Єдиний унікальний номер судової справи 473/4678/18
Номер провадження 22-ц/812/541/19
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

25 березня 2019 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Галущенка О.І., Лисенка П.П.,

з секретарем судового засідання Андрієнко Л.Д.,

за участі:

позивача ОСОБА_2 та його представника - ОСОБА_3,

представника відповідача - ОСОБА_4,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_2 рішення, яке ухвалено Вознесенським міськрайонним судом Миколаївської області 18 січня 2019 року, під головуванням судді Висоцької Г.А. в приміщені цього ж суду о 10 год. 14 хв., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Органу приватизації Вознесенської міської ради Миколаївської області про визнання права на приватизацію,

УСТАНОВИЛА:

У листопада 2018 року ОСОБА_5 звернувся до суду із позовом до Органу приватизації Вознесенської міської ради Миколаївської області про визнання права на приватизацію.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що на підставі наказу №51/к від 30 квітня 2002 року ОСОБА_2 було прийнято на роботу оператором газорозподільної станції міста Вознесенська служби ГРС та КВП,А по 4-му розряду Миколаївського лінійного виробничого управління магістральних газопроводів.

За рішенням керівництва підприємства позивачу та членам його сім'ї було надано для проживання службову квартиру АДРЕСА_3

20 січня 2015 року між позивачем та Публічним акціонерним товариством «Укртрансгаз» укладено договір №11 найму житла відомчого житлового фонду, відповідно до якого наймодавець надав наймачу та всім членам його сім'ї у безстрокове користування вищевказане житло.

З 15 вересня 2015 року позивач із своєю сім'єю зареєстрований у зазначеній квартирі.

Також ОСОБА_5 укладені договори з комунальними службами щодо електро-,газопостачання за вищевказаною адресою.

Рішенням Виконавчого комітету Вознесенської міської ради Миколаївської області за №161 від 30 червня 2016 року вищевказану квартиру виключено з числа службових.

Позивач ОСОБА_4., вважаючи, що має право на приватизацію спірної квартири, звернувся з відповідною заявою до Виконавчого комітету Вознесенської міської ради Миколаївської області, проте листом останнього від 05 серпня 2016 року в оформленні документів для приватизації зазначеної квартири йому було відмовлено.

Посилаючись на викладені обставини, уточнивши свої позовні вимоги, ОСОБА_4. остаточно просив суд визнати за ним право на приватизацію квартири №2, що розташована в будинку АДРЕСА_3

Представник відповідача надав до суду відзив в якому просив відмовити у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 При цьому зазначав, що до Виконавчого комітету Вознесенської міської ради Миколаївської області від Миколаївського лінійного виробничого управління магістральних газопроводів не надходило рішення щодо надання ОСОБА_2 спірної квартири та виконавчим комітетом не затверджувалось таке рішення і не виписувався службовий ордер на поселення його сім'ї до цього житла. Окрім того реєстрація місця проживання позивача із сім'єю у спірній квартирі була здійснена з порушенням вимог законодавства, оскільки могла бути здійснена лише на підставі ордера або договору найму (оренди) житлового приміщення, укладеного на підставі ордеру.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 18 січня 2019 року у задоволені позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4. посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду першої інстанції без змін, оскільки міськрайонний суд ухвалив його з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до частин 1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає в повному обсязі.

Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи, наказом начальника Миколаївського лінійного виробничого управління магістральних газопроводів Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» Дочірня компанія «Укртрансгаз» Управління магістральних газопроводів «Харківтрансгаз» за №51/К від 30 квітня 2002 року ОСОБА_2 було прийнято на роботу з 01 травня 2002 року оператором газорозподільної станції міста Вознесенська служби ГРС та КВП,А по 4-му розряду з окладом згідно з штатним розкладом 315 гривень в місяць та випробувальним строком один місяць (а.с.11).

Згідно копій паспортів ОСОБА_2 та ОСОБА_7, останні зареєстровані в АДРЕСА_7 починаючи з 29 вересня 2005 року (а.с.7,9).

Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серія НОМЕР_1 шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 розірвано 14 серпня 2007 року (а.с.44).

