Справа № 344/6353/18
Провадження № 22-ц/4808/1214/19
Головуючий у 1 інстанції Домбровська Г.В.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів Фединяка В.Д., Девляшевського В.А.,

секретаря Турів О.М.,

з участю ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , представника ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго»

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Державного міського підприємства «Івано-Франківськтеплокомуненерго» до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на рішення Івано-Франківського міського суду від 23 липня 2019 року під головуванням судді Домбровської Г.В. в м. Івано-Франківськ,

в с т а н о в и в:

У травні 2018 року Державне міське підприємство «Івано-Франківськтеплокомуненерго» (далі - ДМП «ІФТКЕ») звернулося до суду із позовом про стягнення з відповідачів у солідарному порядку заборгованості за послуги теплопостачання у розмірі 27 887,63 грн та 1 762 грн судового збору.

Позовні вимоги мотивовано тим, що позивач надає послуги теплопостачання споживачам ОСОБА_1 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , що проживають та є власниками квартири за адресою АДРЕСА_1 .

Позивачем послуги у будинок, де проживають відповідачі, надаються належним чином, проте останні обов`язку по оплаті таких послуг не виконують, у зв`язку з чим у них утворилася заборгованість.

Івано-Франківським міським судом у 2013 році розглядалася справа за позовом ОСОБА_1 до ДМП «ІФТКЕ» про визнання протиправним та скасування вимоги про сплату боргу в сумі 785,60 грн та зобов`язання припинити нарахування оплати за ненадані послуги центрального опалення з 01.12.2012.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 11 березня 2013 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 23 квітня 2013 року, у задоволенні вказаного позову відмовлено.

ДМП «ІФТКЕ» оприлюднило публічний договір про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води від 01.10.2017, тому він є підставою появи публічно-правових відносин з усіма споживачами, які підпадають під цю категорію.

Просили стягнути з відповідачів в солідарному порядку на користь ДМП «ІФТКЕ» заборгованість по оплаті послуг теплопостачання в розмірі 27 887,63 грн та 1 762 грн судового збору.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 23 липня 2019 року вказаний позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь позивача по 11 814,22 грн заборгованості за послуги теплопостачання за період з 2012 року по 2018 роки.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь позивача 4 259,20 грн заборгованості за послуги теплопостачання за період з 2012 року по червень 2016 року.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 подали апеляційну скаргу, в якій зазначили, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Апелянти зазначають, що сума боргу, яку вказує позивач суперечить наявним в справі письмовим доказам та фактичним обставинам справи.

Суд порушив норми процесуального права, оскільки не вказав у своєму рішенні про клопотання та заяви, які подавалися відповідачами та не зазначив фактичних обставин справи з посиланням на докази.

Позивач із відповідачами у справі відмовився укладати письмовий договір про надання послуг і такого договору не долучено до матеріалів справи, що спростовує обов`язок відповідачів оплачувати ненадані їм послуги теплопостачання.

Суд необґрунтовано дійшов до висновку про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однакової суми заборгованості, оскільки частки у власності квартири відповідачів різні і сума стягнення не може бути однаковою.

Просять рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

ДМП «ІФТКЕ» подало до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , представника ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго», перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач є виконавцем послуг теплопостачання для квартири АДРЕСА_2 , в якій проживають відповідачі та є споживачами цих послуг.

З довідки про розрахунок боргу за надану ДМП «ІФТКЕ» теплоенергію відповідачам, за період з 01.04.2015 по 01.04.2018 вбачається, що їх заборгованість становить 27 887,63 грн. (а.с. 3).

Окремий письмовий договір між позивачем чи балансоутримувачем і відповідачами не укладався.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 11 березня 2013 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 23 квітня 2013 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 до ДМП «ІФТКЕ» про визнання протиправним та скасування вимоги про сплату боргу в сумі 785,60 грн та зобов`язання припинити нарахування оплати за ненадані послуги центрального опалення з 01.12.2012 відмовлено. Вказаним рішенням суду встановлено, що відключення від мережі центрального опалення квартири, у якій проживають відповідачі, є самовільним та не відповідає встановленому порядку (а.с. 15-16 т.1)

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки визначені Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Відповідно до статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (тут і далі у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Відповідно до пункту першого частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність письмово оформленого договору з позивачем не позбавляє відповідача обов`язку оплачувати надані йому послуги.

Крім того, обов`язок сплатити за надані й спожиті послуги випливає також з положення частини першої статті 11 ЦК України про те, що цивільні права та обов`язки випливають із дій осіб, що передбачені актом цивільного законодавства. Відмова споживача послуг від укладення договору в такому разі суперечить вимогам частини третьої статті 6, статей 627,630 ЦК України та статей19,20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

Така ж правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 18 березня 2019 року за результатами розгляду справи № 210/5796/16-ц.

Згідно ст. 19 Закону України "Про теплопостачання" споживач або суб`єкт теплопостачання має право вибирати (змінювати) теплопостачальну організацію, якщо це технічно можливо. Споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Відповідно до вимог статті 67 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, електрична, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

За таких обставин, суд першої інстанції надав належну оцінку розрахунку заборгованості за послуги теплопостачання та дійшов правильного висновку про стягнення з відповідачів заборгованості у розмірі 27 887,63 грн.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянтів щодо того, що фактично вони відключені від мережі централізованого опалення та не користувалися послугами позивача з наступних підстав.

Питання відключення від мереж централізованого опалення регулюється Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, які затверджені Постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21 липня 2005 року з наступними змінами та Порядком відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання, затвердженим наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України № 4 від 22.11.2005 року, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин.

Згідно з п.25 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Самовільне відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води забороняється.

Виходячи зі змісту п.24 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, право споживача відмовитися від отримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води не є абсолютним, воно можливо за умови дотримання певного порядку.

Даючи оцінку доводам відповідачів про те, що вони відключені від мережі теплопостачання і позивачем такі послуги у їх квартиру не подаються, суд першої інстанції правильно встановив, що відповідачами при відключенні від мереж центрального опалення не було дотримано встановленої процедури, що є порушенням вимог чинного законодавства, яке регулює такий порядок. З таким висновком погоджується і суд апеляційної інстанції. Також слід зазначити, що послуги з теплопостачання надавалися позивачем на весь будинок з урахуванням загальної площі квартири відповідачів, про що в суді ствердив представник позивача. Відповідачі доказів, які б стверджували про неналежне надання таких послуг чи без урахування площі їх квартири, суду першої та апеляційної інстанції не надали.

Факт відсутності договору між позивачем та відповідачами про надання послуг з теплопостачання не може бути підставою для несплати за надані послуги позивачем у будинок, де проживають відповідачі.

Відповідачі згідно встановленого законом порядку не оформили відключення від мереж централізованого опалення квартири, документів відповідним чином завірених, які б свідчили про відключення їхньої квартири не подали, в зв`язку з чим позивач правомірно здійснив нарахування плати за надані послуги з теплопостачання за спірний період.

Правильним є висновок суду першої інстанції про те, що заборгованість між відповідачами слід розділити відповідно до їхніх часток в квартирі, що належать їм на праві власності. Однак, судом не наведено розрахунку такого розподілу заборгованості між відповідачами, а наведена у резолютивній частині рішення заборгованість є неправильною.

Апеляційний суд вважає, що з ОСОБА_8 слід стягнути борг за період з 2012 по червень 2016 року включно виходячи з ? частки в квартирі у розмірі 2 998,40 грн, оскільки він 22.06.2016 подарував свою частку (1/4) в квартирі своїй матері ОСОБА_1 , втративши її з цього часу. З ОСОБА_2 стягненню підлягає борг за період з 2012 по червень 2016 року за належних йому 3/8 частки в квартирі у розмірі 4 497,60 грн, а з липня 2016 року по 1 квітня 2018 року у розмірі 5 298, 02 грн, що загалом становить 9 795,60 грн. Решту різниці від загальної суми заборгованості у розмірі 15 093, 63 грн слід стягнути з ОСОБА_1

Надане апелянтами клопотання до суду апеляційної інстанції про застосування апеляційним судом наслідків пропуску строків позовної давності не заслуговує на увагу, оскільки відповідно до вимог частини третьої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Інші доводи скарги не впливають на правильність рішення суду першої інстанції. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем до суду першої інстанції сплачено судовий збір у розмірі 1 762 грн, тому відповідно до задоволених сум заборгованості, які стягнуті з відповідачів, на користь позивача слід стягнути з ОСОБА_8 189,40 грн судових витрат (10,75% задоволених вимог); з ОСОБА_2 619 грн судових витрат (35,13% задоволених вимог) та з ОСОБА_1 953,60 грн судових витрат (54,12% задоволених вимог).

З огляду на вищенаведене апеляційний суд приходить до переконання, що рішення суду першої інстанції слід зміни, визначивши заборгованість за надані послуги з теплопостачання та судові витрати кожного відповідача в інших розмірах, ніж визначені судом першої інстанції, відповідно до наведених апеляційним судом розрахунків. В решті рішення суду першої інстанції є правильним і його слід залишити в силі.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 23 липня 2019 року в частині стягнення заборгованості за послуги теплопостачання та витрат по оплаті судового збору змінити.

Стягнути з ОСОБА_3 (місце проживання АДРЕСА_1 , ідент.номер НОМЕР_1 ) на користь Державного міського підприємства «Івано-Франківськтеплокомуненерго» (, м. Івано-Франківськ, вул. Б. Хмельницького, 59А) 15 093,63 грн заборгованості за послуги теплопостачання за період з 2012 по 01.04.2018 та 953,60 грн витрат по оплаті судового збору.

Стягнути з ОСОБА_4 (місце проживання АДРЕСА_1 , ідент.номер НОМЕР_2 ) на користь Державного міського підприємства «Івано-Франківськтеплокомуненерго» (, м. Івано-Франківськ, вул. Б. Хмельницького, 59А) 9 795,60 грн заборгованості за послуги теплопостачання за період з 2012 по 01.04.2018 та 619 грн витрат по оплаті судового збору.

Стягнути з ОСОБА_5 (місце проживання АДРЕСА_1 , ідент.номер НОМЕР_3 ) на користь Державного міського підприємства «Івано-Франківськтеплокомуненерго» (, м. Івано-Франківськ, вул. Б. Хмельницького, 59А) 2 998,40 грн заборгованості за послуги теплопостачання за період з 2012 по 01.04.2018 та 189,40 грн витрат по оплаті судового збору.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її підписання і у випадках, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 24 жовтня 2019 року.

Суддя-доповідач: І.В. Бойчук

Судді: В.Д. Фединяк

В.А. Девляшевський