Справа № 484/1082/19
Провадження № 2/484/662/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2019 року м. Первомайськ

Первомайський міськрайонний суд Миколаївської області у складі:

головуючого - судді Маржиної Т.В.,

за участю секретарів судового засідання - Шаповалової В.О., Мирошниченко Р.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до Миколаївського обласного центру зайнятості, третя особа, що заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору ОСОБА_2 , про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,

та за позовом ОСОБА_2 до Миколаївського обласного центру зайнятості, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спорту - ОСОБА_8 , про визнання дій та рішення протиправним,

за участю позивача та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору - ОСОБА_1

представника позивача і третьої особи ОСОБА_1 - адвоката Цихоні Ю.М.

представників відповідача - Миколаївського обласного центру зайнятості - Хабловської О.В., Кравчук Т.М.

третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору - ОСОБА_2

ВСТАНОВИВ:

04.03.2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Миколаївського обласного центру зайнятості (далі МОЦЗ) про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу /а.с.2-6/. Свої вимоги мотивувала тим, що з 12.09.2017 до 16.11.2017 року на підставі наказу № 294-к від 11.09.2017 року працювала на посаді заступника директора Первомайського міськрайонного центру зайнятості. Наказом № 388-к від 15.11.2017 року з 17.11.2017 року була переведена на посаду директора Первомайської міськрайонної філії МОЦЗ. Наказом директора МОЦЗ № 56-к від 15.02.2019 року трудовий договір з нею розірваний з ініціативи МОЦЗ і вона звільнена з посади директора з 18.02.2019 року без зазначення визначених КЗпП України підстав, у зв`язку з чим вважає своє звільнення незаконним. Посилається на те, що у наказі зазначено про її звільнення з метою виконання рішення Миколаївського апеляційного суду від 06.11.2018 року у справі № 484/770/18 щодо зобов`язання перевести ОСОБА_2 з посади директора Первомайського міськрайонного центру зайнятості на посаду директора Первомайської міськрайонної філії Миколаївського обласного центру зайнятості, однак таким рішенням не зобов`язано МОЦЗ звільняти її з роботи. Відсутнє посилання на відповідну норму КЗпП України, в якому не передбачено підставою звільнення переведення іншого працівника на певну посаду, яку вона обіймала. Також звільнення відбулося без погодження з Головою Державної служби зайнятості. За таких обставин просить скасувати наказ директора МОЦЗ № 56-к від 15.02.2019 року «Про звільнення ОСОБА_1 ». як незаконний, поновити її на роботі на посаді директора Первомайської міськрайонної філії МОЦЗ. Крім того просить стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 18.02.2019 року до дня прийняття судового рішення.

Ухвалою суду від 05.03.2019 року відкрите провадження у справі за наданим позовом в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Призначено справу до судового розгляду на 09.04.2019 року /а.с.1/.

27.03.2019 року до суду надійшла заява відповідача Миколаївського обласного центру зайнятості про часткове визнання позову ОСОБА_1 , в якій МОЦЗ визнав повністю вимогу про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі; частково визнав вимогу ОСОБА_1 про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, за період з 19.02.2019 року, а не з 18.02.2019 року /а.с.57/; додав до вказаної заяви письмові докази /а.с.60-69/.

У заяві зазначено, що постановою Миколаївського апеляційного суду у справі № 484/770/18-ц зобов`язано МОЦЗ перевести ОСОБА_2 з посади директора Первомайського міськрайонного центру зайнятості на посаду директора Первомайської міськрайонної філії МОЦЗ на підставі його заяви від 20.01.2018 року. МОЦЗ було не зрозуміло, як виконувати зазначене рішення, оскільки на вказану посаду вже була переведена ОСОБА_1 , а КЗпП не передбачає звільнення у зв`язку з переведенням іншої особи за рішенням судку. У роз`ясненні судового рішення апеляційним судом було відмовлено. Судове рішення є обов`язковим до виконання і Первомайським міськрайонним судом Миколаївської області було видано виконавчий лист, за яким 29.11.2018 року було відкрите виконавче провадження. В подальшому 18.01.2019 року за невиконання судового рішення на МОЦЗ було накладено штраф. На виконання судового рішення керівництвом МОЦЗ було винесло наказ №56-к від 15.02.2019 року про звільнення ОСОБА_1 з посади директора Первомайської філії, а 18.02.2018 року винесено наказ № 61-к про переведення на вказану посаду ОСОБА_2 Відповідач вважає, що наказ № 56-к від 15.02.2019 року про звільнення ОСОБА_1 є незаконним, оскільки КЗпП України дійсно не передбачає звільнення працівника у зв`язку з переведенням на займану посаду іншого працівника, навіть за рішенням суду. МОЦЗ було вимушене провести таке звільнення на виконання рішення суду, оскільки за невиконання судового рішення передбачена кримінальна відповідальність.

