Справа № 580/980/18
Номер провадження 2/580/25/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 жовтня 2019 року Лебединський районний суд Сумської області

в складі: головуючого судді Чхайло О. В.,

при секретарі судового засідання - Сивоконь А.І.,

за участю: представника позивачки Васильця С.О ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 , його представника ОСОБА_3 , третьої особи ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_4 про визнання нерухомого майна спільною власністю подружжя;

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулася до суду з зазначеним позовом до відповідача, мотивуючи свої вимоги тим, що 30.12.1980 року відповідачеві видно свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті матері ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно якого він набув у власність будинок та надвірні будівлі, розміщені в АДРЕСА_1 . З 11.01.1979 року разом з відповідачем проживала його дружина ОСОБА_7 , мати позивачки. Будівництво вищевказаного будинку та надвірних споруд проводилося виключно силами та за рахунок грошових коштів ОСОБА_2 та ОСОБА_8 , оскільки на час початку будівництва ОСОБА_6 була пенсіонеркою, мала похилий вік та за браком грошових коштів не могла проводити будь-яке будівництво. При цьому будівництво деяких надвірних будівель взагалі було здійснено вже після смерті ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 померла. Зі смертю останньої відкрилася спадщина в тому числі на частину житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 . Після смерті матері позивачка бажає оформити спадщину, зокрема частину вищевказаного домогосподарства, але, звернувшись до приватного нотаріуса по питанню отримання свідоцтва про право на спадщину, вона отримала відмову, мотивовану тим, що будинок з надвірними будівлями були успадковані відповідачем у 1980 році після смерті ОСОБА_6 , а документи, що підтверджують належність даного майна ОСОБА_2 та ОСОБА_8 на праві спільної власності відсутні. Тому позивачка просила суд визнати житловий будинок та надвірні споруди, розміщені по АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та померлої ОСОБА_7

Представник позивачки в судовому засідання позов підтримав. Зазначив, що матеріалами справи у повному обсязі доводиться, що будівництво вищевказаного будинку та надвірних споруд проводилося ОСОБА_2 та ОСОБА_8 , які на той час проживали разом. На момент смерті ОСОБА_6 була побудована лише коробка будинку, а його внутрішнє облаштування, опалення, водо-, електро-, газопостачання проведено вже після смерті ОСОБА_6 так само як і будівництво надвірних будівель: тамбура дерев`яного під літ. «а1», погреба цегляного під літ. «п/г», сараю літньої кухні цегляної під літ. «Б», веранди цегляної під літ. «б» та огорожі дощатої №1-2, що підтверджується відповідними записами у технічному паспорті. Вартість здійснення добудов та понесених витрат по облаштуванню будинку та господарських будівель, понесених ОСОБА_2 та ОСОБА_8 значно перевищують вартість будівництва будинку, здійсненого на момент смерті ОСОБА_6 . Виходячи з того, що внаслідок трудових та грошових затрат подружжя Яценків вартість житлового будинку істотно збільшилася, то право власності на таке майно має бути визнано судом їх спільною сумісною власністю. Тому просить позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засідання проти заявлених вимог заперечив, посилаючись на те, що спірна садиба належить відповідачеві на праві особистої приватної власності, оскільки набута в порядку спадкування відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 30.12.1980 року, а земельна ділянка площею 0,0801 га на підставі державного акту на право приватної власності на земельну ділянку, яка була приватизована ним вже після смерті дружини. Звертає увагу на те, що посилання сторони позивача на неможливість проведення будівництва будинку ОСОБА_6 є лише припущеннями сторони. ОСОБА_7 за життя не пред`являла жодних претензій з приводу поділу майна чи визнання його спільною власністю подружжя. Посилається на те, що згідно вимог закону сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Для цього також необхідно встановити той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тому просить у задоволенні позовних вимог відмовити.

Третя особа в судовому засіданні підтримала сторону позивачки. Вважає позов ОСОБА_5 обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

