Справа № 487/1295/19
Провадження № 22-ц/812/788/19 Суддя - доповідач в апеляційній інстанції Крамаренко Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 жовтня 2019 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів - Бондаренко Т.З., Темнікової В.І.,

із секретарем судового засідання - Горенко Ю.В.,

без участі сторін, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 лютого 2019 року, постановлену під головуванням судді - Карташевої Т.А., в приміщенні того ж суду у справі за позовом ОСОБА_1 до Миколаївського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Миколаївській області (надалі ММВ ДРАЦС ГТУЮ у Миколаївській області) про зобов`язання внести зміни до актового запису про народження,

в с т а н о в и л а:

19 лютого 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ММВ ДРАЦС ГТУЮ у Миколаївській області про зобов`язання внести зміни до актового запису про народження.

Позивачка зазначала, що її мати була уродженою полькою, за спогадами сестри батька вона сповідувала римо - католицьку віру і, проживаючі на території України, дотримувалась традицій цієї національності, святкувала польські свята та вважала себе полькою. Згідно архівної довідки державного архіву Миколаївської області про шлюб батьків, у книзі підвідділу РАЦС Новоалександрівської сілської Ради Баштанського району Миколаївської області складаний актовий запис від 05 травня 1939 року № 9 про одруження ОСОБА_2 , національність українець, та ОСОБА_3 ) ОСОБА_4 , національність полька. Бажаючи відновити своє право на національність, як передбачено ст. 11 Закону України «Про національні меншини в Україні», в позасудовому порядку вона зверталась до відділу РАЦС щодо внесення змін в актові записи, однак отримала відмову.

Посилаючись на викладене та на те, що оскільки в позасудовому порядку визнати неправильність запису в акті громадського стану є неможливим, просила суд зобов`язати відповідача внести зміни до поновленого актового запису про народження №77 від 17 липня 1945 року, складений Баштанським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, зокрема, доповнити такими відомостями: місце народження «Україна Миколаївська область Баштанський район, м. Баштанка» та змінити по батькові матері з « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_6 »; змінити національність матері з «українка» на «полька».

Ухвалою судді Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 лютого 2019 року у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ММВ ДРАЦС ГТУЮ у Миколаївській області про зобов`язання внести зміни до актового запису про народження відмовлено на підставі п. 1 ч.1 ст. 186 ЦПК України, у зв`язку з тим що позов не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

В апеляційній скарзі, ОСОБА_1 посилаючись на те, що оскаржувана ухвала не відповідає нормам процесуального права, просила її скасувати та зобов`язати винести ухвалу про відкриття провадження у справі.

Позивачка ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, натомість від неї надійшла заява про розгляд її апеляційної скарги за її відсутності.

В силу ст. 372 ЦПК України справу розглянуто за відсутності позивача.

Заслухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Місцевий суд постановляючи ухвалу про відмову у відкритті провадження на підставі п.1 ч.1 ст. 186 ЦПК України, виходив з того, що позов не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Так, відповідно до ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Наведений перелік способів захисту цивільних прав та інтересів не є вичерпним, оскільки суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Судова юрисдикція це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Згідно із частиною першою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 4 КАС України публічно-правовий спір це спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Відповідно до пункту 7 частини першої статті 4 КАС України суб`єкт владних повноважень це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Отже, юрисдикція адміністративного суду поширюється на публічно-правові спори, ознаками яких є не лише спеціальний суб`єктний склад (хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції), але й спеціальні підстави виникнення, пов`язані з виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Вирішуючи питання про юрисдикцію спору, необхідно з`ясувати, зокрема, характер спірних правовідносин, а також суть права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа.

З матеріалів справи вбачається, що позивачка звернулась до суду з позовом, в якому просила суд зобов`язати відповідача внести зміни до поновленого актового запису про народження №77 від 17 липня 1945 року, складений Баштанським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, зокрема, доповнити такими відомостями: місце народження «Україна Миколаївська область Баштанський район, м. Баштанка» та змінити по батькові матері з « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_6 »; змінити національність матері з «українка» на «полька».

Щодо вимог позивачки про зобов`язання відповідача доповнити поновлений актовий запис такими відомостями: місце народження «Україна Миколаївська область Баштанський район, м. Баштанка» та змінити по батькові матері з « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_6 » суд виходить з наступного.

Актами цивільного стану є події та дії, які нерозривно пов`язані з фізичною особою і започатковують, змінюють, доповнюють або припиняють її можливість бути суб`єктом цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 49 Цивільного кодексу України; далі ЦК України). Актом цивільного стану є, зокрема, народження фізичної особи, встановлення її походження, та ін. (частина друга статті 49 ЦК України).

Аналогічні за змістом приписи закріплені у статті 2 Закону України від 01 липня 2010 року № 2398-VI «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» (далі Закон).

Державна реєстрація актів цивільного стану проводиться з метою забезпечення реалізації прав фізичної особи й офіційного визнання і підтвердження державою фактів народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті (частина перша статті 9 Закону).

Внесення змін до актового запису цивільного стану проводиться відповідним органом державної реєстрації актів цивільного стану за наявності достатніх підстав. За наслідками перевірки зібраних документів орган державної реєстрації актів цивільного стану складає обґрунтований висновок про внесення змін до актового запису цивільного стану або про відмову в цьому. У разі відмови у внесенні змін до актового запису цивільного стану у висновку вказуються причини відмови та зазначається про можливість її оскарження в судовому порядку (частина перша статті 22 Закону).

Порядок внесення змін до актових записів цивільного стану також регулюють Правила внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджені наказом Міністерства юстиції України від 12 січня 2011 року № 96/5 (далі Правила).

Згідно з пунктом 1.1 розділу І Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, які складено органами державної реєстрації актів цивільного стану України, проводиться районними, районними у містах, міськими (міст обласного значення), міськрайонними, міжрайонними відділами державної реєстрації актів цивільного стану головного територіального управління юстиції у випадках, передбачених чинним законодавством. У разі відмови у внесенні змін до актових записів цивільного стану у висновку відділу державної реєстрації актів цивільного стану вказуються причини відмови та зазначається про можливість оскарження його у судовому порядку.

Відповідно до пункту 2.13 Правил підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану є, зокрема, рішення суду про встановлення неправильності в актовому записі цивільного стану.

У справах про оскарження відмови внести за заявою особи зміни до актового запису цивільного стану суд за правилами адміністративного судочинства вивчає наявність чи відсутність достатніх підстав для прийняття відповідного рішення, зокрема перевіряє чи відповідні рішення прийняті на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а також чи прийняті вони обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення. Завдання адміністративного суду у таких справах полягає насамперед у перевірці додержання процедури розгляду та прийняття органом реєстрації актів цивільного стану відповідного рішення. Адміністративний суд, розглядаючи такі справи, не має права виходити за межі їх публічно-правових аспектів і встановлювати юридичні факти, що мають значення для внесення змін до актових записів цивільного стану.

За таких обставин, та відповідно до Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 12 від 29 вересня 2016 року «Про узагальнення практики вирішення адміністративними судами спорів, які виникають у зв`язку з відмовою органу державної реєстрації актів цивільного стану» орган державної реєстрації актів цивільного стану є державним органом - суб`єктом владних повноважень, уповноважений здійснювати державну реєстрацію актів цивільного стану, яка має публічно правову природу, спір щодо відмови такого органу внести зміни до актового запису цивільного стану за заявою особи слід кваліфікувати як публічно правовий, що належить до адміністративної юрисдикції.

Отже, місцевий суд дійшов вірного висновку про те, що ці вимоги підлягають вирішенню в судовому порядку, але в адміністративному судочинстві.

Щодо вимог позивачки про зміну національності матері з «українка» на «полька», суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 11 Конституції України держава сприяє консолідації та розвиткові української нації, її історичної свідомості, традицій і культури, а також розвиткові етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності всіх корінних народів і національних меншин України.

При цьому чинним законодавством України не передбачено зазначення в актових записах цивільного стану та свідоцтвах органами державної реєстрації актів цивільного стану національності батьків дитини чи осіб, які вступають у шлюб. Тим самим забезпечується рівність усіх незалежно від національності чи етнічного походження, а також право особи вільно обирати та відновлювати національність, як це передбачено статтею 11 Закону України «Про національні меншини в Україні». Примушення громадян у будь-якій формі до відмови від своєї національності не допускається.

Згідно зі статтею 300 ЦК особа має право на індивідуальність, на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. Таке право підпадає під захист статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає, що кожна людина має право на повагу до її особистого і сімейного життя. Держава не може втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом та у випадках, необхідних у демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки.

Відмова від фіксації національності в офіційних документах, що посвідчують особу, та актових записах цивільного стану і відповідних свідоцтвах органів державної реєстрації актів цивільного стану відповідає статті 24 Конституції України, яка гарантує рівність громадян, зокрема незалежно від етнічного походження, а також статті 11 Закону України «Про національні меншини в Україні».

Національна належність особи є актом її особистого самовизначення і жодним чином не впливає на публічно-правові відносини такої особи з державою. Фіксація факту національності особи в документі, що її посвідчує, чи в актових записах громадянського стану створила б перешкоду вільному обранню чи відновленню національності, оскільки поставила б таке обрання чи відновлення у залежність від рішення державного органу.

Таким чином, у зв`язку з неможливістю встановлення в судовому порядку фактів щодо належності осіб до певної національності цей спір не підлягає розгляду не лише в порядку адміністративного судочинства, а й у судовому порядку взагалі.

Таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 11 вересня 2019 року по справі № 810/2732/18.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі суд виходив з того, що даний спір взагалі не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, проте зазначене не вплинуло на остаточний висновок суду відмова у відкритті провадження у справі.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому апеляційна скарга на підставі ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду - залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий: Т.В. Крамаренко

Судді: Т.З. Бондаренко

В.І. Темнікова

Повний текст постанови складено 25 жовтня 2019 року.