У зв`язку з визнанням факту незаконного звільнення позивачки відповідач визнає вимогу про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу як таку, що ґрунтується на нормах КЗпП України, але вважає, що сума має бути обчислена з 19.02.2019 року, тому що саме з цієї дати ОСОБА_1 була позбавлена можливості працювати і згідно табелю обліку робочого часу останнім днем її роботи зазначено 18.02.2019 року; за цей день їй нараховано заробітну плату.

08.04.2019 року до суду надійшли письмові пояснення третьої особи з самостійними позовними вимогами ОСОБА_2 на первісний позов ОСОБА_1 /а.с.83-85/, в яких він просить відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову, посилаючись на те, що до переведення на посаду директора Первомайської міськрайонної філії МОЦЗ ОСОБА_1 обіймала посаду заступника директора Первомайського міськрайонного центру зайнятості. Її переведення на посаду директора відбулося на підставі її заяви у зв`язку з реорганізацією базового центру зайнятості. Вважає таке переведення незаконним, оскільки відповідно до ст. 36 ч.3 КЗпП України вона мала бути переведена на таку саму посаду, що обіймала раніше і станом на день її переведення така посада у філії була вільною, а він перебував на посаді директора регіонального центру зайнятості і мав бути переведений на посаду директора філії. Вважає звільнення ОСОБА_1 законним, оскільки воно проведено на виконання рішення апеляційного суду, а формулювання звільнення може бути змінене судом.

25.03.2019 року ОСОБА_2 як третя особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, пред`явив позов до Миколаївського обласного центру зайнятості про визнання незаконними дій та рішення Миколаївського обласного центру зайнятості щодо переведення 15.11.2017 року ОСОБА_1 з посади заступника директора Первомайського міськрайонного центру зайнятості на посаду директора Первомайської міськрайонної філії МОЦЗ згідно наказу № 388-к від 15.11.2017 року /а.с.29-32/.

Свої позовні вимоги ОСОБА_2 мотивував тим, що постановою Миколаївського апеляційного суду від 06.11.2018 року у справі № 484/770/18 відповідача було зобов`язано перевести його з посади директора Первомайського міськрайонного центру зайнятості на посаду директора Первомайської міськрайонної філії МОЦЗ на підставі його заяви від 20.01.2018 року.

Наказом № 61-к від 18.02.2019 року на виконання вказаного рішення керівництво МОЦЗ перевело його на вказану посаду, яку вже обіймала ОСОБА_1 на підставі наказу МОЦЗ № 388-к від 15.11.2017 року. Такий наказ вважає незаконним, оскільки у Первомайському міськрайонному центрі зайнятості посаду директора обіймав він, однак під час реорганізації відповідна посада директора філії йому не була запропонована; під час реорганізації він перебував у відпустці по догляду за дитиною, однак все ж таки 20.01.2018 року він подав заяву про переведення його на аналогічну посаду у Первомайській міськрайонній філії МОЦЗ, яка була проігнорована. Вважає, що ОСОБА_1 не могла бути переведена з посади заступника на посаду директора філії, оскільки таку посаду до реорганізації обіймав він. У зв`язку з перебуванням його у декретній відпустці ОСОБА_1 могла бути переведена на посаду директора лише тимчасово - на час перебування його у відпустці по догляду за дитиною.

За наведених обставин просить визнати незаконними дії та рішення МОЦЗ щодо переведення 15.11.2017 року ОСОБА_1 з посади заступника директора Первомайського міськрайонного центру зайнятості на посаду директора Первомайської міськрайонної філії МОЦЗ згідно наказу № 388-к від 15.11.2017 року, оскільки такі дії і рішення порушили його право бути переведеним на відповідну посаду у реорганізованій філії установи.

Ухвалою суду від 27.03.2019 року залучено до у часті в наданій справі в якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - ОСОБА_2 Прийнято позовну заяву ОСОБА_4 до розгляду, відкрито провадження у справі за його позовом до МОЦЗ про визнання дій та рішення протиправними і об`єднано її в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1 до МОЦЗ про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. Залучено до участі у справі за позовом ОСОБА_2 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_1 . Вирішено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання одночасно з первісним позовом на 09.04.2019 року /а.с.54/.

27.03.2019 року третьою особою ОСОБА_2 подано письмовий доказ - копію наказу про звільнення №40-ос від 08.02.2010 року /а.с.55-56/.

08.04.2019 року відповідачем МОЦЗ подане клопотання про роз`єднання позовних вимог /а.с.86-87/.

Ухвалою суду від 11.07.2019 року відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про роз`єднання позовних вимог /а.с.214/.

15.04.2019 року представником відповідача МОЦЗ ОСОБА_5 подано відзив на позовну заяву ОСОБА_2 /а.с.110-114/ та письмові докази до відзиву /а.с.115-151/.

У відзиві представник МОЦЗ заперечує проти задоволення позову ОСОБА_2 , посилаючись на пропуск ОСОБА_2 строку позовної давності, а також на те, що з жовтня 2016 року почалась процедура реорганізації базових центрів зайнятості Миколаївської області шляхом приєднання їх до Миколаївського ОЦЗ. У зв`язку з цим були призначені голови комісій з припинення юридичних осіб у кожному базовому центрі зайнятості, в тому числі і у Первомайському МРЦЗ. При цьому ніякого перетворення не відбувалося, приєднання ще не завершене, відомості в ЄДРПОУ щодо правонаступництва юридичної особи, до якої здійснюється приєднання - не внесені, тож твердження ОСОБА_2 про проведену реорганізацію Первомайського МРЦЗ є помилковим. Також не погоджуються з тим, що створення Первома1йської міськрайонної філії МОЦЗ не є наслідком проведеної реорганізації. Первомайська філія є відокремленим структурним підрозділом регіонального центру зайнятості, йому підпорядковується і йому підзвітна. В ході проведення процедури реорганізації вирішувалось питання про переведення всіх працівників Первомайського МРЦЗ, в тому числі і ОСОБА_2 Його завчасно було попереджено про можливість звільнення на підставі п.1 ст. 40 КЗпП і запропоновано певні посади в структурі Первомайської міськрайонної філії або інших філій МОЦЗ з врахуванням освітньо-кваліфікаційного рівня, досвіду роботи та наявності дисциплінарних стягнень. ОСОБА_6 не надав згоди на пропозиції роботи, оскільки вважав, що має право на переведення його саме на посаду директора Первомайської філії, хоча така посада з 17.11.2017 року вже була зайнята іншою особою, тобто ще до попередження ОСОБА_2 про звільнення. З цієї ж причини посада директора ОСОБА_2 ніколи і не пропонувалася. Вважають, що твердження ОСОБА_2 щодо ідентичності посад директора базового центру зайнятості та відокремленої філії МОЦЗ є помилковим.

Також у відзиві зазначено, що після затвердження штатного розпису Первомайської міськрайонної філії МОЦЗ наказом МОЦЗ № 388-к від 15.11.2017 року за погодженням з в.о. голови Державної служби зайнятості ОСОБА_1 була переведена з посади директора Первомайського МРЦЗ на посаду директора Первомайської міськрайонної філії МОЦЗ. При цьому були враховані її кваліфікаційно-освітній рівень, досвід роботи на керівних посадах Первомайського МРЦЗ, в тому числі на посадах директора і заступника директора, здібності, ділові якості, відсутність дисциплінарних стягнень тощо. ОСОБА_1 повністю відповідала посаді директора філії. Наказ про її переведення є законним, обґрунтованим і таким, що прийнятий в межах наданих функцій і повноважень з додержанням відповідної процедури та норм чинного законодавства. З наведених підстав представник МОЦЗ просила відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2

15.04.2019 року представником відповідача МОЦЗ подано заяву про застосування строку позовної давності при вирішенні спору за позовом ОСОБА_2 /а.с.152-153/, мотивовану тим, що предметом розгляду позовної заяви ОСОБА_2 є визнання незаконними дій та рішення МОЦЗ щодо переведення ОСОБА_1 з посади заступника директора Первомайського міськрайонного центру зайнятості на посаду директора Первомайської міськрайонної філії МОЦЗ, що фактично є трудовим спором, а відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду у тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. ОСОБА_7 була переведена на вказану посаду з 17.11.2018 року згідно наказу № 388-к від 15.11.2017 року, про що ОСОБА_2 було відомо вже у січні 2018 року, оскільки такий факт був предметом дослідження в інших справах, що розглядалися судами за його участю, зокрема у справі № 484/770/18, № 484/1862/18 і на оспорюваний наказ він посилався у своїх відзивах на позови. За таких обставин просили відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2 у зв`язку із закінченням строку позовної давності. До заяви додані письмові докази /а.с.154-161/.

07.05.2019 року третя особа з самостійними вимогами ОСОБА_2 подав пояснення щодо відзиву відповідача МОЦЗ на позов і щодо заяви про застосування строку позовної давності /а.с.167-170/ з відповідними письмовими доказами /а.с.171-172/. У поясненнях ОСОБА_2 зазначив, що у рішенні Миколаївського апеляційного суду від 06.11.2018 року у справі № 484/770/18 зазначено, що встановлені судом обставини свідчать про те, що у Первомайському МРЦЗ проведено реорганізацію шляхом приєднання до Миколаївського ОЦЗ та перетворення базового центру у структурний підрозділ юридичної особи. Таким чином, на думку ОСОБА_2 , факт реорганізації встановлений судом; заперечення такого факту відповідачем не обґрунтовані і по суті є оскарженням рішення апеляційної інстанції. Також ОСОБА_2 наголосив, що відмова у його переведенні на посаду директора філії вже визнана судом незаконною рішенням у справі № 484/770/18, в межах якої надана оцінка викладеним відповідачем у відзиві обставинам. Оскільки відмова у його переведенні визнана судом незаконною, очевидно, що переведення ОСОБА_1 на посаду директора філії також відбулося незаконно, тому що на посаду мав бути переведений він. Вважає, що зазначені обставини не підлягають встановленню, тому що встановлені рішенням суду. Вважає, що в даному випадку діє презумпція вини роботодавця і саме відповідач повинен доводити правомірність своїх дій, в тому числі відповідність ОСОБА_1 кваліфікаційним вимогам. Вважає, що при переведенні ОСОБА_1 відповідач не врахував факту пропонування їй іншої роботи, зокрема переведення на посаду директора Братської філії, а також не врахував рекомендації Управління Держпраці у Миколаївській області з приводу виконання рішення суду у справі № 484/770/18 і щодо можливості переведення ОСОБА_7 на іншу роботу. Щодо строку позовної давності за його позовом, ОСОБА_2 вважає, що не пропустив його, оскільки відповідальність за законність своїх рішень несе роботодавець. Про порушення своїх прав і незаконність рішення відповідача від 15.11.2017 року він дізнався після отримання інформації про звернення ОСОБА_1 з позовом про поновлення на роботі. Якби ОСОБА_1 не пред`являла такого позову, він також не подавав позову як третя особа, оскільки рішенням суду його права були поновлені. Вважає, що між позивачем ОСОБА_8 та МОЦЗ наявна змова.

08.04.2019 року до суду надійшла заява відповідача МОЦЗ про відвід головуючому у справі - судді Маржиній Т.В. /а.с.90-92/.

Ухвалою суду від 08.05.2019 року визнано необґрунтованим відвід, заявлений відповідачем Миколаївським обласним центром зайнятості судді Маржиній Т.В. Передано заяву про відвід судді Маржиній Т.В. до канцелярії суду для визначення в порядку, встановленому частиною першою статті 33 ЦПК України, іншого судді для розгляду заяви про відвід /а.с.176/.

Ухвалою суду від 10.05.2019 року під головуванням судді Літвіненко Т.Я. в задоволенні заяви Миколаївського обласного центру зайнятості про відвід судді Маржиній Т.В. в наданій справі відмовлено /а.с.182-183/.

09.10.2019 року відповідачем МОЦЗ подано письмові докази /а.с.243-257/.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_9 повністю підтримали позов ОСОБА_1 , просили його задовольнити з наведених у позові підстав. Погодились з тим, що середній заробіток має бути стягнутий за період з 19.02.2019 року, а не з 18.02.2019 року, оскільки 18.02.2019 року ОСОБА_1 ще працювала і цей день їй оплачений. Також просили відмовити ОСОБА_2 в задоволенні його позову у зв'1язку з пропуском ним строку позовної давності.

Представники відповідача - МОЦЗ - Хабловська О.В. і Кравчук Т.М. в судовому засіданні повністю визнали позов ОСОБА_1 в частині поновлення на роботі і частково щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, посилаючись на звільнення ОСОБА_1 з 19.02.2019 року. Позиція представників відповідача аналогічна викладеній у відзиві та наданих суду письмових заявах.

Третя особа із самостійними вимогами на предмет спору ОСОБА_2 в судовому засіданні проти задоволення позову ОСОБА_1 заперечував з викладених у його письмовій заяві підстав; просив задовольнити його позов до МОЦЗ з викладених у ньому та в його письмових поясненнях підстав.

Заслухавши пояснення учасників процесу, ознайомившись з їх позиціями, викладеними у письмових заявах по суті справи, дослідивши наявні у справі письмові докази, суд приходить до висновку про те, що позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а в задоволенні позову ОСОБА_2 слід відмовити з таких підстав.

Судом встановлено, що згідно наказу заступника директора МОЦЗ № 294-к від 11.09.2017 року ОСОБА_1 призначено на посаду заступника директора Первомайського МРЦЗ з 12.09.2017 року /а.с.7/.

Наказом директора МОЦЗ № 388-к від 15.11.2017 року ОСОБА_1 переведено на посаду директора Первомайської міськрайонної філії МОЦЗ з 17.11.2017 року у зв`язку з реорганізацією Первомайського МРЦЗ шляхом приєднання до МОЦЗ та створенням Первомайської міськрайонної філії МОЦЗ, введенням в дію структури та штатного розпису Первомайської міськрайонної філії МОЦЗ /а.с.8/.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 06.11.2018 року у справі № 484/770/18 позов ОСОБА_2 задоволено частково. Зобов`язано МОЦЗ перевести ОСОБА_2 з посади директора Первомайського МРЦЗ на посаду директора Первомайської міськрайонної філії МОЦЗ на підставі його заяви від 20.01.2018 року /а.с.18-22/.

Таким чином, рішенням суду зобов`язано МОЦЗ перевести ОСОБА_2 на посаду, яку на той час вже обіймала ОСОБА_1 , тобто перед МОЦЗ постало питання звільнення вказаної вище посади задля виконання рішення суду.

Наказом директора МОЦЗ № 56-к від 15.02.2019 року звільнено ОСОБА_1 з посади директора Первомайської міськрайонної філії МОЦЗ 18.02.2019 року з метою виконання рішення Миколаївського апеляційного суду від 06.11.2018 року /а.с.9/.

У даному наказі про звільнення не зазначено норми КЗпП України, на підставі якої позивачку звільнено з роботи.

В трудовій книжці позивачки при внесенні запису про звільнення на підставі наказу № 56-к від 18.02.2019 року також не зазначено передбаченої КЗпП України підстави звільнення, а лише переписане формулювання підстави звільнення, зазначене в наказі /а.с.13-16/.

