Постанова

Іменем України

09 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 638/2648/17-ц

провадження № 61-6810св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: державний реєстратор Михайлова Яна Олександрівна , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

треті особи: Харківська районна державна адміністрація Харківської області, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Луценко Вікторія Сергіївна, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Малахова Галина Іванівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_7 на постанову Харківського апеляційного суду від 14 березня 2019 року у складі колегії суддів: Коваленко І. П., Овсяннікової А. І.,

Сащенка І. С.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до державного реєстратора Михайлової Я . О. , ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_9 , треті особи: Харківська районна державна адміністрація Харківської області (далі - Харківська РДА Харківської області), приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Луценко В. С. (далі - приватний нотаріус ХМНО Луценко В. С.), приватний нотаріус ХМНО Малахова Г. І., про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на житловий будинок, визнання договорів дарування житлового будинку недійсними, визнання права власності на житловий будинок та вселення.

Позовна заява мотивована тим, що 05 лютого 2008 року він на підставі договору купівлі-продажу придбав житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Весь час з родиною проживав за вказаною адресою.

04 січня 2017 року у період його відсутності у вказаному будинку, його було зайнято невідомими особами, доступ до будинку заблоковано. Як з`ясувалось пізніше, власником вказаного будинку відповідно до наданих документів зазначений ОСОБА_10 .

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 зазначав, що перехід права власності на вказаний будинок є незаконним та просив суд визнати дублікат свідоцтва від 06 березня 2015 року недійсним, скасувати рішення про державну реєстрацію права власності на житловий будинок, визнати договори дарування житлового будинку недійсними, визнати за ним право власності на житловий будинок, вселити його у вказаний житловий будинок.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 14 лютого

2018 року у позові ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що преюдиційною постановою Харківського окружного адміністративного суду від 27 січня 2016 року у справі № 820/11150/15 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено, скасовано рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Хафусової В. В. Департаменту державної реєстрації Міністерства юстиції України від 20 серпня 2015 року про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень за заявою від 03 серпня 2015 року для проведення державної реєстрації права власності на житловий будинок, що розташований за адресою АДРЕСА_1 за

ОСОБА_3 , зобов`язано Харківське міське управління юстиції розглянути заяву ОСОБА_3 та документи, та здійснити державну реєстрацію права власності на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , форма власності приватна, за ОСОБА_3 Вказана постанова набрала законної сили, не скасована та не оскаржена. Позивач ОСОБА_1 був залучений до участі у вказаній справі третьою особою.

Враховуючи, що реєстрація права власності спірного житлового будинку за ОСОБА_3 відбулася відповідно до вимог закону, підстави для визнання недійсними наступних правочинів з відчуження спірного нерухомого майна відсутні.

На підставі вищевикладеного суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Харківського апеляційного суду від 14 березня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано дублікат свідоцтва від 06 березня 2015 року, яке посвідчене приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г. І., зареєстроване в реєстрі за № 294 та видане 30 липня

2015 року недійсним. Запис у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 13919211 щодо реєстрації за ОСОБА_3 права власності на житловий будинок літ. «Ж-2» з надвірними будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_1 скасовано. Визнано договір дарування житлового будинку літ. «Ж-2» з надвірними будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 21 листопада 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , недійсним.

Запис в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 17535961 щодо реєстрації за ОСОБА_4 права власності на житловий будинок літ. «Ж-2» з надвірними будівлями, розташований за адресою:

АДРЕСА_1 , скасовано. Визнано договір дарування житлового будинку літ. «Ж-2» з надвірними будівлями, розташований за адресою:

АДРЕСА_1 , укладений 21 листопада 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , недійсним. Запис в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 17537496 щодо реєстрації за ОСОБА_5 права власності на житловий будинок літ. «Ж-2» з надвірними будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , скасовано. Визнано договір дарування житлового будинку літ. «Ж-2» з надвірними будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , укладений

21 листопада 2016 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_11 , недійсним.

Запис у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 17538540 щодо реєстрації за ОСОБА_11 права власності на житловий будинок

літ. «Ж-2» з надвірними будівлями, розташований за адресою:

АДРЕСА_1 скасовано. Визнано право власності на житловий будинок літ. «Ж-2» з надвірними будівлями, розташований за адресою:

АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 Поновлено порушене право

ОСОБА_1 користування будинком АДРЕСА_1 та вселено ОСОБА_1 у житловий будинок

АДРЕСА_1 .

У іншій частині позов залишено без задоволення. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Скасовуючи рішення районного суду та задовольняючи позов, апеляційний суд виходив із того, що ОСОБА_3 вимоги іпотечного договору щодо звернення стягнення на іпотечне майно не виконані, ОСОБА_1 як позичальник та іпотекодавець не був належним чином повідомлений про вимоги щодо виконання грошових зобов`язань та про попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки, будь-яких позовів щодо стягнення коштів за договором позики матеріали справи не містять. Тому отримання ОСОБА_3 дубліката свідоцтва про право власності та в подальшому укладання договорів дарування спірного будинку порушують права позивача ОСОБА_1 та підлягають визнанню недійсними зі скасуванням реєстрації, як похідних вимог.

Своїми діями відповідач ОСОБА_3 оспорює наявне в позивача право власності, тому його позовні вимоги в частині визнання за ним права власності підлягали задоволенню, оскільки він набув право власності на спірний будинок на підставі договору купівлі-продажу, що був посвідчений 05 лютого 2008 року між ним та ОСОБА_12 не оспорювався, недійсним не визнавався, тобто, набув право власності на законних підставах.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2019 року до Верховного Суду,

ОСОБА_13 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 15 квітня 2019 року відкрито касаційне провадження у цій справі за касаційною скаргою ОСОБА_9 , витребувано справу з суду першої інстанції. Клопотання ОСОБА_9 про зупинення виконання постанови Харківського апеляційного суду від 14 березня

2019 року задоволено. Зупинено виконання постанови Харківського апеляційного суду від 14 березня 2019 року до закінчення касаційного провадження у справі.

У травні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 31 липня 2019 року справу за позовом

ОСОБА_1 до державного реєстратора Михайлової Я. О. ,

ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_9 , треті особи: Харківська РДА Харківської області, приватний нотаріус ХМНО Луценко В. С., приватний нотаріус ХМНО Малахова Г. І. про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на житловий будинок, визнання договорів дарування житлового будинку недійсним, визнання права власності на житловий будинок та вселення призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом безпідставно задоволено позовну вимогу про визнання дубліката свідоцтва

від 06 березня 2015 року недійсним, оскільки ніякого дубліката свідоцтва про право власності ОСОБА_3 не отримувала та такого документа не існує в матеріалах справи. Таким чином апеляційним судом під час ухвалення оскаржуваного рішення не застосовано до спірних правовідносин положення статті 202 ЦК України та статтю 84 Закону України «Про нотаріат». При цьому безпідставно застосовано до спірних правовідносин щодо оформлення нотаріусом свідоцтва про передачу заяви положення статті 215 ЦК України. Посилання ОСОБА_1 на незаконність здійснення державної реєстрації права власності іпотекодержателя на іпотечне майно внаслідок надання державному реєстратору доказів про надсилання, а не про отримання ним вимоги про виконання грошових зобов`язань та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки є безпідставними.

Щодо визнання судом договорів дарування недійсними, то заявник зазначає, що позивач у позові просив визнати недійсними зазначені договори дарування, але, в той же час, в обґрунтування своїх вимог посилається на частину третю статті 388 ЦК України, якою передбачена можливість витребування майна від недобросовісного набувача, а не визнання недійсними правочинів. Таким чином, вважав, що мав би бути заявлений віндикаційний позов, а не про визнання договорів дарування недійсними, так як позивач не був стороною оспорюваних правочинів.

Відзив на касаційну скаргу до суду не надійшов

Фактичні обставини справи, встановлені судами

05 лютого 2008 року за договором купівлі-продажу, що був посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу

Єніною Л. В., ОСОБА_1 придбав у ОСОБА_12 у власність житловий будинок літ. «Ж-2» з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою:

АДРЕСА_1 . Ціна продажу житлового будинку з надвірними будівлями за домовленістю сторін визначається 878 705 грн

(а. с. 15).

Цього самого дня, а саме 05 лютого 2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір, який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу

Єніною Л. В., та зареєстрований у реєстрі за № 1064 (а. с. 28-29).

