Постанова

Іменем України

25 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 296/240/13-ц

провадження № 61-28988св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О., Усика Г. І., Яремка В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 15 липня 2015 року у складі судді Анциборенко Н. М. та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 19 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Павицької Т. М., Трояновської Г. С., Миніч Т. І.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У лютому 2006 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, в якому, з урахуванням уточнених вимог, просила суд виділити їй в натурі 1/4 частини будинку АДРЕСА_1 надвірними будівлями загальною площею 121,7 кв. м, відповідно до поверхового плану від 05 травня 1983 року станом на 31 липня 1995 року у вигляді ізольованої квартири з окремим входом за № 3, яка складається з приміщень: 3-1 - кімната площею 14,6 кв. м, 3-2 - кімната площею 17,4 кв. м, 1/2 частини тамбура ІІ площею 2,7 кв. м, 1/2 частини сараю «Г», з виплатою на користь відповідачів грошової компенсації; змінити розмір ідеальних часток у праві власності всіх співвласників будинку, відповідно до висновку судової експертизи.

Позов мотивовано тим, що договором дарування від 24 травня 2005 року вона є власником 1/4 частини житлового будинку АДРЕСА_1 . 1/2 частини зазначеного будинку належить ОСОБА_3 та ОСОБА_9 , спору з якими щодо користування будинком у неї немає. Крім того, ОСОБА_10 належить 1/12 частини будинку, ОСОБА_2 та ОСОБА_11 - 1/6 частини, яку вони успадкували після смерті матері - ОСОБА_12 1/2 частини вищевказаного будинку складається з приміщень: 3-1 кухня площею 14,6 кв. м, 3?2 кімната площею 17,4 кв. м, 3-3 кімната площею 23,7 кв. м, тамбур ІІ площею 5,4 кв. м, сарай, туалет, огорожа. Відповідачі самовільно без її згоди переобладнали кімнату 3-3 і тамбур, який розділили на дві частини з двома входами, здійснили надбудову другого поверху, та не дають можливості їй вільно користуватися майном.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Останнім рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 15 липня 2015 року позов задоволено частково.

Виділено ОСОБА_1 в натурі її частку в житловому будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 , яка складається з кімнати 3- 1 площею 14,6 кв. м, кімнати 3-2 площею 17,4 кв.м, 1/2 частини тамбура ІІ площею 2,7 кв. м, сараю «Г».

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь всіх відповідачів грошову компенсацію в розмірі 45 287,00 грн. У задоволенні решти вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 08 вересня 2015 року заяву ОСОБА_1 про відшкодування судових витрат задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 на користь ОСОБА_1 по 75,74 грн - витрат зі сплати судового збору з кожного. У задоволенні решти вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач має право на виділ її частки у будинку в натурі, технічно це можливо за відповідним варіантом, а дії відповідача ОСОБА_2 щодо знесення без погодження зі співвласниками приміщення 3-3 та здійснення на його місці самочинного будівництва двоповерхової будівлі не має порушувати права інших співвласників і позбавляти їх можливості користуватись, володіти та розпоряджатись належною часткою у праві власності.

Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 19 вересня 2017 року апеляційні скарги представника ОСОБА_2 - ОСОБА_13 , ОСОБА_1 відхилено, рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 15 липня 2015 року та додаткове рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 08 вересня 2015 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для виділення частки позивача у будинку в натурі. Суд виходив з того, що з урахуванням висновку додаткової судово-будівельної експертизи № 579/05.15 від 14 травня 2015 року та відповідно до вимог статті 364 ЦК України виділ ОСОБА_1 1/4 частини будинку технічно можливий з незначним відхиленням від розміру часток кожного та виділив їй приміщення, що становить 31/100 ідеальної частки зі сплатою грошової компенсації всім іншим співвласникам у розмірі 45 287 грн, що не порушує прав відповідачів.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиції інших учасників

У жовтні 2017 року ОСОБА_2 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 15 липня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 19 вересня 2017 року в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив оскаржувані судові рішення в частині задоволення позовних вимог скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивач не має переваг щодо виділення їй частки у будинку в натурі, збільшення виділеної частки ОСОБА_1 без дозволу інших співвласників та за рахунок їх часток порушує його права та права інших співвласників, певних частин будинку вже не існує, не враховано стан придатності будинку для його використання, відсутність відповідних дозволів, згоди співвласників на отримання грошової компенсації.

У листопаді 2017 року надійшли заперечення ОСОБА_1 , в яких позивач просила відхилити касаційну скаргу ОСОБА_2 , рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 15 липня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 19 вересня 2017 року залишити без змін. Вважає, що оскаржувані рішення ухвалені з додержанням норм матеріального права.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній цивільній справі.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 16 вересня 2019 року вказану справу призначено до судового розгляду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзиву на неї, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою та підлягає залишенню без задоволенню з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Предметом спору є виділення частки позивача у будинку АДРЕСА_1 надвірними будівлями загальною площею 121,7 кв. м.

Встановлено, що власниками спірного будинку станом на 14 липня 2009 року є: ОСОБА_1 - 1/4 частки (за договором дарування від 24 травня 2005 року); ОСОБА_2 - 1/6 частки (в порядку спадкування після смерті матері, свідоцтво про право на спадщину від 21 січня 2003 року); ОСОБА_3 - 1/8 частки (за договором дарування від 30 вересня 2000 року); ОСОБА_10 - 1/12 частки (в порядку спадкування після смерті матері ОСОБА_14 , свідоцтво про право на спадщину від 05 жовтня 2004 року); ОСОБА_9 - 3/8 частки (в порядку спадкування, свідоцтво про право на спадщину від 05 жовтня 2004 року).

До будинку зведено прибудови «А1», «а1», «а3», літню кухню «Б» і «б», прибудову «А2».

З поверхового плану будинку АДРЕСА_1 , складеного станом на 31 липня 1995 року, вбачається, що будинок складається з приміщень: І - кухня площею 4,8 кв. м (побудовано самовільно); 1-1 - кухня, яка переобладнана в жилу кімнату площею 7,9 кв. м (перебудовано самовільно);

1-2 - кімната площею 11,5 кв. м (побудовано самовільно); 1-3 - кімната площею 16,3 кв.м; 1-4 - кімната площею 10,9 кв.м; 2-1 - кухня площею 5, 6 кв. м; 2-2 - кімната площею 10,4 кв. м; 3-1 - кухня площею 14,6 кв. м; 3-2 - кімната площею 17,4 кв. м; 3-3 - кімната площею 23,7 кв. м; ІІ - тамбур площею 5,4 кв. м.

Отже, житлова площа будинку становить 78,7 кв. м (за виключенням приміщень, які побудовані чи перебудовані самовільно). Наведене підтверджується змістом технічного паспорту на указаний будинок, виданий на ім`я ОСОБА_2 станом на 07 лютого 2006 року.

З поверхового плану будинку, виготовленого станом на грудень 2001 року, вбачається, що будинок складається з приміщень: 1 - кухня площею 4,8 кв.м (побудовано самовільно); 1-1 - кухня, яка переобладнана в жилу кімнату площею 7,9 кв. м (перебудовано самовільно); 1-2 - кімната площею 11,5 кв. м (побудовано самовільно); 1-3 - кімната площею 16,3 кв. м; 1-4 - кімната площею 10,9 кв. м;

1-5 - площею 5,6 кв. м (побудовано самовільно); 2-1 - кухня площею 5,6 кв. м;

2-2 - кімната площею 10,4 кв. м; 3-1 - кухня площею 14,6 кв. м; 3-2 - кімната площею 17,4 кв. м; ІІ - тамбур площею 3,2 кв. м; 4-1 - коридор площею 10,5 кв. м (побудовано самовільно); 4-2 - кімната площею 19,2 кв.м (побудовано самовільно); 4-3 - кімната площею 8,8 кв. м (побудовано самовільно);

4-4 - санвузол площею 3,5 кв. м (побудовано самовільно); 4-5 - кухня площею 10,6 кв.м (побудовано самовільно); 4-6 - вітальня площею 25,5 кв. м (побудовано самовільно); 4-7 - кімната площею 13,1 кв. м (побудовано самовільно);

4-8 - кімната площею 19,7 кв. м (побудовано самовільно).

