Постанова

Іменем України

25 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 726/2291/15-ц

провадження № 61-32912св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Ступак О. В.,
суддів:Воробйової І. А., Усика Г. І.,Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 22 червня 2017 року у складі колегії суддів: Височанської Н. К., Литвинюк І. М., Перепелюк І. Б.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У листопаді 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк» або Банк) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов обґрунтовано тим, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 17 червня 2008 року укладено кредитний договір № CVI0A800000207, згідно з яким Банк зобов`язався надати ОСОБА_5 кредит у розмірі 9 278,51 дол. США на термін до 14 червня 2013 року, а ОСОБА_5 зобов`язалася повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлені кредитним договором. Для забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним кредитним договором 17 червня 2008 року ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договори поруки № CVI0A800000207 з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 (окремо з кожним). Згідно з умовами укладених договорів поручителі відповідають перед Банком за виконання ОСОБА_5 зобов`язань за кредитним договором у тому ж розмірі, що і боржник. У зв`язку з невиконанням ОСОБА_5 зобов`язань за кредитним договором станом на 21 жовтня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 42 243,77 дол. США, що складається із: заборгованості за кредитом у сумі 7 551,70 дол. США, за процентами за користування кредитом у сумі 2 616,24 дол. США, з комісії за користування кредитом у сумі 2 319,14 дол. США, пені за несвоєчасне виконання зобов`язань у сумі 27 734,25 дол. США, а також штрафів за фіксованою частиною у сумі 11,37 дол. США та процентною складовою в сумі 2 011,07 дол. США. Позивач направив на адресу відповідачів письмову вимогу із зазначенням невиконаних зобов`язань за договором № CVI0A800000207. У зв`язку з невиконанням відповідачами вказаних у договорах обов`язків Банк просив стягнути солідарно з ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 заборгованість за кредитним договором від 17 червня 2008 року № CVI0A800000207 у розмірі 928 518,08 грн та судові витрати -13 927,77 грн.

Рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 06 травня 2016 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 заборгованість за кредитним договором у розмірі 928 518,08 грн, судовий збір у розмірі 3 481,94 грн та судові витрати у розмірі 420,00 грн. В іншій частині позовних вимог суд першої інстанції відмовив у зв`язку зі спливом позовної давності.

Задовольняючи частково позов ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив із того, що згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Разом з тим, пред`явивши 23 червня 2009 року вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором, Банк змінив строк виконання основного зобов`язання й повинен був пред`явити даний позов до позичальника та поручителів протягом п`яти років від дати порушення боржником встановленого Банком строку для дострокового повернення кредиту, а саме до 23 червня 2014 року, однак звернувся до суду лише 05 листопада 2015 року, тому пропустив строк позовної давності, про застосування якого було заявлено ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

Справа розглядалась судами апеляційної інстанції неодноразово.

Останнім рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 22 червня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 06 травня 2016 року скасовано. Позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 та ОСОБА_2 солідарно на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 17 червня 2008 року № CVIOA800000207 станом на 21 жовтня 2015 року в розмірі 10 167,94 дол. США та 261 087,76 грн, з яких заборгованість: за тілом кредиту в розмірі 7 551,70 дол. США, заборгованість за процентами в розмірі 2 616,24 дол. США, заборгованість з пені в розмірі 26 1087,76 грн. Стягнуто з ОСОБА_5 та ОСОБА_3 солідарно на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 17 червня 2008 року № CVIOA800000207 станом на 21 жовтня 2015 року в розмірі 10 167,94 дол. США та 261 087,76 грн, з яких заборгованість: за тілом кредиту в розмірі 7 551,70 дол. США, заборгованість за процентами в розмірі 2 616,24 дол. США, заборгованість з пені в розмірі 26 1087,76 грн. Стягнуто з ОСОБА_5 та ОСОБА_4 солідарно на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 17 червня 2008 року № CVIOA800000207 станом на 21 жовтня 2015 року в розмірі 10 167,94 дол. США та 261 087,76 грн, з яких заборгованість: за тілом кредиту в розмірі 7 551,70 дол. США, заборгованість за процентами в розмірі 2 616,24 дол. США, заборгованість з пені в розмірі 26 1087,76 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погоджуючись у повній мірі з висновками суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що ухвалюючи рішення, суд першої інстанції ототожнив поняття пред`явлення позову про звернення стягнення на предмет застави з вимогою про дострокове погашення боргу, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про пропуск позивачем позовної давності для звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором. Визначені сторонами права Банку здійснюються за його вибором як одна або декілька дій, тому звернення стягнення на заставлене майно не є рівноцінним зміні строку виконання зобов`язання зі сплати договірних сум. У матеріалах справи відсутні відомості про те, що позичальник змінював строк виконання зобов`язання або приймав рішення про дострокове повернення кредиту. А тому висновок суду першої інстанції про те, що Банк змінив строк виконання зобов`язання, є помилковим.