Відповідно до пункту 1 цього договору, боржник ОСОБА_1 позичив у кредитора ОСОБА_3 4 166 250 грн, що сторони на день укладання цього договору домовились рахувати як еквівалент 825 000 доларів США, які зобов`язується повернути до 01 жовтня 2008 року, згідно з умовами договору позики грошей, укладеному 28 січня 2008 року між кредитором та боржником у простій письмовій формі. Сторони передбачать продовження терміну договору шляхом внесення змін та доповнень до договору іпотеки.

Згідно пункту 2 іпотечного договору, на забезпечення виконання зобов`язання, що викладено у пункті 1 цього договору, укладається договір іпотеки. Предмет іпотеки складає: житловий будинок літ. «Ж-2» з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Відповідно до пункту 3 цього договору, вказане нерухоме майно є власністю іпотекодавця і належить йому на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого Єніною Л. В., приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу,

05 лютого 2008 року за реєстровим номером № 1019 та зареєстрованого у комунальному підприємстві «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 05 лютого 2008 року.

Згідно із вимогами пункту 12 іпотечного договору, у разі невиконання іпотекодавцем основного зобов`язання до 01 жовтня 2008 року, сторони домовились про наступне. Протягом трьох місяців сторони здійснюють сумісну продажу заставленого нерухомого майна за ціною, що визначається за згодою між іпотекодержателем та іпотекодавцем, а в разі, якщо продаж не буде здійснено у вище вказаний термін, цей договір передбачає перехід права власності на житловий будинок літ. «Ж-2» з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 до іпотекодержателя та є правовою підставою для реєстрації права власності на нерухоме майно, що вказане вище у відповідності до умов цього договору протягом одного місяця сторони складають акт приймання-передачі (а. с. 28-29, т. 2).

26 січня 2015 року ОСОБА_3 звернулась із заявою, посвідченою приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г. І. 26 січня 2015 року, в якій вказала про порушення умов договору позики грошових коштів, укладеного 05 лютого 2008 року, та вимагала у останнього сплатити борг у тридцятиденний строк.

Згідно свідоцтва від 06 березня 2015 року приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Малахової Г. І., ця заява була направлена через поштове відправлення рекомендованим листом з описом вкладення цінного листа зі зворотнім повідомленням про вручення на адресу: АДРЕСА_2 .

Із копії зворотнього повідомлення вбачається, що цей лист ОСОБА_1 вручений не був. При цьому згідно з умовами договору іпотеки

ОСОБА_1 неповідомив кредитора про зміну своєї адреси проживання.

Згідно копії паспорту ОСОБА_1 , він з листопада 2012 року зареєстрований та проживає за адресою:

ОСОБА_3.

ОСОБА_3 двічі зверталась до реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції із заявами з приводу реєстрації за нею права власності на житловий будинок, розташований за адресою:

АДРЕСА_1 в порядку звернення стягнення на предмет іпотеки.

01 липня 2015 року та 20 серпня 2015 року держаними реєстраторами прав на нерухоме майно ОСОБА_15 та ОСОБА_16 Департаменту державної реєстрації Міністерства юстиції України прийняті рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень № 22512840 та

№ 23799006, якими було відмовлено у державній реєстрації права власності форма власності приватна, на житловий будинок, що розташований

у АДРЕСА_1 , за суб`єктом ОСОБА_3 , яке мотивоване наявністю арешту на зазначений будинок та не поданням документа щодо письмового повідомлення у п`ятиденний строк іпотекодавця про відступлення прав.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 27 січня 2016 року адміністративний позов ОСОБА_3 до Харківського міського управління юстиції Харківської області, Департаменту державної реєстрації Міністерства юстиції України, третя особа - ОСОБА_1 , про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії задоволено. Скасовано рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Хафусової В. В. Департаменту державної реєстрації Міністерства юстиції України від 20 серпня 2015 року № 23799006 про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень за заявою реєстраційний № 12633924

від 03 серпня 2015 року для проведення державної реєстрації права власності, форма власності приватна, на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 .