Відповідно до ст. 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необґрунтованого звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Статтею 36 КЗпП України визначені підстави припинення трудового договору, а статтями 40 та 41 КЗпП визначені підстави для розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Зазначеними нормами КЗпП України не передбачено як підставу для звільнення викладені у наказі № 56-к від 18.02.2019 року обставини, зокрема, переведення на посаду іншої особи, навіть і за рішенням суду.

Пунктом 6 ч.1 ст. 40 КЗпП України передбачено таку підставу для звільнення, як поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу. Зазначена підстава в даному випадку відсутня, оскільки ОСОБА_2 не був поновлений на роботі.

Таким чином, ОСОБА_1 звільнена без належної правової підстави, тобто незаконно.

Відповідно до ч.1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

За таких обставин позов ОСОБА_1 в частині скасування наказу №56-к та поновлення її на роботі підлягає повному задоволенню.

Вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

З оригіналу трудової книжки, оглянутої судом у день винесення рішення, вбачається, що позивачка досі не працевлаштована.

Судом вже встановлено, що її звільнення відбулося незаконно і вона підлягає поновленню на роботі.

Відповідно до ч.2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більше як за один рік.

Фактично ОСОБА_1 не працює з 19.02.2019 року, оскільки наказ про її звільнення був виданий 18.02.2019 року. В табелі обліку робочого часу 18.02.2019 року позначено як відпрацьований день і робота у цей день оплачена позивачці, про що повідомили представники відповідача в судовому засіданні і позивачка такого факту не оспорювала, погодилась з ним.

Тобто оплату вимушеного прогулу відповідно до ст. 235 КЗпП України слід провести за період з 19.02.2019 року до дня винесення рішення, тобто до 21.10.2019 року, за 167 робочих днів з врахуванням усіх вихідних і святкових днів, що припадають на вказаний період.

Згідно довідки про середній заробіток /а.с.17/, середньоденний заробіток позивачки становить 626 грн. 01 коп.

Суд враховує правову позицію, викладену у Постанові Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року по справі № 6-419цс16, згідно якої основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка визначається діленням заробітної плати за останні два календарні місяці роботи на число відпрацьованих робочих днів (годин) за цей період. За правилами частини другої статті 235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. З урахуванням абзацу 3 пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи. Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац 3 пункту 8 Порядку). Крім того, положеннями розділу ІІІ Порядку передбачені виплати, які підлягають і не підлягають урахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу.

Таким чином, розмір середнього заробітку, що підлягає виплаті позивачці за час вимушеного прогулу становить 626,01 * 167 = 104 543 грн. 67 коп.

Як видно з тексту оспорюваного наказу, при проведенні розрахунку з позивачкою, їй була при звільненні виплачена компенсація за невикористану відпустку, яку б вона не мала отримувати, якби не звільнялася. Зазначена сума компенсації має бути вирахувана з суми середнього заробітку, який буде виплачений ОСОБА_1 за час вимушеного прогулу.

При цьому виплату слід провести також за мінусом податків та інших обов`язкових платежів.

Оскільки позов задоволено на користь позивачки, яка при подачі позову була звільнена від сплати судового збору, на підставі ст. 88 ЦПК України на користь держави з відповідача слід стягнути судовий збір.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 367 ЦПК України та ст. 235 КЗпП України рішення в частині поновлення на роботі слід допустити до негайного виконання.

Позов третьої особи ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з таких підстав.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

У позові ОСОБА_2 просить визнати незаконними дії та рішення МОЦЗ щодо переведення 15.11.2017 року ОСОБА_1 з посади заступника директора Первомайського МРЦЗ на посаду директора Первомайської міськрайонної філії МОЦЗ згідно наказу № 388-к від 15.11.2017 року. При цьому він не просить скасувати оскаржуване рішення.

Фактично ОСОБА_2 звернувся до суду щодо прав і законних інтересів іншої особи, не маючи на це відповідних повноважень. З тексту позову вбачається, що ОСОБА_2 вважає, що оскаржуваними діями та рішенням порушено його права, але обраний ним спосіб захисту не відповідає закону. Звертаючись за захистом своїх прав, свобод чи законних інтересів, особа може вимагати поновлення своїх прав, свобод чи законних інтересів, чого в даному випадку не відбувається. Оцінка оскаржуваним діям та рішенню МОЦЗ могла бути дана в межах спору щодо відмови у переведенні ОСОБА_2 на посаду директора філії МОЦЗ, що і було предметом розгляду справи № 484/770/18. В даному випадку, на думку суду, право звернення до суду не належить ОСОБА_2 , а тому в задоволенні його позову слід відмовити.

