П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 жовтня 2019 року місто Київ

справа № 752/9769/17

апеляційне провадження № 22-ц/824/12286/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Головачова Я.В.,

суддів: Вербової І.М., Соколової В.В.,

за участю секретаря судового засідання Коцюрби Л.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , поданупредставником ОСОБА_2 , на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 1 липня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна", публічного акціонерного товариства "ОТП Банк", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги в частині,

в с т а н о в и в :

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 5 листопада 2010 року між ПАТ "ОТП Банк", який є правонаступником ЗАТ "ОТП Банк", та ТОВ "ОТП Факторинг Україна" укладено договори про купівлі-продажу кредитного портфелю та про відступлення прав вимоги, за умовами яких первісний кредитор передав новому кредитору за цими договорами право вимоги, зокрема до ОСОБА_1 .

Вказані договори фактично є договорами факторингу, оскільки за їх умовами відступлення права вимоги здійснено на платній основі.

Зазначав, що за умовами спірних договорів фактично відбулось фінансування однієї особи іншою за рахунок передачі останньому грошової вимоги цієї особи до третьої особи. Крім того, згідно з чинним законодавством фактором можуть бути лише банки та фінансові установи, які мають ліцензію на здійснення фінансових послуг та включені до державного реєстру фінансових установ, а ТОВ "ОТП Факторинг Україна" таких дозволів не має.

Посилаючись на викладене, позивач просив суд визнати недійсним договір про відступлення права вимоги, який був укладений між ПАТ "ОТП Банк" та ТОВ "ОТП Факторинг Україна" в частині відступлення права вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № ML-005/107/2007 від 7 серпня 2007 року; застосувати наслідки недійсності правочину, передбачені статтею 216 ЦК України.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 1 липня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про задоволення позову. Скаржник зазначає, що відмовляючи у задоволенні позову суд не врахував, що при укладенні договору

відступлення прав вимоги, який за своїм змістом є договором факторингу, порушено приписи частини 2 статі 5 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", зокрема в частині недотримання банком обмеження щодо укладення договорів факторингу, встановленого пунктом 1 "Положення про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг", затвердженого розпорядженням Держфінпослуг № 231 від 3 квітня 2009 року, в частині набуття фактором ТОВ "ОТП Факторинг Україна" відступленого права грошової вимоги за договором факторингу до боржника - фізичної особи; ПАТ "ОТП Банк", як фінансова установа, у відповідності до вимог частини 2 статі 5 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", пункту 1 "Положень про віднесення операцій з фінансовими активами", підпункту "а" пункту 2 статі 1 Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг, статі 10 ЦК України, не мав права відступати право вимоги боргу, який належить фізичній особі.

Відзиви на апеляційну скаргу до суду не надходили.

Учасники справи в суд апеляційної інстанції не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином. З урахуванням положень частини 2 статі 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом установлено, що 7 серпня 2007 року між ЗАТ "ОТП Банк", правонаступником якого є ПАТ "ОТП Банк", та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № ML-005/107/2007, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредитні кошти в розмірі 274 050 доларів США, на строк до 7 серпня 2022 року зі сплатою 5,99 % річних.

У забезпечення виконання зобов`язань за договором кредиту 7 серпня 2007 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , як майновим поручителем, та ЗАТ "ОТП Банк" укладено договір іпотеки № PCL-005/107/2007, за умовами якого вони передали банку в іпотеку нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 .

5 листопада 2010 року між ПАТ "ОТП Банк" (продавець) та ТОВ "ОТП Факторинг Україна" (покупець) укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, відповідно до якого продавець продав (переуступив) покупцю права на кредитний портфель, який включає в себе кредитні договори (перелік яких міститься в додатку № 1), а покупець прийняв такий кредитний портфель та зобов`язався сплатити на користь продавця винагороду.

В цей же день між ПАТ "ОТП Банк" та ТОВ "ОТП Факторинг Україна" укладено договір про відступлення права вимоги за договорами іпотеки та договорами застави, що посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. за реєстровим № 8676.

Пунктом 1.1.1. договору про відступлення права вимоги передбачено, що клієнт (ПАТ "ОТП Банк") передає та відступає фактору (ТОВ "ОТП Факторинг Україна") сукупність прав, належних клієнту за договорами забезпечення, включаючи, але не обмежуючись, правом звертати стягнення на заставлене майно.

Заочним рішенням Макарівського районного суду Київської області від 10 серпня 2012 року позов ТОВ "ОТП Факторинг Україна" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ "ОТП Факторинг Україна"заборгованість за кредитним договором № ML-005/107/2007 в сумі 15 335 697 грн. 96 коп.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 28 лютого 2013 року зменшено розмір стягнутої пені з ОСОБА_1 на користь ТОВ "ОТП Факторинг Україна"; в решті рішення Макарівського районного суду Київської області від 10 серпня 2012 року залишено без змін.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із недоведеності та необґрунтованості позовних вимог.

Такий висновок суду є правильним.

Згідно з положеннями частини 1 статі 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За правилами статі 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною 1-3, 5 та 6 статі 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частини 1 статі 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношенням, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина 1 статі 510 ЦК України).

Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов`язанні.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статі 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно зі статтями 514, 516 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків.

Аналіз наведених норм права дає можливість зробити висновок про те, що уступка права вимоги стосується виключно заміни сторони (кредитора) у зобов`язанні, не впливає на зміст самого зобов`язання, і заміна сторони у зобов`язанні ніяким чином не порушує права та інтереси боржника.

Суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів встановив, що під час укладання оспорюваного договору було дотримано вимоги цивільного законодавства щодо змісту та форми вчинення правочинів, а позивач не довів факту заподіяння йому шкоди у зв`язку з укладанням вищезгаданого договору. Також суд дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки відсутні підстави для визнання недійсним договору про відступлення прав вимоги від 5 листопада 2010 року в частині, що стосується позивача.

Доводи апеляційної скарги про те, що ТОВ "ОТП Факторинг Україна" не може мати права вимоги за спірним договором, оскільки товариство не отримало у встановленому законом порядку індивідуальну ліцензію НБУ на здійснення валютних операцій, не заслуговують на увагу з таких підстав.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон держави не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статі 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, проте водночас обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю, є Декрет Кабінету Міністрів України № 15-93 "Про систему валютного реагування та валютного контролю" від 19 лютого 1993 року (далі - Декрет).

Відповідно до статі 2 Закону України "Про банки та банківську діяльність", кошти є грошима в національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. У статтях 47 та 49 цього Закону визначені операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Відповідно до статті 5 Декрету, операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ.

Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі генеральної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статі 5 цього ж Декрету.

Отже, уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Відповідно до пункту 1.5 Положення про порядок видачі Національним Банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу (затверджено постановою правління Національного Банку України від 14 жовтня 2004 року № 483; зареєстровано в Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року за № 1429/10028), використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний Банк України видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл здійснювати операції з валютними цінностями).

Водночас, відповідно до пункту 1.3 Положення про валютний контроль, затвердженого постановою Правління Національного Банку України від 8 лютого 2010 року № 49, використання іноземної валюти як засобу платежу - це розрахунок за продукцію, роботи, послуги, об`єкти права інтелектуальної власності та інші майнові права.

Тобто, укладення оспорюваного договору відступлення права вимоги не підпадає під ознаки здійснення валютної операції, оскільки за вказаним договором передавалась не заборгованість, предметом якої є валютні цінності, а право вимоги такої заборгованості з третьої особи, тобто, відбулось відступлення права вимоги, а не переведення валютного боргу.

Таким чином, наведені у апеляційній скарзі доводи не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.

Ураховуючи встановлені судом обставини, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до статі 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником Бабенком Сергієм Сергійовичем, залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 1 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді: