Постанова

Іменем України

09 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 178/866/15-ц

провадження № 61-31186св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С.,

Погрібного С. О., Ступак О. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 15 червня 2016 року у складі судді Берелет В. В. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 січня 2017 року у складі колегії суддів: Куценко Т. Р., Демченко Е. Л., Максюти Ж. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій

У червні 2015 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 28 лютого 2008 року отримав кредит у сумі 500,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік від суми залишку заборгованості за кредитом, із кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідно до договору позичальник зобов`язаний щомісяця у строки, визначені правилами, здійснювати погашення частини суми заборгованості за кредитною лінією. При порушенні відповідачем строків платежів за кожним із грошових зобов`язань, передбачених цим договором більш ніж на 120 днів, відповідач зобов`язаний сплатити позивачу штраф у розмірі 500,00 грн + 5 % від суми позову.

На порушення умов кредитного договору відповідач свої зобов`язання належним чином не виконував, невчасно сплачував грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами, у результаті чого виникла заборгованість за кредитом у сумі 24 293,80 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом у сумі 14 000,23 грн, заборгованості за відсотками за користування кредитом у сумі 8 148,63 грн, заборгованості за пенею та комісією у сумі 750,00 грн.

Посилаючись на вказані обставини, АТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором від 28 лютого 2008 року б/н у розмірі 24 293,80 грн, а також штрафи, відповідно до умов та правил надання банківських послуг, у сумі 500,00 грн (фіксована частина) та 1 144,94 грн (процентна складова).

Заочним рішенням Криничанського районного суду Дніпропетровської області

від 15 червня 2016 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за договором

від 28 лютого 2008 року б/н у сумі 22 898,86 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом - 14 000,23 грн, заборгованості за відсотками за користування кредитом - 8 148,63 грн; заборгованості за пенею та комісією - 750,00 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення мотивоване тим, що у зв`язку із неналежним виконанням умов договору у позичальника виникла заборгованість, яка підлягає стягненню з відповідача без урахування суми штрафів (фіксованої та процентної складових), оскільки стягнення штрафів та пені є подвійною цивільно-правовою відповідальності за одне і теж саме порушення договірного зобов`язання, що суперечить вимогам статті 61 Конституції України.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 січня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Заочне рішення Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 15 червня 2016 року залишено без змін.

Постановляючи ухвалу про відхилення апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який всебічно та повно з`ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази та ухвалив законне і обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У березні 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на заочне рішення Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 15 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 січня 2017 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги неправильним застосування судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди у своїх рішеннях посилалися на укладений між сторонами кредитний договір, проте у матеріалах справи відсутній кредитний договір, а є лише заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, яка підписана відповідачем, проте зазначена заява не може вважатися договором у розумінні статті 626 ЦК України, оскільки не містить істотних умов притаманних договору. Крім того, у справі відсутні належні докази ознайомлення відповідача з Умовами та правилами надання банківських послуг, тарифами банку, саме станом на момент укладення договору, положення яких безпосередньо складають суттєві умови кредитного договору, а також підтверджує те, що саме ці умови діяли на момент підписання анкети-заяви. Також суд першої інстанції неналежним чином повідомив відповідача про розгляд справи чим порушив право відповідача на судовий захист.

Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргуОСОБА_1

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 червня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказану касаційну скаргу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 01 квітня 2019 року зазначену справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 28 лютого 2008 року між АТ КБ «ПриватБанк» та

ОСОБА_1 укладений кредитний договір б/н, за умовами якого відповідачу виданий кредит на споживчі потреби у розмірі 500,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Позивач свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, випустивши та надавши відповідачу кредитну картку Visa Classic із встановленим лімітом кредитних коштів у розмірі 500,00 грн, яку (картку) відповідач отримав та використав кредитні кошти у своїх цілях.

Під час користування відповідачем кредитною карткою банк неодноразово змінював кредитний ліміт, який станом на 25 липня 2011 року становив 14 300,00 грн, що підтверджується відповідною довідкою, наданою позивачем.

Із виписки за кредитним рахунком ОСОБА_1 вбачається, що у період із дати встановлення кредитного ліміту та до серпня 2014 року відповідач користувався кредитними коштами шляхом зняття коштів у банкоматі та сплати платежів через інтернет.

Останній платіж у рахунок погашення заборгованості здійснений відповідачем

21 липня 2014 року, яким частково погашено існуючу заборгованість.

Відповідно до витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 09 вересня

2014 року № 0000598 відомості про злочин за заявою ОСОБА_1

від 09 вересня 2014 року були внесені до реєстру за правовою кваліфікацією - частина перша статті 185 КК України із зазначенням статусу ОСОБА_1 - потерпілий.

Постановою Криничанського відділення поліції Дніпродзержинського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області

від 23 березня 2016 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 09 вересня 2014 року № 0000598, закрито у зв`язку із відсутністю у невстановлених осіб у діянні складу кримінального правопорушення, на підставі статті 11 КК України, пункту 2 частини першої статті 284 КПК України.

Станом на 30 квітня 2015 року позичальник має заборгованість за кредитом у розмірі 24 293,80 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом - 14 000,23 грн; заборгованості за процентами за користування кредитом - 8 148,63 грн; заборгованості за пенею та комісією - 750,00 грн, а також штраф (фіксована частина) - 250,00 грн, штраф (процентна складова) - 1 144,94 грн.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що відповідач не виконував належним чином зобов`язання за кредитним договором, що призвело до виникнення заборгованості, яка підлягає стягненню з позичальника.

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.

За змістом статті 1056-1 ЦК України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до пункту 14.12 статті 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (далі - Закон) користувач зобов`язаний використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень. Використання електронного платіжного засобу за довіреністю не допускається, крім випадку емісії додаткового електронного платіжного засобу для довіреної особи.

Згідно із пунктом 14.16 статті 14 Закону користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу зобов`язаний негайно повідомити банк у спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення держателем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів; під час реєстрації банком повідомлення користувача щодо втрати електронного платіжного засобу банк зобов`язаний відобразити дату та час повідомлення. Аналогічні норми містить Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року N 705 (далі - Положення). Крім того, указаним Положенням передбачено, що користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення держателем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів; під час реєстрації банком повідомлення користувача щодо втрати електронного платіжного засобу банк зобов`язаний відобразити дату та час повідомлення.

Відповідно до пунктів 6.3-6.8 Положення «Про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням» користувач зобов`язаний контролювати рух коштів за своїм рахунком та повідомляти емітента про операції, які не виконувалися користувачем.

Користувач зобов`язаний негайно повідомити емітента або визначену ним юридичну особу про втрату спеціального платіжного засобу в порядку та формі, установлених договором. В іншому разі емітент не несе відповідальності за платіжні операції, ініційовані за допомогою цього спеціального платіжного засобу, до отримання такого повідомлення, якщо інше не встановлено договором.

Емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату спеціального платіжного засобу зобов`язаний ідентифікувати держателя і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором.

Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату спеціального платіжного засобу зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього спеціального платіжного засобу.

Порядок подання повідомлення та/або заяви про втрату спеціального платіжного засобу та внесення спеціального платіжного засобу до стоп-списку і його вилучення з нього визначаються у внутрішньобанківських правилах банку, розроблених з урахуванням вимог цього Положення, правил платіжної системи, та обумовлюються в договорі.

Емітент у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин.

За змістом статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 10 ЦПК України 2004 року кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджає про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 57 ЦПК України

2004 року).

Відповідно до статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У противному разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Встановивши, що позичальником 28 лютого 2008 року підписана заява та довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», у якій сторони обумовили у письмовому вигляді сплату процентів за користування кредитними коштами та пеню, суди дійшли правильного висновку про стягнення заборгованості з позичальника, оскільки останній не виконує умов кредитного договору щодо своєчасного повернення отриманого кредиту та сплати нарахованих за кредитними коштами відсотків та пені.Крім того, наявність кримінального провадження не може свідчити, у силу презумпції невинуватості, про вчинення злочину щодо ОСОБА_1 до винесення вироку, яким такі обставини можуть бути встановлені, а також не може бути підставою для звільнення його від обов`язку належного виконання зобов`язання та виконання умов договору у випадку настання певних обставин, передбачених ними.

Доводи касаційної скарги про те, що суди у своїх рішеннях посилалися на укладений між сторонами кредитний договір, проте у матеріалах справи відсутній кредитний договір, а є лише заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, яка підписана відповідачем, проте зазначена заява не може вважатися договором у розумінні статті 626 ЦК України, оскільки не містить істотних умов, притаманних договору, є безпідставними, тому що у матеріалах справи наявна підписана позичальником заява та довідка, яка свідчить про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання, як другої сторони, до запропонованого договору, що відповідає вимогам статті 207 ЦК України. При цьому суди правильно визначились з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Наведені у касаційній скарзі доводи про те, що у справі відсутні належні докази ознайомлення відповідача з Умовами та правилами надання банківських послуг, тарифами банку, саме станом на момент укладення договору, положення яких безпосередньо складають суттєві умови кредитного договору, а також підтверджує те, що саме ці умови діяли на момент підписання анкети-заяви, є обґрунтованими, оскільки наявні у матеріалах справи Умови та правила надання банківських послуг не містять підпису ОСОБА_1 , тому у цій справі не можна вважати Умови та правили надання банківських послуг ПриватБанку складовою частиною укладеного між сторонами договору.

Разом з тим підписана позичальником заява та довідка від 28 лютого 2008 року, містить визначений розмір процентної ставки, неустойки (пені), отже, у цій справі наявні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді сплату процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини невід`ємними частинами «права на суд» слід розглядати, зокрема, такі вимоги: вимога «змагальності» процесу відповідно до статті 6 Конвенції передбачає наявність можливості бути поінформованим і коментувати зауваження або докази, представлені протилежною стороною, в ході розгляду; право на «публічне слухання», що передбачає право на усне слухання і особисту присутність сторони в цивільному судовому процесі перед судом (Екбатані проти Швеції (Ekbatani v. Sweden, 26 травня 1988 року, номер заяви 10563/83, пп. 24-33); право на ефективну участь (T. та V. проти Сполученого Королівства, 16 грудня 1999 року, номер заяв 24724/94; 24888/94, пп. 83-89).

Стаття 6 Конвенції головним чином служить для визначення того, чи були надані заявнику достатні можливості викласти свою позицію і оскаржити докази, які він вважав недостовірними, а не для того, щоб оцінювати правильність або неправильність рішення, прийнятого національними судами (Каралевічус проти Литви (Karalevicius v. Lithuania), 06 червня 2002 року, номер заяви 53254/99).

Враховуючи вищезазначене, під «повідомленням про процес» слід розуміти саме сповіщення судом сторін про місце та час розгляду справи, що свідчитиме про ефективне забезпечення сторін «правом на суд».

Отже, посилання ОСОБА_1 у касаційній скарзі на те, що суд першої інстанції неналежним чином повідомив відповідача про розгляд справи, чим порушив право відповідача на судовий захист, є безпідставними, оскільки у матеріалах справи наявні заяви ОСОБА_1 (а. с. 31, 44, 51) та повідомлення про вручення поштових відправлень (а. с. 41, 42, 47, 48, 67), тобто відповідач був обізнаний про розгляд справи у суді першої інстанції та мав можливість користуватися наданими йому процесуальними правами.

Таким чином, наведені у касаційній скарзі доводи не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій та не дають підстав вважати, що судами порушені норми матеріального та процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Криничанського районного суду Дніпропетровської області

від 15 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області

від 31 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

О. В. Ступак