Зобов`язано Харківське міське управління юстиції розглянути заяву ОСОБА_3 та документи, та здійснити державну реєстрацію права власності на житловий будинок літ. «Ж-2» загальною площею 352 кв. м та житловою площею 138 кв. м з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 форма власності приватна, за ОСОБА_3 (а. с. 226-228, т. 3).

25 березня 2016 року було прийнято рішення держаним реєстратором Михайловою Я. О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за ОСОБА_3 на підставі дубліката свідоцтва та дубліката іпотечного договору (а. с. 18-27 т. 2 ).

21 листопада 2016 року були укладені три договору дарування спірного будинку: ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_4 , ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_5 , ОСОБА_5 ОСОБА_17 спірний житловий будинок (а. с. 33-38, т. 2).

Ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду

від 09 листопада 2018 року було прийнято відмову ОСОБА_3 від адміністративного позову до Харківського міського управління юстиції Харківської області, Департаменту державної реєстрації Міністерства юстиції України, третя особа - ОСОБА_1 , про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, визнано нечинною постанову Харківського окружного адміністративного суду від 27 січня

2016 року, провадження у справі закрито (а. с. 234, т. 3).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_9 підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із частиною першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам постанова суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судом достовірно встановлено, що ОСОБА_1 отримав у

ОСОБА_3 позику у сумі 4 166 250 грн, що сторони на день укладання цього договору домовились рахувати як еквівалент 825 000 доларів США, у лютому 2008 року уклав з нею на забезпечення виконання договору іпотеки, згідно з яким передав в іпотеку житловий будинок АДРЕСА_1 . Позику не повернув і відповідно до застереження в договорі іпотеки ОСОБА_3 оформила на себе право власності.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно із частиною першою статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно до частини третьої статті 388 ЦК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Згідно із статтями 391, 392 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З пояснень, наданих відповідачами, і не спростованими позивачем, вбачається, що ОСОБА_1 свого зобов`язання у строк, визначений у договорі позики та іпотеки, не виконав. Крім того, порушив умови договору іпотеки щодо свого зобов`язання не прописувати будь-яких осіб у спірному будинку, про що позивач сам зазначає у своїй позовній заяві. Внаслідок зазначеного, відповідач ОСОБА_3 , на виконання укладеного між сторонами іпотечного договору, задовольнила свої кредиторські вимоги за договором позики шляхом оформлення права власності на спірне нерухоме майно.

Під час розгляду справи Харківським окружним адміністративним судом

№ 820/11150/15 було встановлено, що ОСОБА_3 повністю дотримано процедуру та виконано в повному обсязі вимоги Закону України «Про іпотеку» та умови договору іпотеки, що був укладений між нею та ОСОБА_1 , шляхом направлення вимоги про усунення порушень рекомендованим листом на адресу іпотекодавця, погоджену ним у договорі іпотеки. З цього також вбачається, що позивач від виконання своїх обов`язків ухилився. Таким чином, Харківським окружним адміністративним судом вже було встановлено, що вимоги законодавства щодо порядку задоволення вимог іпотекодержателя позасудовим шляхом повністю дотримано. При цьому, неотримання відповідачем заяви про задоволення вимог не може бути доказом порушення ОСОБА_3 процедури звернення стягнення на предмет іпотеки. Також суд дійшов висновку про обґрунтованість та правомірність вимог ОСОБА_3

Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.

У зв`язку із цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину.

Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватися як підстава позову про повернення майна, яке було передане на виконання недійсного правочину та відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до особи, яка незаконно володіє цим майном (у разі відсутності між ними зобов`язально-правових відносин), якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які, зокрема, дають право витребувати майно в добросовісного набувача.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 29 березня 2017 року у справі № 6-3104цс16 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 674/31/15-ц, провадження № 14-288цс18.

Суд першої інстанції з урахуванням встановлених обставин та зазначених вимог закону і указаних правових висновків дійшов обґрунтованого висновку про те, що реєстрація права власності спірного житлового будинку за ОСОБА_3 відбулася відповідно до вимог закону, підстави для визнання недійсними наступних правочинів з відчуження спірного нерухомого майна відсутні.

Апеляційний суд вищезазначених обставин справи не врахував та дійшов помилкового висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Керуючись статтями 402, 409, 413, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити.

Постанову Харківського апеляційного суду від 14 березня 2019 року скасувати.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 14 лютого 2018 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович