Номер провадження: 22-ц/813/1131/19
Номер справи місцевого суду: 520/8698/18
Головуючий у першій інстанції Петренко В.С.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.03.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П.., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Томашевської К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу адвоката Ковальчук Олега Миколайовича в інтересах ОСОБА_4 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 27 серпня 2018 року про відкриття провадження у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_4, Товарної біржі «Електронні торги України» в особі Філії Товарної біржі «Електронні торги України» в м. Одеса про визнання результатів торгів недійсними та усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, шляхом знесення садового будинку,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2018 року ОСОБА_5 звернулася до Київського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_4, Товарної біржі «Електронні торги України» в особі Філії Товарної біржі «Електронні торги України» в м. Одеса про визнання результатів аукціону від 21.01.2015 року про продаж нерухомого майна, що складається з садового будинку за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 268,3 кв.м., житловою 48,1 кв.м., та яке належало ОСОБА_6 недійсним та усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_5 земельною ділянкою, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, шляхом знесення садового будинку за адресою: АДРЕСА_2, що належить ОСОБА_4

В обгрунтування позову, ОСОБА_5 зазначала, що вона є власником земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_3, за договором купівлі-продажу від 09.11.2010 року.

Власником суміжної земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2, площею 0,0146 га, є ОСОБА_4.

Дана земельна ділянка була придбана ОСОБА_4 у ОСОБА_6, на підставі свідоцтва від 03.02.2015 року.

При цьому, позивач зазначає, що приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_7 свідоцтвом від 24.03.2015 року, відповідно до ст.75 ЗУ „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" та на підставі акта № 1 про передачу права власності на куплене нерухоме майно від 21.01.2015 року і протоколу № 21/01-15/3/ОД про проведення аукціону, складеного Товарною Біржею „Електронні торги України" в особі Філії Товарної Біржі „Електронні торги України" в м.Одеса від 21.01.2015 року посвідчив, що фізичній особі-підприємцю ОСОБА_6, належить на праві власності нерухоме майно, що складається з садового будинку, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1, загальною площею 268,3 кв.м., житловою площею 48,1 кв.м., на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого ОСОБА_8, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 29.01.2008 року, за реєстровим № 15184, та зареєстрованого КП „Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об"єктів нерухомості" 01.02.2008 року.

Вподальшому, позивачці стало відомо, що частина садового будинку, що на той момент вже належала ОСОБА_4, знаходиться на її земельній ділянці.

Позивач зазначає, що їй відомо, що правовстановлюючого документу на садовий будинок на момент проведення аукціону на Товарній Біржі „Електронні торги України" в особі Філії Товарної Біржі „Електронні торги України" в м.Одесі не існувало, а отже результати цього аукціону є недійсними, у розумінні прилюдних торгів (аукціону) як правочину, тобто є нікчемною угодою.

Викладені обставини стали підставою звернення до суду.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 27 серпня 2018 року відкрито провадження у справі.

Не погоджуючись з такою ухвалою суду, представник ОСОБА_4 адвокат Ковальчук Олег Миколайович подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 27 серпня 2018 року в частині прийняття до провадження вимог ОСОБА_5 про визнання недійсними результатів аукціону, проведеного Товарною Біржею „Електронні торги України" в особі Філії Товарної Біржі „Електронні торги України" в м.Одеса від 21.01.2015 року по продажу нерухомого майна, що складається з садового будинку, розташованого за адресою АДРЕСА_1, загальною площею 268,3 кв.м., житловою площею 48,1 кв.м., що належить ОСОБА_6 та скасувати у зв"язку з цим витребування доказів, посилаючись на порушення судом першою інстанцією норм процесуального права.

Відкриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив з положень ст.30 ЦПК України.

Такий висновок суду першої інстанції є вірним.

З матеріалів справи вбачається, що предметом позову є визнання результатів торгів недійсними та усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, шляхом знесення садового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_2.

Вказана земельна ділянка розташована в Київському районі м.Одеси, отже, в силу ст.30 ч.1 ЦПК України, розгляд даної справи підсудний Київському районному суду м.Одеси.

Згідно ч. 1 ст. 30 ЦПК України позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред'являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов'язані між собою позовні вимоги пред'явлені одночасно щодо декількох об'єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об'єкта, вартість якого є найвищою.

При цьому, як зазначено у п. 41 постанови Пленуму ВССУ від 01.03.2013 року № 3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ», у разі конкуренції правил підсудності (наприклад, при об'єднанні позовів, на один з яких поширюється дія правила про виключну підсудність) мають застосовуватися правила виключної підсудності. Також у даній постанові зазначається, що перелік позовів, для яких визначено виключну підсудність, є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає, місцезнаходження нерухомого майна має бути підтверджено документально.

Пункт 42 цієї постанови передбачає, що виключну підсудність встановлено для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна (частина перша статті 30 ЦПК в новій редакції). Згідно з положеннями статті 181 ЦК до нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (стаття 358 ЦК); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (статті 364, 367 ЦК); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (статті 370, 372 ЦК); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо.

З урахуваням наведеного, справа відноситься до територіальної юрисдикції (підсудності) Київського районного суду м. Одеси.

Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ч.ч. 1, 2 ст. 4 ГПК України).

Статтею 20 ГПК України визначений перелік справ, що відносяться до юрисдикції господарських судів.

Так, відповідно до ч.1 ст. 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв'язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов'язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

За приписами ГПК України, господарський спір підвідомчий господарському суду, зокрема, за таких умов:

- участь у спорі суб'єкта господарювання;

- наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин;

- наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом;

- відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_5 та відповідачі по справі ОСОБА_6 та ОСОБА_4 є фізичними особами, які не є підприємцями та позовні вимоги не стосуються господарських відносин.

Доводи апеляційної скарги, що позовні вимоги ОСОБА_5 в частині визнання результатів торгів недійсними, повинні розглядатися за правилами господарського судочинства, оскільки оскаржувані результати торгів мали місце в рамках ліквідаційної процедури, унормованої ЗУ „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" у справі про банкрутство ФОП ОСОБА_6, що розглядалася господарським судом Одеської області не спростовують правильність постановленої ухвали про відкриття провадження у справі, з наступних підстав.

Відповідно ч.1 п.8 ст. 20 ГПК України до юрисдикції господарських судів віднесені справи про банкрутство та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також спорів про визнання недійсними правочинів за позовом контролюючого органу на виконання його повноважень, визначених Податковим кодексом України.

Згідно ст. 1 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» банкрутство - визнана господарським судом неспроможність боржника відновити свою платоспроможність за допомогою процедур санації та мирової угоди і погасити встановлені у порядку, визначеному цим Законом, грошові вимоги кредиторів не інакше як через застосування ліквідаційної процедури.

З позовної заяви та доданих до неї матеріалів вбачається, що позов подано до фізичних осіб та товарної біржі про визнання результатів торгів недійсними. Враховуючи вищенаведені положення ст. 1 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», дані правовідносини не підпадають під дію вказаного закону. Натомість процедура визнання результатів торгів недійсними врегульована ЦК України.

За таких умов висновки апелянта про віднесення даної категорії спорів до виключної компетенції господарських судів не ґрунтується на вимогах закону.

Зважаючи на характер заявлених вимог та суб'єктний склад справи, даний спір має вирішуватися в порядку цивільного судочинства.

Крім того, ухвалою Господарського суду Одеської області від 27.01.2016 року було припинено провадження у справі про банкрутство ФОП ОСОБА_6 з тих підстав, що останнім не було надано належних доказів безспірності грошових вимог до боржника, матеріали справи не містили копій судових рішень про стягнення боргу, наказів суду на їх виконання, постанов державної виконавчої служби про відкриття виконавчого провадження, боржником не було доведено його неспроможність виконати свої зобов"язання перед кредиторами, тоді як наявність вказаних обставин обов"язкова для порушення провадження у справі про банкрутство.

Таким чином, позивач позбавлена можливості подати заяву у справі про банкрутство, а має право на оскарження результатів аукціону в загальному порядку з врахуванням суб"єктного складу сторін договору купівлі-продажу та посилаючись на імперативну територіальну підсудність за місцем знаходження нерухомого майна, а саме в Київському районі м.Одеси.

З іншого боку, відповідно до ч.3 ст.55 ЗУ „Про встановлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", результати аукціону, проведеного з порушенням вимог закону, можуть бути визнані в судовому порядку недійсними.

Визнання результатів аукціону недійсними тягне за собою визнання недійсним укладеного з переможцем договору купівлі-продажу.

Тобто закон не надає імперативної підсудності справам про визнання недійсними результатів аукціону виключно в господарських судах України.

Правовими висновками Верховного суду України від 13 лютого 2013 року та 23 вересня 2014 року передбачено наступне:

Виходячи з аналізу правової природи процедури реалізації майна на прилюдних торгах, яка полягає в продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів, та ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта про проведення прилюдних торгів є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на прилюдних торгах, а відтак є правочином.

Таким чином, оскільки покупець за договором купівлі-продажу (який придбав майно на аукціоні) є фізичною особою та позивач також є фізичною особою, висновок про імперативну підсудність справ про оскарження договору купівлі-продажу в господарських судах є хибним.

Також неясним є твердження апелянта про тотожність вимог про визнання результату аукціону недійсним та визнання недійсним договору купівлі-продажу. Адже результати аукціону можуть бути визнані недійсними не на підставі норм цивільного права про недійсність договору, а за процедурними недоліками, що описані в законі.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу.

Враховуючи те, що відчуження майна з прилюдних торгів відноситься до угод купівлі-продажу, така угода може визнаватись недійсною в судовому порядку з підстав недодержання в момент її вчинення вимог, які встановлені ч.ч. 1-3 та 6 ст. 203 ЦК України (ч. 1 ст. 215 цього Кодексу).

Таким чином, позивач вірно обрав спосіб захисту права, звернувшись з позовом до Київського районного суду м. Одеси.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень процесуального права при відкритті провадження не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, внаслідок чого апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Ковальчук Олега Миколайовича в інтересах ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 27 серпня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 22.03.2019 року

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова