія суддів доходить висновку, що внесення змін у абрис заборонені, а окрім того, схема-абрис розміщення земельних ділянок для обслуговування житлових та господарських будівель в АДРЕСА_1 та НОМЕР_2, у який позивач просить внести зміни комісійно на місцевості, не встановлює, не змінює та не припиняє права власності позивача щодо його земельної ділянки, площею 0, 0682 га, що по АДРЕСА_1 , а є лише складовою технічної документації щодо розміщення земельних ділянок суміжних землекористувачів, в тому числі ОСОБА_4 , який не був залученим до участі у справі. Даними абрису від 19 листопада (рік не вказано) не порушуються межі земельної ділянки ОСОБА_2 , існування заїзду шириною три метри встановлено рішеннями судів, а відтак позовні вимоги у цій частині є безпідставними.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту (стаття 16 ЦК України).

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Власник порушеного права може скористатися способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55 та 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними доказами, певного суб`єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) відповідачем.

Статтею 13 Конвенції передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

На підставі викладеного колегія суддів приходить до переконання, що суд першої інстанції, задовольняючи в оскаржуваній частині позовні вимоги позивача не вказав у чому саме полягає певне суб`єктивне право (інтерес) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) відповідачем, не навів положень чинного законодавства, що передбачали б задоволення саме таких позовних вимог позивача, не з`ясував про наявність чи відсутність порушеного права чи інтересу позивача на момент звернення до суду, а відтак не міг визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту права, яке він вважає порушеним, тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного, на думку позивача, права.

Водночас судом не наведено доводів та доказів, з яких вбачалося б, в чому саме полягає у спірних правовідносинах порушення цивільних прав чи охоронюваних законом інтересів позивача.

Однією із основних засад цивільного судочинства є диспозитивність.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Тобто, звертаючись до суду з позовом, кожна особа сама визначає свої позовні вимоги для захисту своїх прав та інтересів, а суди розглядають справи виключно у межах заявлених вимог.

За недоведеністю порушеного права позивача, яке б підлягало судовому захисту, колегія суддів приходить до висновку про відмову у задоволенні позову

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. В рішеннях у справах «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до положень п. 2 ст. 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з порушенням норм матеріального права, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову, судовий збір покладається на відповідача.

Оскільки суд приходить до висновку до безпідставність позовних вимог ОСОБА_2 , а відтак і про відмову у їх задоволенні, судові витрати (судовий збір) понесені ОСОБА_1 при подачі апеляційної скарги в розмірі 1057 грн. 20 коп. підлягає стягненню з позивача на користь особи, що подала апеляційну скаргу.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Повний текст даного судового рішення складено 28 жовтня 2019 року.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 374 ч.1 п.2, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Турківського районного суду Львівської області від 14 травня 2018 року в частині задоволених позовних вимог та розподілу судових витрат скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до Турківської міської ради Львівської області про зобов`язання Турківської міської ради Львівської області комісійно на місцевості із внесенням змін у схему-абрис земельної ділянки від 19 листопада (рік не вказаний) встановити передбачений заїзд шириною 3, 0 метри між будинковолодінням НОМЕР_3 ОСОБА_2 та будинковолодінням НОМЕР_2 ОСОБА_1 по АДРЕСА_2 - відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований: АДРЕСА_5 ІПН НОМЕР_1 ) в користь ОСОБА_1 (зареєстрований: АДРЕСА_5 ) сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1057 грн. 20 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 28 жовтня 2019 року

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.