Встановлено, що Банк з позовом до суду звернувся в листопаді 2015 року, тобто в межах позовної давності. З огляду на викладені обставини колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову з підстав пропуску позовної давності підлягає скасуванню.

Аналізуючи пункти 13.5-13.9, 10.10 кредитно-заставного договору, та відповідно до статті 549 ЦК України апеляційний суд вирішив, що одночасне стягнення пені та штрафів є застосуванням подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, тому необхідно задовольнити позов лише в частині стягнення пені та відмовити в частині стягнення штрафів. Також колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що сплата комісії щомісячно за надання фінансового інструменту, тобто за оформлення кредиту, є несправедливими умовами для споживача фінансових послуг, а тому в задоволенні вимоги Банку про стягнення комісії в розмірі 2 319,14 дол. США слід відмовити.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи

До Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у липні 2017 року засобами поштового зв`язку надійшла касаційна скарга ОСОБА_5 на рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 22 червня 2017 року, в якій заявник, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати вказане оскаржуване рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

У касаційній скарзі заявник наполягає, що звернувшись з позовом про звернення стягнення на заставлене майно, позивач змінив строк виконання основного зобов`язання: як убачається із рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 квітня 2011 року, яким задоволені позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк», позивач реалізував своє право вимоги дострокового виконання основного зобов`язання на підставі частини другої статті 1050 ЦК України, оскільки саме в рахунок всієї суми тіла кредиту, що залишилась, нарахованих процентів, комісії та пені просив звернути стягнення на заставлений автомобіль, що безумовно свідчить про зміну Банком строку виконання зобов`язання.

Також заявник зазначає про пропущення позивачем позовної давності: звернувшись в 2009 році до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом про звернення стягнення на предмет застави, було перервано строк позовної давності. У зв`язку з чим загальний перебіг позовної давності розпочався з червня 2009 року і з урахуванням збільшеної договором позовної давності, закінчився в червні 2014 року, а позивач звернувся до суду в листопаді 2015 року, тобто поза межами позовної давності, однак зазначені доводи не були враховані судом апеляційної інстанції.

Окрім цього, заявник зазначає, що судом апеляційної інстанції не враховано, що сума кредиту складає 7 551,70 дол. США, а сума неустойки - 261 087,76 грн, що значно перевищує розмір збитків. Матеріали справи не містять доказів того, що кредитор вживав заходів щодо зменшення розміру неустойки, а навпаки позивач зволікав зі зверненням до суду з позовом і таке затягування надало йому право заявляти вимогу про стягнення пені в такому розмірі, проте апеляційний суд не застосував до спірних правовідносин положення частини третьої статті 551 ЦК України і не зменшив розмір пені.

Від інших учасників справи не надходило заперечень на касаційну скаргу ОСОБА_5

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 серпня 2017 року звільнено ОСОБА_5 від сплати судового збору за подачу касаційної скарги, відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 22 червня 2017 року, витребувано матеріали справи із Садгірського районного суду м. Чернівці, зупинено виконання рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 22 червня 2017 року та надано строк для подачі заперечень на касаційну скаргу.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 Цивільного процесуального кодексу України, далі - ЦПК України).

У червні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену цивільну справу передано Верховному Суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06 червня 2019 року справу розподілено судді-доповідачеві Гулейкову І. Ю.

Ухвалою Верховного Суду від 12 вересня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частинидругої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до статті 213 ЦПК України(у редакції до 15 грудня 2017 року) рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 17 червня 2008 року ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 уклали кредитно-заставний договір № CVI0A800000207, згідно з яким Банк зобов`язався надати ОСОБА_5 кредит у розмірі 9 278,51 дол. США на термін до 14 червня 2013 року, а відповідач ОСОБА_5 зобов`язалася повернути кредит та сплатити проценти за процентною ставкою в розмірі 16,92 річних за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлені цим договором.

ПАТ КБ «ПриватБанк» видав позичальнику кредит у розмірі 9 278,51 дол. США.

Сторони визначили як кінцеву дату погашення кредиту - 14 червня 2013 року (пункт 16.1 кредитно-заставного договору), так і строки виконання зобов`язань з погашення платежів - щомісячно, у розмірі та строки, визначені у графіку повернення кредиту та сплати процентів, а також строки сплати процентів за користування кредитом - щомісячно, одночасно з погашенням відповідної частини кредиту в строк, визначений графіком повернення кредиту та сплати процентів.