20 січня 2015 року між Публічним акціонерним товариством «Укртрансгаз», в особі начальника Миколаївського лінійного виробничого управління магістральних газопроводів, та ОСОБА_5 укладено договір №11 найму житла відомчого житлового фонду, відповідно до якого наймодавець надав наймачу та всім членам його сім'ї у безстрокове користування житло: житловий будинок та підсобні приміщення (в т.ч. сарай, огорожа), що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.14).

Рішенням Вознесенської міської ради Миколаївської області за №29 від 27 лютого 2015 року надано згоду на передачу з державної власності в комунальну власність територіальної громади міста Вознесенська житлового будинку АДРЕСА_3

Рішенням Виконавчого комітету Вознесенської міської ради Миколаївської області за №161 від 30 червня 2016 року виключено з числа службових квартиру АДРЕСА_2 (а.с.20).

Згідно акту від 18 липня 2016 року, складеного спеціалістом відділу комунальної власності та економіки комунальних підприємств Управління комунальної власності Вознесенської міської ради ОСОБА_4, у квартирі АДРЕСА_3 з 2006 року ОСОБА_4. та ОСОБА_8 не проживають. Зі слів сусідів з квартири АДРЕСА_8 ОСОБА_4. та ОСОБА_8 проживають в смт. Єланець Миколаївської області. Також зазначено, що квартира відключена від газо- та водопостачання (а.с.58).

Відповідно до листа Комунального підприємства «Санітарна очистка міста» за №387 від 15 липня 2016 року за адресою АДРЕСА_4 відкрито особовий рахунок НОМЕР_2, абонент ОСОБА_4. Нарахування за надання послуг по вивезенню твердих побутових відходів за вказаною адресою не проводилось з квітня 2006 року, так як в квартирі ніхто не проживає (а.с.60).

Листом-відповіддю за вих. №334 від 14 липня 2016 року Комунального підприємства «Водопостачання м. Вознесенська» повідомлено, що за адресою по АДРЕСА_3 абоненту ОСОБА_2 послуги підприємством не надаються з серпня 2010 року (а.с.61).

Згідно відповіді менеджера зі збуту електроенергії Філії Публічного акціонерного товариства «Миколаївобленерго» від 22 липня 2016 року за вищезазначеною адресою відкрито особовий рахунок НОМЕР_3 зареєстрований за ОСОБА_5, постачання електроенергії за вказаною адресою не припинялось, станом на 21 липня 2016 року боргу не існує. До відповіді додано довідку за спожиту електроенергію за період з червня 2014 по липень 2016 року (включно) (а.с.62).

Відповідно до повідомлення начальника Вознесенського управління з експлуатації газового господарства від 19 липня 2016 року обумовлена квартира до мереж газорозподілу не підключена. ОСОБА_4. не є споживачем газорозподільного підприємства (а.с.63).

Згідно відповіді Вознесенської міської ради від 05 серпня 2016 року на звернення ОСОБА_2 щодо оформлення документів для приватизації квартири АДРЕСА_5, надано роз'яснення, що Виконавчим комітетом Вознесенської міської ради не затверджувалося рішення Миколаївського лінійного виробничого управління магістральних газопроводів щодо надання позивачу службової квартири АДРЕСА_6 і не виписувався службовий ордер на поселення його сім'ї до цього житла. Права користування позивачем не було набуте. Також зазначено, що позивач у вказаному житлі більше п'яти років не проживає та не користується послугами електро-, газопостачальних організацій та комунальних підприємств, через що оформити приватизацію квартири неможливо (а.с.42-43).

07 вересня 2016 року ОСОБА_4. надав до Виконавчого комітету Вознесенської міської ради Миколаївської області пропозицію про укладення договору найму житлового приміщення, а саме квартири АДРЕСА_2 (а.с.65).

Листом Виконавчого комітету Вознесенської міської ради від 30 вересня 2016 року позивача повідомлено, що Виконавчий комітет Вознесенської міської ради Миколаївської області не може бути стороною договору найму. Крім того роз'яснено, що законних підстав для укладення такого договору із ОСОБА_5 немає (а.с.66).

Позивач, вважаючи відмову відповідача в проведенні приватизації квартири порушенням своїх прав на житло, посилаючись на вимоги Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» просив його позов задовольнити, визнати за ним право на приватизацію квартири.

Основоположні принципи здійснення права володіти своїм майном сформульовані у ст.1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що набрало чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог ст.9 Конституції України.

В Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання і захисту усіх форм власності.

Одним із конституційних прав громадян є право на житло. Гарантіями здійснення цього права є обов'язок створення державою умов, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду; надання державою та органами місцевого самоврядування відповідно до закону житла безоплатно або за доступну плату.

Аналогічні положення закріплені у ст.47 Конституції України

Статтею 9 ЖК України встановлено, що до житлових прав громадян відноситься право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачено законом.

Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19 червня 1992 року (з наступними змінами та доповненнями) визначено, що метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення громадян до участі в утриманні і збереженні існуючого житла та формування ринкових відносин.

Таким чином, питання, які пов'язані з приватизацією квартир, відмова провести таку приватизацію уповноваженим органом, виникають з житлових відносин та повинні розглядатися судом в порядку цивільного судочинства.

Статтею 345 ЦК України передбачено, що фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності.

Зазначена норма є загальною, оскільки відсилає до спеціального законодавства, зокрема, приватизація житла здійснюється у порядку встановленому Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Відповідно до ст.1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

За ч.1 ст.2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до об'єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму.

Пунктом 5 ст.5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз.

Згідно зі ст.8 вказаного Закону України приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Передача займаних квартир (будинків) здійснюється у спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що право на приватизацію житла мають лише особи, які фактично проживають у зазначеному приміщенні, яке надано на відповідній правовій підставі.

Згідно із ч.1 ст.118 ЖК Української РСР службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв'язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів.

Відповідно до ст.122 ЖК Української РСР на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення.

Порядок надання службових приміщень в будинках державного і громадського житлового фонду та користування ними врегульований Положенням про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженим Постановою Ради міністрів Української РСР від 04 лютого 1988 року № 37 (далі - Положення, який діяв на час прийняття позивача на роботу).

Відповідно до п.3 Положення жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів за клопотанням адміністрації підприємства, установи, організації. В тих випадках, коли підприємство, установа, організація розташована на території одного населеного пункту (району в місті), а жиле приміщення на території іншого, рішення про його включення до числа службових приймається виконавчим комітетом Ради народних депутатів за місцем знаходження приміщення.

Пунктом 21 Положення на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане службове жиле приміщення. Ордер дійсний протягом 30 днів. Бланки ордерів зберігаються як документи суворої звітності.

Пунктом 18 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року за №396, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29 січня 2010 року за №109/17404, встановлений перелік документів, які додаються до заяви на приватизацію житла, серед яких є копія ордеру на жиле приміщення.

Відмовляючи в наданні адміністративної послуги у вигляді безоплатної приватизації квартири Виконавчий комітет Вознесенської міської ради у листі від 05 серпня 2016 року зазначив підставу такої відмови - ненадання позивачем ордера про надання житлової площі.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції вірно зазначив, що позивач не виконав вимог п.18 вищевказаного Положення щодо надання ордеру про надання жилої площі, що є підставою для відмови у прийнятті заяви на приватизацію житла.

При цьому колегія суддів також враховує, що зі зміною власника житлового фонду і категорії житла його статус як службового втрачено, а чинний ЖК УРСР не вимагає від наймача отримання іншого ордера з урахуванням природи останнього як підстави для вселення в житлове приміщення, але позивач взагалі не надав такий ордер (службовий) та не підтвердив своє право на користування спірним нерухомим майном.

Проживання та реєстрація у даному житловому приміщенні на день звернення із відповідною заявою до відповідача про приватизацію спірного житла, укладення договорів з комунальними службами і сплата комунальних витрат ще не свідчить про передачу позивачу спірної квартири у користування відповідно до вимог діючого законодавства.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку та правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Додаткових доказів, які б спростували правильність висновків суду першої інстанції суду апеляційної інстанції не надано. Докази ж та обставини, на які посилається ОСОБА_4. у апеляційні скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, то апеляційна скарга в силу ст.375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 18 січня 2019 року - залишити без змін .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: О.І. Галущенко

П.П. Лисенко

Повний текст судового рішення

складено 27 березня 2019 року