ОСОБА_2 , допитаний як свідок, в судовому засіданні показав, що на АДРЕСА_1 . АДРЕСА_1 проживала ОСОБА_6 , яка вирішила перебудувати господарство. Кошти в неї були, так як свого часу вона продала власне домогосподарство в с. Бишкінь. Спочатку викопали траншею під фундамент, а потім у 1978 році побудували будинок і перед зимою ввійшли в нього. В послідуючому сусіди зробили погріб. В 1979 році збудували новий сарай. Огорожу робили по мірі можливості. Вони з дружиною своїх власних коштів у будівництво не вкладали, бо за них тримали підсобне господарство. З 1970 року по 80-ті роки він працював в Лебединському цеху зв`язку і отримував заробітну плату приблизно в тому розмірі як і дружина. Вона своїх коштів у будівництво не вкладала, але її батьки допомагали, в тому числі продуктами. Договір на будівельні матеріали був у кладений з рембудконторою, яка надавала цемент, цеглу, дерево. Всі ці питання тоді вирішував його батько. Внутрішнє оздоблення будинку було зроблено у 1978 році, а вже доробляли самі. Веранду будувала рембудконтора. 25.12.1980 року вона була збудована. За будівництво погреба з сусідами домовлявся він. Вони ж робили і сарай. Коштів він їм за це особисто не платив. З 1980 року в господарстві нічого не змінювалося. Все, що тоді зробили знаходиться в такому вигляді і тепер. В технічному паспорті дійсно значиться рік побудови 1983, але він вважає, що це помилка. Яка причина цієї помилки пояснити не може.

Свідок ОСОБА_9 , допитана в судовому засіданні, показала, що проживає по АДРЕСА_2 . Будівництво спірного будинку розпочалося до народження позивачки. Будували Яценки разом і якби не батьки ОСОБА_7 , то цього господарства можливо і не було б. Батьки привозили і кошти, і продукти харчування. Батьки з боку позивача також надавали допомогу. Сарай будувався на багато пізніше ніж будинок. У цьому будівництві допомогу надавали брати і дядько ОСОБА_7 . За піноблок домовлялася вона у м. Суми. Як правило батько відповідача домовлявся з робітниками, а кошти надавала ОСОБА_7 , про що вона знає зі слів останньої.

Свідок ОСОБА_10 , допитана в судовому засіданні, показала, що з ОСОБА_7 вони разом навчалися з 1965 року по 1967 рік. Вкінці 70-х років подружжя ОСОБА_11 почало будівництво господарства. У неї є фотографія за 1979 рік, але сараю тоді іще не було. У 1978 році мазали хату. ОСОБА_2 працював тоді на телефонній станції, а ОСОБА_7 - в педагогічному училищі і отримувала заробітну плату більше 80 карбованців. Зі слів останньої знає, що кошти на будівництво надавали її батьки. Також багато допомагали родичі. Разом подружжя зробити газопостачання, крильце та інші роботи. У неї склалась думка про те, що родичі ОСОБА_7 надавали більшу допомогу.

Свідок ОСОБА_12 , яка є спеціалістом КП «Бюро технічної інвентаризації виконавчого комітету Лебединської міської ради», допитана в судовому засіданні, показала, що в інвентаризаційних документах по даному спірному домогосподарству дата побудови вказана 25.12.1980 року. В описі зазначена інша дата 1983 рік. Зазначила, що відповідно до вимог БТІ рік побудови в зазначених документах вказується зі слів власника. Мають місце випадки коли в інвентарній справі замінюється титульна сторінка. Може бути, що в переліку об`єктів спочатку не було тих чи інших будівель, а потім повний перелік будівель прикладався до акту закінченого будівництва. В матеріалах інвентаризаційної справи дійсно є записи різними кольорами. ОСОБА_13 і чорним вказаний старий будинок, який був знесений. Червоним кольором вказано новий будинок, збудований у 1979 році. Сарай теж червоним кольором позначено, який збудований у 1983 році. Разом з тим у 1986 році була проведена інвентаризація і після цього в документації з`явився сарай. Вона вважає, що завершення будівництва відбулося у 1980 році по видачі акту, який видає архітектура. На даний час має місце інший порядок завершення будівництва, а на той час досить було того, щоб були в наявності дах, вікна, двері, штукатурка та пола і після цього можна робити інвентаризацію. Вона вважає, що рік побудови спірного домогосподарства є 1979 рік, а акт може бути і 1980, і 1983 і іншими роками. БТІ контроль за датою закінчення будівництва не здійснює, це повноваження комісії. Після цього акт виготовляє архітектурна група. На той час дозволялось видавати свідоцтво і на померлу особу.

Вислухавши представників сторін, третю особу, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що між сторонами мають місце цивільні правовідносини, позовні вимоги не обґрунтовані і не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла громадянка ОСОБА_6

30.12.1980 року Лебединською державною нотаріальною конторою ОСОБА_2 видно свідоцтво про право на спадщину за заповітом (а.с. 5).

Спадкове майно, на яке видано дане свідоцтво, складається з будинку загальною жилою площею 42,8м2 та надвірних будівель загальною площею 42,8м2, розташованих по АДРЕСА_1 .

Позивачка у своєму позові посилається на те, що з 11.01.1979 року її батьки ОСОБА_2 та ОСОБА_7 проживали разом, що підтверджується будинковою книгою (а.с. 6-8). Даний факт також не оспорюється і стороною відповідача.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 померла, що вбачається з свідоцтва про смерть (а.с. 9).

Зі смертю останньої відкрилася спадщина, яку бажає оформити позивачка, спадкоємиця за законом.

При цьому вона вважає, що має право на частину домогосподарства по АДРЕСА_1 , так як будівництво вищевказаного будинку, а також надвірних споруд проводилося не ОСОБА_6 , а виключно силами та за рахунок грошових коштів ОСОБА_2 та ОСОБА_7 в період їх подружнього життя

За отриманням свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_5 звернулася до приватного нотаріуса Лебединського міського нотаріального округу Сумської області Фурдилова Ю.В., але отримала відмову, мотивовану тим, що будинок з надвірними будівлями був успадкований ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_6 , а документи, які підтверджують, що дане майно являється спільною власністю подружжя Яценків відсутні.

Тому ОСОБА_5 вимушена була звернутися до суду за захистом своїх прав.

Ухвалюючи рішення, суд вважає, що даний спір пов`язаний зі спорами про право спільної сумісної власності подружжя.

Положеннями законодавства, чинного на час виникнення спірних правовідносин визначалося наступне.

Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України від 20.06.1969 року № 2006-VII майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

У відповідності до ч. 1 ст. 24 цього Кодексу майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

В судовому засіданні встановлено, що 30.12.1980 року в Лебединській державній нотаріальній конторі ОСОБА_2 видано свідоцтво про право на спадщину після смерті ОСОБА_6 на домогосподарство, розташоване в АДРЕСА_1 , якій належало дане майно на підставі свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 20.10.1980 року(а.с. 34), яке було видано уже після смерті ОСОБА_6 , але чинним законодавством це не заборонялося, що ствердила в судовому засіданні свідок ОСОБА_12 .

Згідно виданого відповідачеві свідоцтва про право на спадщину він набув у власність житловий будинок та надвірні будівлі, розташовані за вищевказаною адресою.

З технічного паспорту (а.с. 37-40) вбачається, що станом на 30.12.1980 року, тобто на дату видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_6 , спірне домогосподарство мало в своєму складі: будинок під літ «А-1», 1979 року побудови, веранду «а», веранду «а-1», сарай «Б», погріб - «п/г», літню кухню «Б», огорожу - «№ 1-2».

Приймаючи до уваги те, що зазначене нерухоме майно ОСОБА_2 набув у власність в порядку успадкування, суд вважає, що воно не є нажитим за час шлюбу з ОСОБА_7 і відповідно не може бути визнано таким, що належало їм на справі сумісної власності.

При цьому суд не може погодитися з доводами позивачки в тій частині, що будівництво спірного домогосподарства (будинку та надвірних споруд) проводилося виключно силами та за рахунок грошових коштів батьків ОСОБА_2 та ОСОБА_7 та, що на час смерті ОСОБА_6 була побудована лише коробка будинку, а його внутрішнє облаштування проведено після її смерті.

На думку суду зазначені обставини стороною позивачки не були доведені в ході судового розгляду, оскільки не підтверджені достатніми доказами.

Разом з цим суд приймає до уваги те, що технічним паспортом (а.с. 37-40) стверджується той факт, що станом на 30.12.1980 року будинок під літ «А-1» мав дерев`яне перекриття, дерев`яну підлогу, дах, вкритий шифером (а.с. 37 на звороті).

Крім цього, будинок мав визначені за своїм призначенням приміщення: 1 веранда, 2 коридор, 3, 4, 5 - житлові кімнати, 6 кухня, 7 кладова. Як кімнати, так і само будинок мали визначену площу (загальну та житлову).

Також з плану поверхів (а.с. 39) вбачається, що будинок має пічне опалення.

На плані присадибної ділянки (а.с. 38) розміщені як житловий будинок, так і всі вищевказані надвірні будівлі: веранда «а», веранда «а-1», сарай «Б», погріб - «п/г», літня кухня «Б», огорожа - «№ 1-2».

При цьому свідок ОСОБА_12 , спеціаліст КП «Бюро технічної інвентаризації виконавчого комітету Лебединської міської ради», в судовому засіданні, показала, що вона вважає, що завершення будівництва відбулося у 1980 році.

Щодо неможливості проведення будівництва ОСОБА_6 в силу того, що вона була пенсіонеркою, мала похилий вік та за браком грошових коштів не могла проводити будь-яке будівництво, то такі посилання позивачки нічим не підтверджуються і на думку суду є лише припущеннями сторони, а тому в силу вимог ч. 5 ст. 81 ЦПК України судом не приймаються.

З огляду на викладене, суд не знаходить обґрунтованими доводи ОСОБА_5 в цій частині та вважає, що в судовому засіданні було доведено той факт, що будинок та надвірні будівлі були побудовані до смерті ОСОБА_6 , вони увійшли до складу її спадщини і були набуті в послідуючому ОСОБА_2 в порядку успадкування та відповідно до ч. 1 ст. 24 Кодексу про шлюб та сім`ю України є його особистою власністю.

Сторона позивачки також посилається на те, що ряд будівель було побудовано після смерті ОСОБА_6 .

З технічного паспорту на житловий будинок по АДРЕСА_1 (а.с. 15-17) вбачається, що на території домогосподарства (станом 29.12.1986 року) розміщені: житловий будинок під літ. - «А», 1979 року побудови, погріб під частиною будівлі під літ. «п/г», 1983 року побудови, веранда під літ. - «а», 1979 року побудови, тамбур дощатий під літ. - «а1», веранда під літ. - «б»1983 року побудови, сарай літня кухня під літ. - «Б», 1983 року побудови, огорожа дощата під «№ 1-2».

Свідок ОСОБА_12 показала, що в інвентаризаційних документах по даному спірному домогосподарству дата побудови вказана 25.12.1980 року. В описі зазначена інша дата 1983 рік. В таких документах дата вказується зі слів власника і може бути, що в переліку об`єктів спочатку не було тих чи інших будівель, а повний перелік будівель прикладався потім. Однак, вона вважає, що завершення будівництва спірного домогосподарства відбулося у 1980 році.

Таким чином, суд робить висновок, що по виготовленню нового технічного паспорту перелік будівель міг змінюватися, доповнюватися тими будівлями, які фактично були збудовані раніше, але запис про них у попередньому технічному паспорті був відсутній.

Вирішуючи спір, за основу суд бере первісний технічний паспорт 1980 року (а.с. 37-40), де відображений як житловий будинок, так і надвірні будівлі.

Крім цього, суд приймає до уваги те, що сторона відповідача спільне набуття зазначеного майна подружжям Яценків заперечує з тих підстав, що сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Для цього також необхідно встановити те, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Відповідно до вимог ст. 25 Кодексу про шлюб та сім`ю України якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя.

Згідно зі ст. 119 ЦК УРСР від 18.07.1963 року № 1540-VI встановлено, що коли учасник спільної часткової власності на жилий будинок збільшить в ньому за свій рахунок корисну площу будинку шляхом прибудови, надбудови або перебудови, проведеної за згодою решти учасників і в установленому порядку, частки учасників у спільній власності на будинок і порядок користування приміщеннями в ньому підлягають відповідній зміні.

Суд не може прийняти доводи ОСОБА_5 в цій частині, оскільки вона не довела в якому саме обсязі ОСОБА_7 своїми трудовими або грошовими затратами брала участь у будівництві спірних будівель.

За життя ОСОБА_7 не пред`являла жодних вимог щодо її права на частину домогосподарства по АДРЕСА_1 .

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 показали суду про те, що їм відомо, що ОСОБА_7 та її батьки надавали кошти на будівництво спірного майна, але зазначили, що знають про це лише зі слів самої ОСОБА_7 . Разом з цим свідки не змогли підтвердити обсяг матеріальних витрат, які понесла особисто ОСОБА_7 на будівництво домогосподарства. Щодо участі останньої в будівництві власною працею свідки показів не надали.

Тому обставини, на які посилається позивачка та її представник в тій частині, що внаслідок трудових та грошових затрат ОСОБА_7 вартість житлового будинку істотно збільшилася суд вважає недоведеними, хоча згідно вимог Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини чи заперечення, на які вона посилається.

Згідно з ч. ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Статтею 80 ЦПК України встановлено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, виходячи із встановлених фактичних обставин справи, вимог законодавства, суд дійшов висновку про те, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі.

На підставі вище наведеного, керуючись 2, 5, 10-13, 19, 76-82, 258, 259, 264, 265, 273 ЦПК України, ст. ст. 22, 24, 25 Кодексу про шлюб та сім`ю України від 20.06.1969 року № 2006-VII, ст. 119 ЦК УРСР від 18.07.1963 року № 1540-VI,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 відмовити у повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сумського апеляційного суду області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Чхайло О. В.