Суд також погоджується з тим, що ОСОБА_2 пропустив строк звернення до суду з наданим позовом, оскільки предметом розгляду заявленого ним позову є визнання незаконними дій та рішення МОЦЗ щодо переведення ОСОБА_1 з посади заступника директора Первомайського міськрайонного центру зайнятості на посаду директора Первомайської міськрайонної філії МОЦЗ, що є трудовим спором. Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду у тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. ОСОБА_7 була переведена з 17.11.2018 року згідно наказу № 388-к від 15.11.2017 року, про що ОСОБА_2 було відомо принаймні у січні 2018 року, оскільки такий факт був предметом дослідження в інших справах, що розглядалися судами за його участю, зокрема у справі № 484/770/18, № 484/1862/18 і на оспорюваний наказ він посилався у своїх відзивах на позови, що підтверджується наданими МОЦЗ доказами /а.с.18-22, 154-155, 156-157, 158-160, 161/. Пропуск строку позовної давності також є підставою для відмови у позові ОСОБА_2 .

Оскільки в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено повністю, понесені ним судові витрати по сплаті судового збору відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 2, 5, 10-13, 77-81, 89, 141, 259, 263, 264, 265, 268 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Миколаївського обласного центру зайнятості, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 , про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу задовольнити частково.

Визнати незаконним і скасувати наказ директора Миколаївського обласного центру зайнятості від 15.02.2019 року №56-к «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Поновити ОСОБА_1 на посаді директора Первомайської міськрайонної філії Миколаївського обласного центру зайнятості з 19 лютого 2019 року.

Стягнути з Миколаївського обласного центру зайнятості, , р/р № 0358 ГУ ДКСУ у Миколаївській області, МФО 826013, адреса: 54001, м. Миколаїв, вул. Нікольська, 68, на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 19.02.2019 року по 21.10.2019 року включно 104 543 (сто чотири тисячі п`ятсот сорок три) грн. 67 коп. з відрахуванням із вказаної суми податків та інших обов`язкових платежів, а також суми компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки, якщо вона була виплачена ОСОБА_1 при звільненні.

Стягнути з Миколаївського обласного центру зайнятості, , р/р № 0358 ГУ ДКСУ у Миколаївській області, МФО 826013, адреса: 54001, м. Миколаїв, вул. Нікольська, 68, на користь держави судовий збір за однією майновою та однією немайновою позовними вимогами в загальній сумі 3 842 (три тисячі вісімсот сорок дві) грн.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до Миколаївського обласного центру зайнятості, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_1 , про визнання незаконним дій та рішення Миколаївського обласного центру зайнятості щодо переведення 15.11.2017 року ОСОБА_1 з посади заступника директора Первомайського міськрайонного центру зайнятості на посаду директора Первомайської міськрайонної філії Миколаївського обласного центру зайнятості згідно наказу № 388-к від 15.11.2017 року - відмовити повністю.

Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі допустити до негайного виконання.

Учасники справи:

Позивач і третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору у справі за позовом третьої особи: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 , ;

Представник позивача: адвокат Цихоня Юрій Анатолійович, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю №598 на підставі рішення Миколаївської обласної кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури від 15.05.2010 року № 6.

Відповідач: Миколаївський обласний центр зайнятості, , р/р № 0358 ГУ ДКСУ у Миколаївській області, МФО 826013, адреса: 54001, м. Миколаїв, вул. Нікольська, 68;

Третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету позову: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 .

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом, якщо воно не буде скасоване.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Миколаївського апеляційного суду через Первомайський міськрайонний суд Миколаївської області. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Вступна та резолютивна частини рішення складені 21 жовтня 2019 року.

Повний текст рішення має бути складено до 29 жовтня 2019 року.

СУДДЯ: