Постанова

Іменем України

16 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 645/3897/14-ц

провадження № 61-30104св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Журавель В. І. (суддя-доповідач),

суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 10 квітня 2017 року у складі судді Іващенко С. О. та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 14 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Бровченка І. О., Кіся П. В., Хорошевського О. М.,

Описова частина

Короткий зміст вимог позовної заяви

У травні 2014 року публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»; далі - ПАТ «УкрСиббанк»; банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов обґрунтований тим, що 13 червня 2008 року між АКІБ «Укрсиббанк», перейменованим на ПАТ «УкрСиббанк», і ОСОБА_1 укладений договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до умов якого останній отримав грошові кошти у розмірі 90 000 доларів США зі сплатою 14,00 % річних строком до 11 червня 2038 року (з можливістю дострокового стягнення кредиту).

Повернення кредиту забезпечене договором поруки від 13 червня 2008 року № 211272, укладеним між банком і ОСОБА_2

З вересня 2012 року ОСОБА_1 припинив виконувати свої зобов`язання, у зв`язку з чим станом на 25 квітня 2014 року розмір заборгованості становить 94 901,17 доларів США, з яких: 77 445,47 доларів США - заборгованість за кредитом; 15 752,79 доларів США - заборгованість за відсотками; 434,10 доларів США - пеня за прострочення сплати кредиту; 1 268,81 доларів США - пеня за прострочення сплати відсотків.

Уточнивши позовні вимоги, ПАТ «УкрСиббанк» просило стягнути солідарно з ОСОБА_1 і ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором у розмірі 94 901,17 доларів США, що еквівалентно 1 080 415 грн 40 коп.

Короткий зміст рішення та ухвали судів попередніх інстанцій

Рішенням Фрунзенського районного суду міста Харкова від 10 квітня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 14 листопада 2017 року, позов ПАТ «УкрСиббанк» задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором від 13 червня 2008 року № 0 у розмірі 94 901,17 доларів США.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суди виходили з доведеності факту неналежного виконання зобов`язань за кредитним договором, забезпеченим договором поруки, наявності непогашеної заборгованості, яка підлягає солідарному стягненню з відповідачів на користь банку.

Короткий зміст касаційної скарги

У грудні 2017 року до суду касаційної інстанції від ОСОБА_2 надійшла касаційна скарга, у якій вона, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 10 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 14 листопада 2017 року, передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 грудня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її з суду першої інстанції.

Справу № 645/3897/14-ц передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Верховного Суду від 18 вересня 2019 року справу призначено до судового розгляду у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії із п`яти суддів.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Заявник зазначає, що при розгляді даної справи судами не враховано тієї обставини, що останній платіж за кредитним договором позичальником здійснено у липні 2013 року, тому порука припинилася на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин).

Крім того, вважає, що банк неправомірно застосував підвищену відсоткову ставку, внаслідок чого порука припинилася і на підставі частини першої статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин).

Зазначає, що суд першої інстанції не врахував часткове погашення боржником заборгованості за кредитом у період з 19 березня 2009 року до 10 листопада 2009 року.

Обставини справи

Суди встановили, що 13 червня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк», яке перейменоване на ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, згідно з умовами якого останній отримав кредит у розмірі 90 000 доларів США строком до 11 червня 2038 року (з можливістю дострокового стягнення кредиту) зі сплатою 14,00 % річних (із можливістю збільшення відсоткової ставки).

Того ж дня, 13 червня 2008 року, з метою забезпечення виконання умов кредитного договору ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 уклали договір поруки № 211272.

У пункті 1.3 договору поруки сторони дійшли згоди про те, що поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, за всіма зобов`язаннями останнього за основним договором, включаючи повернення основної суми боргу, сплату відсотків, комісій, відшкодування можливих збитків, сплату пені та інших штрафних санкцій, передбачених умовами основного договору.

Пунктом 1.4 договору поруки передбачено, що відповідальність поручителя й боржника є солідарною.

Відповідно до розрахунку заборгованості з вересня 2012 року ОСОБА_1 припинив виконувати свої зобов`язання за кредитним договором, унаслідок чого розмір заборгованості станом на 25 квітня 2014 року становить 94 901,17 доларів США, з яких:

- 77 445,47 доларів США - заборгованість за тілом кредиту;

- 15 752,79 доларів США - заборгованість за відсотками;

- 434,10 доларів США - пеня за прострочення сплати тіла кредиту;

- 1 268,81 доларів США - пеня за прострочення сплати відсотків.

Відповідачі відмовилися добровільно погасити зазначений борг, що стало підставою даного позову.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Статтею 213 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій) передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам ухвала апеляційного суду не відповідає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосування норми права

При зверненні до суду з даним позовом банк посилався на те, що у порушення умов кредитного договору ОСОБА_1 належним чином свої зобов`язання щодо повернення кредиту з вересня 2012 року не виконує, у зв`язку з чим станом на 25 квітня 2014 року утворилась заборгованість у сумі 94 901,17 доларів США.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції вважав доведеним факт порушення майнових прав банку внаслідок невиконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, забезпеченим порукою ОСОБА_2 , і наявності заборгованості у вищевказаному розмірі.

Апеляційний суд погодився з рішенням районного суду, визнавши його законним та обґрунтованим.

Колегія не погоджується з висновком суду апеляційної інстанції з таких міркувань.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно зі статтею 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами).

У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Зазначений висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18).

Таким чином, порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим, із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

В апеляційній скарзі на рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 10 квітня 2017 року ОСОБА_2 посилалася на припинення поруки на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Пунктом 3.1 договору поруки передбачено, що цей договір набирає чинності з моменту його підписання обома сторонами та діє до повного припинення всіх зобов`язань боржника за основним договором.

Тобто, у договорі поруки від 13 червня 2008 року № 211272, укладеного між банком та ОСОБА_2 , не встановлений строк поруки, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Згідно з наданим банком розрахунком із вересня 2012 року ОСОБА_1 належним чином не виконує свої зобов`язання щодо повернення кредиту.

Із зазначеним позовом банк (через засоби поштового зв`язку) звернувся до поручителя 12 травня 2014 року.

Апеляційний суд належним чином вищевказаного не врахував і не перевірив доводів апеляційної скарги поручителя щодо неправильності застосування положень частини четвертої статті 559 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), внаслідок чого зробив передчасний висновок про можливість залишення без змін рішення суду першої інстанції.

Крім того, одним із аргументів апеляційної скарги ОСОБА_2 було посилання на припинення поруки у зв`язку зі збільшенням відсоткової ставки до 16,56 % річних за відсутності її згоди на це (частина перша статті 559 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин)).

У пункті 1.3.1 договору кредиту сторони узгодили відсоткову ставку у розмірі 14 % річних протягом перших тридцяти днів, починаючи з дати надання кредиту.

Після закінчення цього строку щомісяця відсоткова ставка підлягає перегляду.

У випадку, якщо банк не повідомив позичальника про встановлення нового розміру відсоткової ставки на наступний місяць, застосовується розмір ставки, діючий за цим договором у попередньому місяці.

Відповідно до розрахунку заборгованості станом на 25 квітня 2014 року відсоткова ставка за договором про надання споживчого кредиту від 13 червня 2008 року № 0 періодично збільшувалась до 28 % річних.

У висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2355цс15, зазначено, що згідно із частиною першою статті 651 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку» від 12 грудня 2008 року № 661-VI (далі - Закон № 661-VI), який набрав чинності 09 січня 2009 року, положення ЦК України доповнено статтею 1056-1, частиною другою якої передбачено, що встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком в односторонньому порядку.

Наведена редакція статті 1056-1 ЦК України була чинною до 16 жовтня 2011 року.

З аналізу зазначених норм можна дійти висновку про те, що якщо умовами кредитного договору передбачається право банку в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання певних умов з додержанням установленої кредитним договором процедури повідомлення позичальника, то збільшення банком розміру процентної ставки за цим кредитним договором в односторонньому порядку є правомірним за умови, що рішення банку про таку зміну було прийняте до набрання чинності Законом № 661-VІ.

У постанові Верховного Суду України від 14 грудня 2016 року у справі № 752/16018/15-ц міститься висновок про те, що у разі підвищення банком процентної ставки з`ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо. Боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника лист про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.

Згідно з частинами першою та другою статті 303 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи судом апеляційної інстанції) під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Проте апеляційний суд у порушення норм процесуального права погодився з висновком суду першої інстанції про солідарне стягнення боргу з відповідачів, не звернувши увагу на посилання апеляційної скарги ОСОБА_2 про припинення поруки з підстав, передбачених частиною першою статті 559 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Висновки за наслідками розгляду касаційної скарги

Ураховуючи те, що апеляційний суд не надав належної оцінки доводам апеляційної скарги ОСОБА_3 і зробив передчасний висновок про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвала апеляційного суду - скасуванню з переданням справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Харківської області від 14 листопада 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції ухвала апеляційного суду Харківської області від 14 листопада 2017 року втрачає законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:В. І. Журавель Н. О. Антоненко І. О. Дундар Є. В. Краснощоков М. М. Русинчук