Умовами кредитно-заставного договору, а саме в розділі 13, передбачені пеня та штрафи у відповідних розмірах за порушення позичальником зобов`язань, передбачених цим договором.

Згідно з пунктом 13.11 кредитно-заставного договору позовна давність за вимогами про стягнення кредиту, винагороди та процентів за користування кредитом, неустойки встановлена тривалістю п`ять років.

Для забезпечення виконання зобов`язань за кредитно-заставним договором від 17 червня 2008 року ОСОБА_5 передала у заставу ПАТ КБ «ПриватБанк» належний їй автомобіль BMV520i, 1994 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 .

Також для забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_5 за кредитно-заставним договором № CVI0A800000207 від 17 червня 2008 року ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено договір поруки з поручителем ОСОБА_2 ; договір поруки з поручителем ОСОБА_3 ; договір поруки з поручителем ОСОБА_4 ..

Відповідно до пункту 12 договорів поруки порука припиняється після закінчення п`яти років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитно-заставним договором.

23 червня 2009 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет застави. В обґрунтування позовних вимог позивач у позовній заяві посилався на те, що 17 червня 2008 року між позивачем та ОСОБА_5 був укладений кредитно-заставний договір № CVI0A800000207, відповідно до якого вона отримала кредит у розмірі 9 278,51 дол. США, з терміном повернення до 14 червня 2013 року та зі сплатою згідно з графіком погашення щомісячно та процентів за користування кредитом. Станом на 07 травня 2009 року вона мала загальну заборгованість у розмірі 9 207,67 дол. США, що у гривневому еквіваленті становить 70 162,42 грн, яка складається із заборгованості за: кредитом у розмірі 8 502,58 дол. США; за процентами за користування кредитом у розмірі 173,09 дол. США; з комісії за користування кредитом у розмірі 55,67 дол. США; пенею за несвоєчасне виконання зобов`язань у розмірі 6,62 дол. США та штрафні санкції в розмірі 469,71 дол. США. Згідно з заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 квітня 2011 року в рахунок погашення заборгованості за кредитно-заставним договором № CVI0A800000207 в розмірі 70 162,42 грн, що є еквівалентом 9 207,67 дол. США, звернуто стягнення на предмет застави. Задовольняючи позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» про звернення стягнення на предмет застави, суд в рішенні від 20 квітня 2011 року виходив з того, що вимога про дострокове стягнення заборгованості по кредиту, заявлена на підставі частини другої статті 1050 ЦК України, є обґрунтованою та прийняв до уваги розмір всієї заборгованості на суму 70 162,42 грн, що є еквівалентом 9 207,67 дол. США, у рахунок погашення якої і звернув стягнення на заставний автомобіль.

Згідно з розрахунком заборгованості в порушення умов кредитного договору ОСОБА_5 не здійснювала погашення заборгованості за кредитом у встановленому договором порядку та строки. Станом на 21 жовтня 2015 року згідно з розрахунками позивача ОСОБА_5 мала заборгованість - 42 243,77 дол. США, яка складалася із: 7 551,70 дол. США - заборгованість за кредитом, 2 616,24 дол. США - заборгованість за процентами за користування кредитом, 2 319,14 дол. США - заборгованість з комісії за користуванням кредитом, 27 734,25 дол. США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, а також штрафи відповідно до договору: 11,37 дол. США - штраф (фіксована частина), 2 011,07 дол. США - штраф (процентна складова).

Нормативно-правове обґрунтування та висновки Верховного Суду

Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 квітня 2011 року у справі № 2-1047/2001р., що міститься в матеріалах справи, яким задоволені позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет застави (автомобіль BMV520i, 1994 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 ), свідчить про те, що передбачена статтею 11 кредитно-заставного договору подія дефолту безумовно настала і для її усунення Банк звернувся до суду 23 червня 2009 року з позовом про звернення стягнення на предмет застави.

Такими діями (шляхом звернення до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 23 червня 2009 року) кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, тобто відповідно до приписів частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання, скоротивши його.

За змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватися визначених у договорі строків (термінів), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (стаття 611 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Зазначений правовий висновок міститься і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

Отже, після зміни умов основного зобов`язання у Банку (кредитора) були відсутні правові підстави нараховувати проценти та пеню у зв`язку з порушенням позичальником умов кредитно-заставного договору, а у суду апеляційної інстанції - задовольняти позовні вимоги в цій частині.

Натомість апеляційний суд ухвалив рішення про стягнення з відповідачів заборгованості за процентами та пені станом на 21 жовтня 2015 року.

Європейський суд з прав людини зауважує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути порушені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява № 14902/04, § 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви № 22083/93 і № 22095/93, § 51)).

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).

У частині першій статтею 259 ЦК України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Згідно з пунктом 13.11 кредитно-заставного договору позовна давність за вимогами про стягнення кредиту, винагороди та процентів за користування кредитом, неустойки встановлена тривалістю п`ять років.

Відповідно до пункту 12 договорів поруки порука припиняється після закінчення п`яти років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитно-заставним договором.

Матеріали справи містять заперечення ОСОБА_5 проти позову з проханням відмовити у його задоволенні через пропущення позивачем позовної давності (а. с. 55-57, а. с. 104-105, т. 1). Аналогічні заперечення проти позову у зв`язку з пропуском позовної давності заявили поручитель ОСОБА_3 (а. с. 106-108, т. 1) та поручитель ОСОБА_2 (а. с. 109-110, т. 1).

Поручитель ОСОБА_4 участі в судових засіданнях не брав та не надав до суду заперечення проти позову, у тому числі і у зв`язку з пропуском позовної давності.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

У спорі з декількома належними відповідачами, в яких немає солідарного обов`язку (до яких не звернута солідарна вимога), один з них може заявити суду про застосування позовної давності тільки щодо тих вимог, які звернуті до нього, а не до інших відповідачів. Останні не позбавлені, зокрема, прав визнати ті вимоги, які позивач ставить до них, чи заявити про застосування до цих вимог позовної давності.

Аналогічний правовий висновок міститься і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18).

При цьому Верховний Суд наголошує, що у випадку, коли до відповідачів, пов`язаних солідарним обов`язком, пред`явлена солідарна вимога і один із них обґрунтовано заявив суду про застосування позовної давності, то така процесуальна дія має наслідки, передбачені ЦК України, і для інших солідарних боржників.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).

Позивач звернувся до суду з позовом у листопаді 2015 року, що підтверджується відбитком поштового штемпеля на конверті (а. с. 31, т. 1), тобто після спливу п`ятирічного строку позовної давності, відлік якої розпочався 23 червня 2009 року, шляхом пред`явлення до позичальника вимоги, а саме: звернення з позовом до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська, що в силу частини четвертої статті 267 ЦК України є підставою для відмови у позові стосовно стягнення основного зобов`язання (тіла кредиту).

Апеляційний суд надав неправильну оцінку зазначеним обставинам справи, зокрема не врахував пред`явлення позивачем вимоги до позичальника згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України та пов`язані із цим наслідки, дійшов необґрунтованого висновку про подання позову в межах позовної давності та його часткове задоволення, що є підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Разом з тим суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у позові до позичальника ОСОБА_5 , поручителя ОСОБА_2 та поручителя ОСОБА_3 , оскільки Банком пропущено позовну давність за вимогами про стягнення кредиту, проте безпідставно залишив поза увагою те, що право Банку нараховувати передбачені кредитно-заставним договором проценти за кредитом та пенею припинилося після звернення Банку 23 червня 2009 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська та не врахував необхідність відмови у позові і щодо солідарного боржника ОСОБА_4 з огляду на заяви інших відповідачів про застосування позовної давності у справі, що також є підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Узагальнюючи викладене, Верховний Суд дійшов висновку про скасування рішень судів першої й апеляційної інстанцій та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову, оскільки судами неправильно застосовані норми матеріального та процесуального права та неправильно витлумачено умови кредитно-заставного договору та договорів поруки.

Викладене свідчить про те, що судами встановлено всі обставини справи, проте неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, які підлягали застосуванню, що призвело до неправильного вирішення справи. Тому рішення судів підлягають скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Розподіл судових витрат

Відповідно до статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції в постанові розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до частини шостої статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

З огляду на висновок щодо суті касаційної скарги ОСОБА_5 та скасування судових рішень, беручи до уваги те, що заявник була звільнена від сплати судового збору за подачу касаційної скарги, ПАТ КБ «ПриватБанк» зобов`язаний сплатити на користь держави 16 713,32 грн судового збору за подання ОСОБА_5 касаційної скарги (13 927,77 грн * 120 %).

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України судові витрати позивача, понесені ним у суді першої та апеляційної інстанцій, залишаються за ним.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 412 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 06 травня 2016 року та рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 22 червня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.

Стягнути із Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на користь держави 16 713,32 грн судового збору за подання касаційної скарги.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО. В. Ступак
Судді:І. А. Воробйова
І. Ю. Гулейков
Г. І. Усик
В. В. Яремко