печерський районний суд міста києва
Справа № 757/5742/18-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2019 року

Печерський районний суд м. Києва в складі:

головуючого: судді Григоренко І.В.,

при секретарі: Петровій Ю.О.,

за участю:

представника позивача: не з`явився,

представника відповідача: не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання кредитного договору та договору купівлі-продажу прав вимоги недійсними, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - відповідач, ПАТ «Дельта Банк»), в якому просить визнати недійсним кредитний договір № 0805/1206/88-208 від 06.12.2006 року, укладеного між Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_1 , та визнати недійсним договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 25.05.2012 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк».

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що 06.12.2006 року між Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Сведбанк», та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 0805/1206/88-208 на строк з 06.12.2006 року по 05.12.2016 року. Кредитні кошти були призначені на споживчі цілі. В забезпечення виконання договору споживчого кредиту укладений іпотечний договір від 07.12.2006 року, за умовами якого майновий поручитель передає в іпотеку держателю належне йому на праві власності майно: житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . В подальшому між ОСОБА_1 та банком було підписано додаток № 1 «Графік погашення заборгованості за кредитом», який є невід`ємною частиною договору. 25.05.2012 між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «Дельта Банк» набув права вимоги за кредитами. В січні 2017 року ПАТ «Дельта Банк» подав до Снятинського районного суду Івано-Франківської області позовну заяву про стягнення із ОСОБА_1 278 997,22 грн. Проте, зміст кредитного договору суперечать встановленим в ньому умовам в частині невідповідності щомісячного платежу за кредитом - 250 доларів США визначеному рівню відсотків - 14%. Отже, банк свідомо ввів позивача в оману в цій частині, що значно погіршило становище позивача. Підставами, через які кредитний договір слід визнати недійсним є: невиконання переддоговірної роботи з позичальником - позивачу не надана інформація про умови кредитування та сукупну вартість кредиту; відсутність в кредитному договорі істотної умови - його ціни; укладення договору на умовах, що обмежують права споживача та вчинення правочину з використанням нечесної підприємницької практики; порушення принципу справедливості; передбачення у договорі односторонньої відповідальності; відсутність у банку генеральної ліцензії.

Як вбачається з протоколу автоматизованого розподілу від 02.02.2018 року справу було передано судді Кирилюк І.В.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 02.04.2018 року в порядку загального позовного провадження було відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про захист порушеного права споживача, визнання кредитного договору та договору купівлі-продажу недійсним та підготовче засідання у справі призначено на 02.05.2018 року.

02.05.2018 року у зв`язку із перебуванням судді на лікарняному справу було знято зі складу та призначено на 04.06.2018 року.

29.05.2018 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника позивача надійшла заява про розгляд справи у його відсутність та відсутність позивача.

Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 04.06.2018 року у зв`язку з неявкою учасників судового процесу, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 198, п. 1 ч. 2 ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України, підготовче засідання було відкладено до 13.07.2018 року.

15.06.2018 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву в якому останній просить відмовити у задоволенні позову, оскільки, відповідно до умов спірного кредитного договору, у ньому не зазначено про надання кредиту на придбання певної продукції (товари, роботи, послуги), отже, він не має ознак споживчого кредиту та на регулювання цих правовідносин не поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів». Щодо вчинення правочину шляхом обману, то основною ознакою такого є умисел у діях однієї із сторін правочину, натомість наявність умислу в діях відповідача, сам факт обману та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, повинна довести особа, яка діяла під впливом обману, а позивачем не надано таких доказів. Щодо заміни кредитора, то відповідно до норм Цивільного кодексу України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

15.06.2018 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від відповідача надійшла заява про застосування строків позовної давності, згідно якої останній просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском строків позовної давності.

02.07.2018 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій останній вважає, що доводи та заперечення ПАТ «Дельта Банк» є безпідставними та необґрунтованими, оскільки в п. 1.4 договору вказано, що кошти за кредитом надавалися на споживчі цілі, тобто для особистих потреб позичальника, а тому вказаний договір є договором споживчого кредитування.

Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 13.07.2018 року у зв`язку із задоволенням клопотання представника відповідача, відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 198 Цивільного процесуального кодексу України, підготовче засідання було відкладено до 29.08.2018 року.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 29.08.2018 року закрито підготовче провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про захист порушеного права споживача, визнання кредитного договору та договору купівлі-продажу недійсним, справу призначена до розгляду по суті на 22.10.2018 року.

22.10.2018 року у зв`язку із перебуванням судді на лікарняному справу було знято зі складу та призначено на 19.11.2018 року.

Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 19.11.2018 року у зв`язку з неявкою учасників судового процесу, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України, розгляд справи було відкладено до 08.02.2019 року.

Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 08.02.2019 року у зв`язку з першою неявкою представника відповідача, відповідно до ч. 2 ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України, розгляд справи було відкладено до 06.06.2019 року.

В судове засідання 06.06.2019 року учасники справи не з`явились, про дату, час і місце цього засідання повідомлені належним чином.

Оскільки, відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, суд визнав за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи.

Дослідивши та об`єктивно оцінивши письмові докази у справі, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, враховуючи наступне.

06.12.2006 року між Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 0805/1206/88-208.

До кредитного договору № 0805/1206/88-208 від 06.12.2006 року сторонами було укладено додаток № 1 «Графік погашення заборгованості за кредитом», відповідно до якого сума кредиту складає 30 000 доларів США, строк користування - по 05.12.2016 року.

25.05.2012 року між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк», що є правонаступником Акціонерного комерційного банку «ТАС-Комерцбанк», та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, за яким ПАТ «Сведбанк» продало (відступило) покупцю - ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за визначеними договорами, у тому числі за кредитним договором № 0805/1206/88-208 від 06.12.2006 року та договором іпотеки № 0805/1206/88-208-Z від 07.12.2006 року, що сторонами по справі не заперечувалось.

Щодо позовної вимоги позивача про визнання недійсним договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 25.05.2012 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» суд зазначає наступне.

По справі встановлено, що відповідно до п. 1.1 кредитного договору № 0805/1206/88-208 від 06.12.2006 року банк зобов`язується надати позичальнику кошти у вигляді кредиту у розмірі 30 000,00 доларів США на строк з 06.12.2006 року по 05.12.2016 року та на умовах, передбачених у цьому договорі, а позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов`язання у повному обсязі у строки, передбачені цим договором.

Як встановлено п. 1.3 кредитного договору № 0805/1206/88-208 від 06.12.2006 року, позичальник сплачує банку проценти за користування кредитом у розмірі 14% річних за весь строк фактичного користування кредитом.

У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 0805/1206/88-208 від 06.12.2006 року було укладено іпотечний договір від 07.12.2006 року, який в матеріалах справи відсутній, але факт його укладення підтверджується наявністю інформації про договір іпотеки № 0805/1206/88-208-Z від 07.12.2006 року у додатку до договору купівлі-продажу прав вимоги від 25.12.2012 року.

Зі слів позивача, за умовами іпотечного договору № 0805/1206/88-208-Z від 07.12.2006 року майновий поручитель передав в іпотеку держателю належне йому на праві власності майно: житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За приписами ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 1 ст. 5 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Статтею 215 Цивільного кодексу України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України).

Як встановлено ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 512 Цивільного кодексу України визначено підстави заміни кредитора у зобов`язанні, зокрема внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно зі ст. 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

За приписами ст. 516 Цивільного кодексу, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зазначене кореспондується і зі ст. 24 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якої відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов`язанням.

Як вбачається із додатку до договору купівлі-продажу прав вимоги від 25.12.2012 року, то до нового кредитора - ПАТ «Дельта Банк», перейшло право вимоги як за основним зобов`язанням (кредитним договором № 0805/1206/88-208 від 06.12.2006 року), так і за забезпечувальним (договором іпотеки № 0805/1206/88-208-Z від 07.12.2006 року).

Так, Верховний Суд України у своїй постанові від 15.04.2015 року у справі № 3-43гс15 висловив позицію, що за загальним правилом заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, оскільки не впливає на характер, обсяг і порядок виконання ним своїх обов`язків, не погіршує становище боржника та не зачіпає його інтересів, однак сторони мають право додатково врегулювати порядок заміни кредитора у договорі.

Тобто, відсутність згоди боржника на заміну кредитора у зобов`язанні, якщо обов`язковість такої згоди передбачено договором, є підставою для визнання недійсним на підставі ч. 1 ст. 203 ЦК України договору про відступлення права вимоги, оскільки він суперечить вимогам ч. 1 ст. 516 ЦК України.

Аналогічної думки притримується і Верховний Суд, що знайшло відображення у його постановах від 24.04.2019 року у справі № 461/4267/15-ц (провадження № 61-13734св18), від 03.04.2019 року у справі № 910/9828/17, від 19.12.2018 року у справі № 761/4025/17 (провадження № 61-34483св18) тощо.

Відповідно до ч. 2 ст. 516 Цивільного кодексу України якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Аналогічного висновку притримується і Верховний Суд України, що відображено у його постанові від 10.02.2016 року у справі № 3-4гс16.

Як вбачається із тексту кредитного договору № 0805/1206/88-208 від 06.12.2006 року, в ньому не передбачено особливих умов здійснення заміни кредитора у зобов`язанні, а тому відповідно до ст. 516 Цивільного кодексу України така заміна кредитора може бути здійснена без згоди боржника.

Оскільки в матеріалах справи відсутній іпотечний договір № 0805/1206/88-208-Z від 07.12.2006 року, то у суду відсутня можливість встановити наявність у цьому договорі умов заміни кредитора (іпотекодержателя) по забезпечувальному зобов`язанню.

За приписами ч. 3 ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Зазначене кореспондується зі ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України.

Натомість, позивачем не доведено факт наявності особливих умов заміни кредитора у основному зобов`язанні (кредитний договір № 0805/1206/88-208 від 06.12.2006 року) або у забезпечувальному зобов`язанні (іпотечному договорі № 0805/1206/88-208-Z від 07.12.2006 року).

Саме тому, суд вважає, що заміна кредитора по обох зобов`язаннях, яка відбулась без згоди позичальника та іпотекодавця, відбулась правомірно у відповідності до норм Цивільного кодексу України.

Додатково суд акцентує увагу на положеннях п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», згідно з якими особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.

У постанові Вищого господарського суду України від 17.05.2006 року у справі № 14/178пд встановлено, що якщо інше не встановлено договором або законом, відступлення права є двостороннім правочином, в якому сторонами є первісний кредитор та новий кредитор. У цьому випадку боржник - не є стороною цього правочину.

Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Таким чином, позивач звертаючись до суду із даним позовом та вимагаючи визнати недійсним договір купівлі-продажу прав вимоги від 25.05.2012 року, не будучи його стороною, зобов`язаний довести, яким чином оспорюваний ним правочин порушує (зачіпає) його права та законні інтереси.

Натомість, позивачем не доведено суду яким чином договір відступлення права вимоги від 25.05.2012 року впливає на його права, в т.ч. яким чином його права зазнали звуження та/або порушення.

При цьому суд зазначає, що заміна кредитора у зобов`язанні не впливає на характер, обсяг і порядок виконання боржником своїх обов`язків, не погіршує становище боржника та не зачіпає його інтересів. Та напроти, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків.

Щодо тверджень позивача відносно того, що витяг, який міститься в матеріалах справи, містить назву боржника по кредитному договору № 0805/1206/88-208 від 06.12.2006 року - ОСОБА_1 , проте кредитором значиться ПАТ «Омега Банк», а не ПАТ «Сведбанк», то суд зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, правонаступником ПАТ «ТАС-Комерцбанк» (МФО 300164, ) є ПАТ «Сведбанк» (МФО 300164, ), а у подальшому - ПАТ «Омега Банк» (МФО 300164, ).

Зі слів відповідача вбачається, що помилка працівника банку щодо дати, яка зазначена у витягу з додатку № 1 до договору купівлі-продажу прав вимоги від 25.05.2012 року, не впливає на дійсність останнього.

Так, суд критично ставиться до тверджень позивача, що помилку у даті варто вважати істотною, оскільки всі інші матеріали справи свідчать про те, що дата «19.11.2013 року» - це технічна описка працівника банку, всі інші реквізити та інформація вказані вірно.

Щодо зазначення у додатку № 1 до договору купівлі-продажу прав вимоги від 25.05.2012 року кредитором ПАТ «Омега Банк», а не ПАТ «Сведбанк», то зазначене спростовується наявними документами у матеріалах справи, якими підтверджується факт правонаступництва ПАТ «Омега Банк» від ПАТ «Сведбанк».

Отже, з огляду на все вищевикладене, суд приходить до висновку, що правові підстави для задоволення позовної вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 25.05.2012 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк», відсутні.

Щодо позовної вимоги щодо визнання кредитного договору № 0805/1206/88-208 від 06.12.2006 року недійсним суд зазначає наступне.

Частиною 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, що була чинною на момент укладення кредитного договору № 0805/1206/88-208 від 06.12.2006 року) визначено, що договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Так, пунктом 1.4 кредитного договору № 0805/1206/88-208 від 06.12.2006 року передбачено, що кошти призначені на споживчі цілі.

Тобто, по своїй правовій природі кредитний договір № 0805/1206/88-208 від 06.12.2006 року є договором споживчого кредитування.

Мотивуючи недійсність оспорюваних умов кредитного договору позивач послалася на ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та на постанову НБУ «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» від 10.05.2007 року № 168.

Згідно з ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, що була чинною на момент укладення кредитного договору № 0805/1206/88-208 від 06.12.2006 року) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Аналогічні зобов`язальні норми для банків про інформування клієнтів-споживачів перед укладенням відповідного кредитного правочину щодо надання споживачу попередньої інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту визначені Постановою НБУ № 168 від 10.05.2007 року.

Пунктом 2.4 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління НБУ від 10.05.2007 року № 168, передбачено, що банки зобов`язані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вищенаведеною інформацією.

Згідно з п. 2.5 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління НБУ від 10.05.2007 року № 168, банки розробляють форму (бюлетень, довідка, повідомлення тощо) надання споживачу достовірної інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка повинна бути затверджена рішенням уповноваженого органу банку та доведена до відома його відповідних структурних підрозділів.

За приписами п. 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління НБУ від 10.05.2007 року № 168, у разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобов`язані під час укладення кредитного договору: попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов`язань за кредитним договором несе споживач; надати інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов`язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов`язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним.

Натомість, у матеріалах справи відсутні будь-які докази відповідача про те, що позивач поставив свій підпис на письмовому підтвердженні про ознайомлення його з інформацією про умови кредитування, зокрема, і орієнтовну сукупну вартість кредиту та ризики отримання кредиту у іноземній валюті.

Так, як вже було зазначено вище, таке письмове підтвердження мало бути відібране кредитодавцем у позичальника до моменту укладення договору кредитування.

Проте, ПАТ «ТАС-Комерцбанк» при укладенні із позивачем кредитного договору № 0805/1206/88-208 від 06.12.2006 року письмове підтвердження не отримувалося, що дозволяє суду зробити висновок про те, що позивач не був належним чином повідомлений до укладення договору про орієнтовну сукупну вартість кредиту, що не дало змоги останньому оцінити всі ризики для нього отримання такого кредиту та потенційну користь від нього.

Також у матеріалах справи відсутні і будь-які інші докази того, що в момент укладення кредитного договору № 0805/1206/88-208 від 06.12.2006 року ПАТ «ТАС-Комерцбанк» розміщувало буклети про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту у відділеннях банку та в мережі Інтернет.

З огляду на викладене вище, суд вважає, що права позивача на отримання такої інформації, передбачені ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», безумовно, були порушені.

Крім того, в матеріалах справи відсутні і докази того, що під час укладання кредитного договору № 0805/1206/88-208 від 06.12.2006 року позивач був попереджений про те, що валютні ризики під час виконання зобов`язань за кредитним договором несе споживач, та про те, що йому була надана інформація щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов`язаних з конвертацією валюти, тобто суд вважає і ці права позивача також порушеними.

При цьому підписання позивачем кредитного договору прямо не свідчить про ознайомлення позивача із вищевказаними умовами, оскільки навіть у тексті самого кредитного договору № 0805/1206/88-208 від 06.12.2006 року про це прямо не зазначено.

Щодо тверджень позивача щодо того, що банком було безпідставно збільшено відсоткову ставку по кредитному договору № 0805/1206/88-208 від 06.12.2006 року, то варто зазначити наступне.

Пунктом 1.3 кредитного договору № 0805/1206/88-208 від 06.12.2006 року передбачено, що позичальник сплачує банку проценти за користування кредитом у розмірі 14% річних за весь строк фактичного користування кредитом.

Як вбачається із розрахунку заборгованості за договором кредиту № 0805/1206/88-208 від 06.12.2006 року, що міститься в матеріалах справи, то протягом строку дії кредитного договору відсоткова ставка не змінювалась - була зафіксована у розмірі 14%, що повністю відповідає умовам договору, зокрема і п. 1.3.

Згідно з п. 8.1 кредитного договору № 0805/1206/88-208 від 06.12.2006 року, за порушення строків погашення заборгованості за кредитом та/або строків сплати процентів за користування кредитом позичальник сплачує пеню за кожний день прострочення в розмірі подвійної процентної ставки, зазначеної в п. 1.3 даного договору, від суми простроченої заборгованості.

Як видно із розрахунку заборгованості за договором кредиту № 0805/1206/88-208 від 06.12.2006 року, саме у розділі «розрахунок пені» зазначено відсотковий її розмір 28%.

При підписанні кредитного договору № 0805/1206/88-208 від 06.12.2006 року позивач ознайомився з умовами цього договору, а отже погодився і розміром пені 28%, що передбачена п. 8.1 кредитного договору.

Твердження позивача про збільшення ставки спростовуються вищевикладеним. Натомість, позивачем сплутано розмір відсоткової ставки за кредитом і розмір пені за прострочення здійснення платежів по кредиту.

Щодо тверджень позивача щодо незаконності видачі кредиту у іноземній валюті та застосування цього факту як підстави для визнання кредитного договору недійсним суд зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, станом на день укладення кредитного договору № 0805/1206/88-208 від 06.12.2006 року між ПАТ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_1 перший діяв на підставі банківської ліцензії № 38 від 11.10.2001 року (номер бланка 00135) та дозволу № 38-2 від 25.07.2005 року, відповідно до яких ПАТ «ТАС-Комерцбанк» надавався дозвіл на здійснення операцій з іноземною валютою на валютному ринку України.

Відповідно до п. 13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» відповідно до абзацу 3 частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України забороняється. У зв`язку із зазначеним суди повинні виходити з того, що договір, предметом якого є споживчий кредит в іноземній валюті, укладений після набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», за позовом заінтересованої особи може бути визнаний судом недійсним.

Так, зазначений закон набрав чинності 16.10.2011 року, а отже заборона щодо видачі споживчих кредитів у іноземній валюті діє з 16.10.2011 року.

Натомість, кредитний договір 0805/1206/88-208 було укладено 06.12.2006 року, тобто, до моменту введення в дію заборони щодо видачі споживчих кредитів в іноземній валюті.

Також суд акцентує увагу і на п. 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», згідно з яким саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.

При цьому суди повинні з`ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року № 541/13808 (щодо договорів, укладених після набрання постановою чинності), де передбачено обов`язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов`язань за цим договором несе споживач.

Вирішуючи питання про задоволення чи відмову у задоволенні позовних вимог, суд акцентує увагу і на такому.

Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 1 ст. 261 Цивільного кодексу України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20.09.2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-17цс17 від 22.02.2017 року порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Так, оскільки кредитний договір № 0805/1206/88-208 було укладено 06.12.2006 року, то позивач знав і повинен був знати про порушення його прав, зокрема в частині не повідомлення його до укладення договору про орієнтовну сукупну вартість кредиту, з моменту укладення договору, тобто, з 06.12.2006 року.

За приписами ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як встановлено п. 11 постанови Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Враховуючи, що відповідачем зроблено заяву про застосування позовної давності, передбаченої ст. 257 Цивільного кодексу України, а позивач із заявою про поновлення вказаного строку не звертався, та беручи до уваги той факт, що необізнаність позивача з правових питань не є поважною причиною пропущення позовної давності, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог в частині визнання кредитного договору № 0805/1206/88-208 від 06.12.2006 року недійсним з підстав, передбачених ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України.

З огляду на те, що строк позовної давності по вимозі про визнання кредитного договору недійсним минув, та про застосування строків позовної давності від відповідача надійшла відповідна заява, то у суду відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання кредитного договору № 0805/1206/88-208 від 06.12.2006 року недійсним.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Надаючи оцінку кожному окремому специфічному доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення справи, суд застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 28.08.2018 року (справа № 802/2236/17-а).

Як визначено у ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема, у разі відмови в позові - на позивача;

З урахуванням того, що суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, то судовий збір, сплачений позивачем при поданні позовної заяви, відшкодуванню не підлягає. Відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження понесення судових витрат.

На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. 11, 15, 16, 215, 257, 261, 267, 512, 514, 516 Цивільного кодексу України; ст. 24 Закону України «Про іпотеку»; ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»; п. п. 2.4, 2.5, 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління НБУ від 10.05.2007 року № 168; керуючись ст. ст. 2, 4, 5, 10, 12, 13, 77, 78, 81, 133, 141, 259, 263-265, 273, 353, 354, 355, п.п. 15.5 п. 15 Розділу ХІІІ Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання кредитного договору та договору купівлі-продажу прав вимоги недійсними - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційні скарги на рішення подаються учасниками справи до Київського апеляційного суду через Печерський районний суд м. Києва, а з початку функціонування Єдиної інформаційно-телекомунікаційної системи безпосередньо до апеляційного суду, матеріали справи витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності Цивільним процесуальним кодексом України в редакції від 15.12.2017 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складений та підписаний 20.06.2019 року.

Суддя І.В. Григоренко