Отже, згідно з цим планом, приміщення кімнати 3-3 перебудовано в інші приміщення з іншою конфігурацією та іншою площею, які виходять за межі кімнати 3-3. Наведене підтверджується змістом технічного паспорту на будинок, виданого на ім`я ОСОБА_2 станом на 07 лютого 2006 року. При цьому, приміщення: І, 1-1, 1-2, 1-3, 1-4, 1-5 складають квартиру № 1; 2-1, 2-2 - квартиру АДРЕСА_2 ; ІІ, 3-1, АДРЕСА_3 - квартиру АДРЕСА_4 ; 4-1, 4-2, 4-3, НОМЕР_1 , 4-5, АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 - квартиру АДРЕСА_7 .

Також з матеріалів справи вбачається, що між співвласниками фактично склався порядок користування та володіння приміщеннями домоволодіння і кожен співвласник на свій розсуд, без згоди інших, побудував і прибудовував певні приміщення, внаслідок чого фактично домоволодіння складається з ізольованих квартир, які мають окремі входи і частка яких не відповідає належним співвласникам часткам у праві спільної часткової власності, що підтверджується технічними паспортами, у тому числі станом на 31 липня 1995 року.

Встановлено, що відповідач ОСОБА_2 користується та володіє самочинно побудованим на місці приміщення 3-3 двоповерховим будинком.

Відповідно до висновку додаткової судово-будівельної експертизи № 579/05.15 від 14 травня 2015 року ринкова вартість житлового будинку з надвірними будівлями на АДРЕСА_1 станом на травень 2015 року становить 759 480 грн і ОСОБА_1 можливо виділити, відповідно до належної їй 1/4 ідеальної частки станом на 31 липня 1995 року згідно 3-го варіанту, кімнату 3-1 площею 14,6 кв. м, кімнату 3-2 площею 17,4 кв. м, 1/2 частини тамбура II площею 2,7 кв. м та сарай «Г». У запропонованому варіанті не потрібно демонтувати і мурувати нові перегородки в приміщеннях 3-2 та 1-4, а також здійснювати перегородку у сараї «Г».

За положеннями статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) усі громадяни є рівними у своїх правах, усім забезпечуються рівні умови здійснення своїх, у тому числі майнових прав, а, відтак, правовий режим спільної часткової власності визначається з урахуванням інтересів усіх співвласників.

Загальні засади цивільного законодавства, зокрема засади справедливості, добросовісності та розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), спонукають суд при вирішенні зазначених спорів ураховувати також інтереси обох сторін та встановлювати: чи дійсно є неможливим виділ частки в натурі; чи допускається такий виділ згідно із законодавством; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на усе спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар тощо.

Згідно з частиною першою статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Відповідно до статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади.

Згідно зі статтею 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Оскільки після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку статті 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, то при виділі частки зі спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщень інших співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 цього Кодексу.

Оскаржені судові рішення відповідають зазначеним вимогам.

Доводи касаційної скарги зводяться до тверджень, що збільшення виділеної частки ОСОБА_1 у натурі без дозволу інших співвласників та за рахунок їх часток порушує права заявника та інших співвласників будинку.

Такі доводи є необґрунтованими, виходячи з такого. Суди першої та апеляційної інстанцій, вирішуючи позовні вимоги, належним чином мотивували порівняно незначне відступлення від ідеальних часток у праві власності, інші співвласники будинку судових рішень не оспорюють, а права заявника таким відступленням не порушуються. Як встановлено у справі, заявник має змогу користуватися частиною будинку, яка відповідає його частці у праві власності.

Решта доводів касаційної скарги зводяться до непогодження зі встановленими обставинами справи та переоцінки доказів, що відповідно до статті 400 ЦПК України не є компетенцією суду касаційної інстанції.

Спір між сторонами існував тривалий час і оскаржуваними судовими рішеннями він вирішений по суті.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суди першої та апеляційної інстанцій повно та всебічно дослідили наявні у справі докази й надали їм належну оцінку, встановили обставини справи, за наслідками чого ухвалили законні й обґрунтовані рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судами неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в цьому випадку оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 15 липня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 19 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний

Г. І. Усик

В. В. Яремко