РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.03.2019 року Херсонський міський суд Херсонської області у складі:

головуючого судді Дорошинської В.Е.

при секретарі Рєпа А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: орган опіки та піклування Дніпровської районної у м. Херсоні ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про визнання осіб такими, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком АДРЕСА_1, в якому вказує, що крім нього та його сім'ї зареєстровані відповідачі в даному будинку. Відповідачі були зареєстровані за вказаною адресою за згодою попереднього власника домоволодіння. Однак не проживають за місцем реєстрації вже понад рік, незважаючи на це він вимушений сплачувати вартість комунальних послуг, відповідачу не надають документи на оформлення субсидії на оплату комунальних послуг та позбавляють мене як власника можливості в повні мірі використовувати об'єкт права власності.

У зв'язку з наведеним просить визнати ОСОБА_2, ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме будинком, що розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 22.09.2018 року справу прийнято до провадження та справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 279 ЦПК України сторони в судове засідання не викликалися, проте відповідачу було встановлено строк в п'ятнадцять днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження на подачу відзиву на позовну заяву.

На адресу суду відповідачами, було направлено відзив, відповідно до якого просили відмовити в задоволенні позову, оскільки у неї з донькою більше не має іншого житла, де б вони могли б зареєструватися та проживати, окрім того вона постійно надавала позивачу гроші на сплату комунальних послуг. Зазначила, що позивач жодного разу не пропонував укласти договір найму приміщення, так як вони є родичами і постійно проживали та проживають у будинку за адресою: АДРЕСА_1. Також ні позивач, ні члени його родини жодного разу не звертався до неї з приводу необхідності надати документи для оформлення субсидії, позивачем взагалі не надано жодного доказу того, що він подавав на оформлення субсидії і йому було відмовлено у зв'язку із їх з донькою реєстрацією у будинку. Вказує, що позивач постійно вчинює їй та її доньці перешкоди в проживанні в вищезазначеному будинку, що підтверджується постійними зверненнями до поліції та заявами, а тому вона змушена ночувати у знайомих на час сварок з позивачем. Також зазначає, що а ні в її дитини, а ні в неї самої відсутнє нерухоме майно, де б вони могли зареєструватися та проживати.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши матеріали справи, суд встановив, що позивач ОСОБА_1 є власником будинку за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується договором дарування від 21.02.2017р., посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Нестерович О.І.. та зареєстровано 21.02.2017р. в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 19125349.

Згідно довідки квартального комітету №20 , №83 від 27.06.2018р. за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 - домовласник; ОСОБА_5 - дружина, ОСОБА_6 - син; ОСОБА_7 - донька.

Відповідно до акту квартального комітету за №20 від 27.03.2018р. складений про те, що за адресою АДРЕСА_1 зареєстрована ОСОБА_8 не проживає за даною адресою більше року, її особистих речей в будинку не має.

Відповідно до довідки відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб №16-21/1946 від 15.03.2017р. за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2

В матеріалах справи містяться багаточисельні звернення ОСОБА_8 до Херсонського міського відділу поліції із заявою щодо неможливості користуватися будинком у зв'язку з неправомірною поведінкою позивача, який вчиняє постійні перешкоди у користуванні майном, псують речі, знущається на нею та її неповнолітньою дитиною, погрожує їй розправою.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК України), членів сім'ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК України, ст. 405 ЦК України).

Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Згідно ст. 9 Житлового кодексу України, ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як за підстав і в порядку, передбаченому законом.

Стаття 319 Цивільного кодексу України передбачає, що власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно вселення членів сім'ї у житлове приміщення, яке належить громадянину на праві власності є результатом реалізації права власника й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право.

Згідно ч.2 ст. 405 Цивільного кодексу України, передбачені, спеціальні підстави для визнання особи такою, що втратила право на користування житлом власника: у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Отже, збереження або втрата права користування житлом за відсутнім мешканцем, у будь-якому випадку, прямо залежить від причин відсутності, тобто волі, намірів та свідомих дій цієї особи щодо реалізації свого права на проживання у спірному приміщенні.

Так судом достовірно встановлено, що відповідач відноситься до спірного будинку як до свого єдиного місця проживання, оскільки була зареєстрована згідно домової книги про прописки громадян у будинку АДРЕСА_1 ще з 05.12.1984року, тобто з самого її дитинства, а останній час не проживала за місцем реєстрації з поважних причин у зв'язку з неприязними стосунками з позивачем та перешкоджанням останнього користуватися будинком, що підтверджується багаточисельними зверненнями до правоохоронних органів про протиправні дії позивача - ОСОБА_1 відносно неї та її дитини .

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна особа повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Крім того, судом також встановленого, що до суду не надано доказів наявності у матері дитини у власності або в користуванні іншого житла, позивачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що реєстрації його двоюрідної сестри, малолітньої дитини в будинку, який належить йому на праві власності, перешкоджає позивачу користуватися чи розпоряджатися даним будинком. Тому суд вважає, що позовні вимоги в цій частині не обґрунтовані та не підлягають задоволенню.

Що стосується позовних вимог щодо неповнолітньої дитини - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, то суд вважає, що у цій частині позову слід також відмовити, з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 на час розгляду справи виповнилось вісім років, а тому остання в силу норм діючого законодавства України вважається малолітньою.

Частиною 4 ст. 29 Цивільного кодексу України передбачено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Частиною 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Згідно з частиною 1 ст. 160 Сімейного кодексу України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Частиною 1 ст. 163 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними.

Таким чином малолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає.

Права малолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного із них). Причини не проживання малолітньої дитини за місцем реєстрації не залежить від волі малолітньої дитини, а тому за своїм характером є поважними.

Оскільки підставою втрати особою права користування житлом є лише неповажність причин відсутності понад встановлені строки, то малолітня дитина як самостійний суб'єкт житлових правовідносин (окремо від батьків) не може бути визнана такою, що втратила право на користування жилим приміщенням.

Приймаючи до уваги викладене, суд вважає, що виходячи з зазначених норм законодавства та віку дитини - 8 років, малолітня ОСОБА_3 не може самостійно визначати своє місце проживання, а тому така підстава для визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщення як не проживання без поважних на то причин взагалі не може мати місце.

Малолітня дитина не є самостійним суб'єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками.

Отже, системний аналіз цивільного та житлового законодавства дає підстави вважати, що малолітня дитина не може бути самостійним відповідачем за позовом про визнання її такою, що втратила права користування житлом, та зберігає або втрачає таке право автоматично разом з батьками. Окрім того, позивачем не надано доказів не проживання малолітньої дитини у спірному будинку, у зв'язку з чим у задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати з відповідача не стягуються.

Керуючись ст. 3 Конвенції про права дитини, ст. 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, рішеннями Європейського суду з прав людини, ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, ст. 47 Конституції України, ст. ст. 29, 405 Цивільного кодексу України, ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», ст. ст. 13, 19, 81, 82, 141, 263, 264, 265, 280, 282 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

В задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: орган опіки та піклування Дніпровської районної у м. Херсоні ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Суддя В.Е. Дорошинська