ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2019 року м. Херсон

Номер справи: 651/181/19

Номер провадження: 22-ц/819/1610/19

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (суддя-доповідач) Вейтас І.В.,

суддів: Кузнєцової О.А.,

Радченка С.В.,

секретар Кутузова А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Верхньорогачицького районного суду Херсонської області від 22 серпня 2019 року, у складі судді Загрунного В.Г., повний текст виготовлено 22 серпня 2019 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Верхньорогачицької районної ради Херсонської області про поновлення права на земельну ділянку

ВСТАНОВИВ:

В березні 2019 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що він є спадкоємцем своєї матері ОСОБА_2 , дівоче прізвище якої ОСОБА_3 . Батьками його матері були ОСОБА_4 (1894 - 1957) та ОСОБА_5 (1895 - 1981), уродженці села Зеленого Великолепетиської волості Мелітопольського повіту Таврійської губернії. В 1930 році вони разом з дітьми проживали за адресою АДРЕСА_1 Мелітопольського округу. На сьогодні вулиця Корбута, 2, село Зелене Верхньорогачицького району Херсонської області.

8 квітня 1930 року на підставі Постанови ЦВК СРСР і РНК СРСР від 1 лютого 1930 року «Про заходи з укріплення соціалістичного переустрію сільського господарства в районах суцільної колективізації і по боротьбі з куркульством» та рішення засідання Зеленівської сільської ради батьки матері позивача були репресовані - розкуркулені та виселені з Мелітопольського округа на спецпоселення до Красноярського краю.

У 2009 році усі репресовані члени сім`ї позивача були реабілітовані - довідка про реабілітацію видана ВІТ МВСУ в Херсонській області №9/2-К-66 від 01.12.2009 року. Позивач зазначив, що у вказаній довідці та в «Личной карточке» складеній під час розкуркулення 8 квітня 1930 року підтверджується факт права його сім`ї на земельну ділянку площею 64 десятини.

Мати позивача ОСОБА_2 , як спадкоємиця першої черги реабілітованих осіб, 12.02.2014 року прийняла спадщину і спадкові права свого батька, які були порушені репресією в 1930 році.

12 лютого 2014 року комісія з питань поновлення прав реабілітованих Верхньорогачицької районної ради Херсонської області прийняла рішення № 2, яким встановлено факт розкуркулення сім`ї ОСОБА_5 8 квітня 1930 року та виселення сім`ї з Мелітопольського повіту до Красноярського краю. Пунктом 3 вказаного рішення вирішено здійснити виплату грошової компенсації ОСОБА_2 , яка є спадкоємицею першої черги, за конфісковане майно її батька ОСОБА_5 .. Пунктом 5 зобов`язано Зеленівську сільську раду повернути у власність ОСОБА_2 будинок за адресою: АДРЕСА_2 .

19 лютого 2017 року з метою поновлення порушеного репресією права на земельну ділянку площею 64 десятини ОСОБА_2 звернулася до комісії з питань поновлення прав реабілітованих Верхньорогачицької районної ради Херсонської області із відповідною заявою. У відповідь їй було надіслано рішення комісії з питань поновлення прав реабілітованих Верхньорогачицької районної ради Херсонської області № 4 від 2 березня 2017 року, яким заяву ОСОБА_2 про поновлення права на земельну ділянку площею 64 десятини, що дорівнює 70 гектарам, відхилено.

На думку позивача комісія не розглянула заяву ОСОБА_2 по суті. Позивач посилається на те, що у своїй заяві ОСОБА_2 просила поновити право власності на земельну ділянку площею 64 десятини, незаконно порушене внаслідок репресії розкуркулювання їхньої сім`ї 8 квітня 1930 року, а не повернути її в натурі.

Позивач, як спадкоємець ОСОБА_2 просив суд поновити за ним на підставі ст. 90 ч. 2 ЗК України та ч. 1 ст. 4 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», порушене репресією право на земельну ділянку площею 64 десятини (70 гектарів) в порядку спадкування за заповітом після смерті його матері ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Верхньорогачицького районного суду Херсонської області від 22 серпня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що факт реабілітації родини позивача підтверджено, здійснено виплату грошової компенсації, повернуто житловий будинок, який не був конфіскований і зберігся до цього часу, а також присадибну ділянку 0,25 га в натурі для обслуговування будинку. Тобто, вже поновлено права жертв політичних репресій, в порядку та спосіб, що визначені Законом України "Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні" та "Положенням про порядок виплати грошової компенсації, повернення майна або відшкодування його вартості реабілітованим громадянам або їхнім спадкоємцям", затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 112 від 18.02.1993 року, що й було фактично реалізовано відповідно до п.18 положення - шляхом виплати грошової компенсації, та повернення житлового будинку і присадибної ділянки. Підстав для поновлення права на земельну ділянку площею 64 десятини ( 70 гектарів) немає через пряму заборону закону.

ОСОБА_1 , не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, в апеляційній скарзі вказує, що посилання суду першої інстанції на нормативно правові акти, які, на думку суду забороняють повернення земельної ділянки позивачу є безпідставним, оскільки вимог про повернення земельної ділянки позивач не ставить. Вказує, що ним заявлено законодавчо обґрунтовану вимогу про поновлення права на землю, що було порушено репресією. Посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

Сторони у судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явились, належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, в заявах на адресу суду ОСОБА_1 та Верхньорогачицька районна рада Херсонської області просили справу розглянути без їх участі.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до архівної довідки від 01.12.2009 року 8 квітня 1930 року на підставі Постанови ЦВК СРСР і РНК СРСР від 1 лютого 1930 року «Про заходи з укріплення соціалістичного переустрою сільського господарства в районах суцільної колективізації і по боротьбі з куркульством» та рішення засідання Зеленівської сільської ради родина позивача ( ОСОБА_4 , його дружина ОСОБА_5 та їх діти: ОСОБА_6 ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ) були репресовані - розкуркулені та виселені з Мелітопольського округу на спецпоселення до Красноярського краю. У документальних матеріалах є відомості про те, що ОСОБА_5 мав у власності землі 64 десятини, при розкуркулюванні відібрано майно та гроші. На підставі ст.3 Закону України від 17.04.1991 року «Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні» вищевказані особи - реабілітовані. (а.с.15)

Рішенням комісії з питань поновлення прав реабілітованих Верхньорогачицької районної ради від 12 лютого 2014 року № 2 «Про звернення ОСОБА_2 щодо повернення майна, визнання права власності та підтвердження факту реабілітації»:

1. Встановлено факт розкуркулення сім`ї ОСОБА_5 08.04.1930 року та виселення сім`ї з Мелітопольського повіту до Красноярського краю.

2. Підтверджено факт реабілітації ОСОБА_9 .

3. Відповідно до пп.18, 19 постанови Кабінет Міністрів України від 18 лютого 1993 року № 112 «Про внесення змін і доповнень до Положення про порядок виплати грошової компенсації, повернення майна або відшкодування його вартості реабілітованим громадянам" та до «Положення про комісії Рад народних депутатів з питань поновлення права реабілітованих» вирішено здійснити виплату:

- грошової компенсації ОСОБА_2 , як спадкоємцю першої черги за конфісковане майно її батька ОСОБА_5 у розмірі 15 мінімальних заробітних плат;

- компенсації за вилучені 08.04.1930 року кошти в сумі 293 рублі 50 копійок під час розкуркулення батька ОСОБА_5

4. Зобов`язано фінансове управління районної державної адміністрації провести відповідний розрахунок грошової компенсації.

5. Беручи до уваги той факт, що будинок, в якому проживала сім`я ОСОБА_5 до репресії за адресою: АДРЕСА_2 , не був конфіскований та зберігся до теперішнього часу, на даний момент в ньому ніхто не зареєстрований та не проживає, присадибна ділянка для обслуговування будинку вільна, зобов`язано Зеленівську сільську раду повернути даний будинок у власність ОСОБА_2 ..

6. Згідно з п.11 Положення про порядок виплати грошової компенсації, повернення майна або відшкодування його вартості реабілітованим громадянам або їхнім спадкоємцям, в зв`язку з тим, що на теренах колишнього Радянського Союзу земля була націоналізована (соціалізована), відмовлено у поверненні земельної ділянки у розмірі 64 десятини в натурі.

7. На підставі ст. 6 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні» рекомендовано ОСОБА_2 звернутися за видачею посвідчення реабілітованого за місцем проживання заявниці. (а.с. 70,71)

Рішенням комісії з питань поновлення прав реабілітованих Верхньорогачицької районної ради № 3 «Про повернення виплати грошової компенсації ОСОБА_2 » від 12 березня 2014 року постановлено виплатити грошову компенсацію ОСОБА_2 , як спадкоємцю першої черги, за конфісковане майно її батька ОСОБА_5 у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, що становить 112,5 грн; компенсацію за вилучені 08 квітня 1930 року кошти в сумі 293 рублі 50 копійок під час розкуркулення батька ОСОБА_5 , що становить 1470 грн; загальна сума: 1582,50 грн. (а.с.73)

Рішенням комісії з питань поновлення прав реабілітованих Верхньорогачицької районної ради Херсонської області від 02 березня 2017 року № 4 заяву ОСОБА_2 про поновлення права на земельну ділянку площею 64 десятини, що дорівнює 70 гектарам відхилено. Пункт 6 рішення комісії з питань поновлення прав реабілітованих Верхньорогачицької районної ради Херсонської області від 12.02.2014 року № 2 «Про звернення ОСОБА_2 щодо повернення майна, визнання права власності та підтвердження факту реабілітації» - залишено без змін. (а.с.17,18).

ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 померла, що підтверджено свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1 від 15.05.2017 року ( а.с. 14). Відповідно до заповіту від 24 липня 1985 року все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось ОСОБА_2 заповіла своєму сину ОСОБА_1 (а.с. 22)

Згідно свідоцтва про спадщину за заповітом від 18 грудня 2018 року, виданого державним нотаріусом Другої Нікопольської державної нотаріальної контори Апальковим Є.В., спадкоємцем ОСОБА_2 є її син ОСОБА_1 (а.с.41)

Колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що вказані правовідносини регулюються Законом України "Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні" від 17.04.1991 року із змінами та доповненнями. На час розгляду справи судом першої інстанції назва закону в редакції Закону № 2325-VIII від 13.03.2018 року - «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років».

Статтею 4 вказаного Закону встановлено поновити реабілітованих в усіх громадянських правах, у тому числі в праві проживання в населених пунктах і місцевостях, в яких вони постійно проживали до репресій, поширивши це право на членів їх сімей.

Визнати недійсними пов`язані з застосуванням репресій рішення про позбавлення державних нагород, учених ступенів, військових, спеціальних і почесних звань, пенсій та інших прав.

За бажанням реабілітованого або його родичів у разі смерті реабілітованого повідомлення про реабілітацію має бути безкоштовно опубліковано в пресі чи іншим способом доведено до відома громадськості за місцем роботи або проживання реабілітованого.

Відповідно до статті 5 Закону встановлено для осіб, які відбували покарання у вигляді позбавлення волі або примусового поміщення у лікувальні заклади і згодом реабілітовані відповідно до цього Закону, грошову компенсацію у розмірі однієї мінімальної заробітної плати за кожний місяць позбавлення волі, але не більш як 75 мінімальних заробітних плат. Одноразово як грошова компенсація реабілітованій особі виплачується до 15 мінімальних заробітних плат, а решта належних грошей - протягом наступних п`яти років. У разі можливості, на вимогу реабілітованого, вся нарахована грошова компенсація може бути виплачена одноразово. Виплата компенсації спадкоємцям не проводиться, крім випадків, коли компенсація була нарахована, але не отримана реабілітованим.

Вилучені будівлі та інше майно по можливості (якщо будинок незайнятий, а майно збереглося) повертаються реабілітованому або його спадкоємцям натурою. При відсутності такої можливості заявнику відшкодовується вартість будівель та майна.

Не підлягають поверненню (компенсації) будівлі та інше майно, що було націоналізовано (муніципалізовано) на підставі відповідних нормативних актів.

Порядок виплати компенсації, повернення майна або відшкодування його вартості реабілітованим регулюється Положенням, затверджуваним Кабінетом Міністрів України.

Так, додатком № 1 до постанови Кабінету Міністрів України № 112 від 18.02.1993 р. "Положення про порядок виплати грошової компенсації, повернення майна або відшкодування його вартості реабілітованим громадянам або їхнім спадкоємцям" передбачено:

п. 3, що громадянам, реабілітованим згідно із ст. 1 і ст. 3 Закону України "Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні", повертаються вилучені у них будівлі та інше майно або відшкодовується їх вартість (за винятком майна, цивільний обіг якого було заборонено на час піддання репресіям). У разі смерті реабілітованого вилучені будівлі та інше майно повертаються (відшкодовується їх вартість) спадкоємцям першої черги;

п. 11, що не підлягають поверненню (компенсації) будівлі та інше майно, що було націоналізовано (муніципалізовано) на підставі відповідних нормативних актів;

Відхиляючи доводи позовної заяви про те, що земельна ділянка, що належала спадкодавцям позивача не була націоналізована, суд першої інстанції правильно вказав, що відповідно п.1 розділу "Про землю" Декрету про землю від 26.10.1917 року право приватної власності на землю скасовується назавжди; вся земля обертається у всенародне надбання.

В Земельному кодексі УРСР, прийнятому 25 жовтня 1922 року, було закріплено націоналізацію землі й скасування приватної власності на неї, заборонено купівлю-продаж та інші угоди, пов`язані з відчуженням землі. Усі громадяни незалежно від статі, віросповідання та національності наділялися правом на одержання землі в користування безоплатно. Кодекс надавав право громадянам обирати будь-яку форму землекористування. У першому кодифікованому земельно-правовому акті України визначалося також поняття і регламентувалося землекористування селянського двору, допускалася "трудова оренда" землі.

За Земельним кодексом УРСР 1970 року усі землі проголошувалися власністю народу України, тобто залишалися власністю виключно держави.

Земельним кодексом України в редакції від 13 березня 1992 року було визначено, що колишнім власникам землі (їх спадкоємцям) або землекористувачам земельні ділянки не повертаються.

Згідно ч.4 ст.78 Земельного кодексу України 2001 року в чинній редакції, особам (їх спадкоємцям), які мали у власності земельні ділянки до 15 травня 1992 року (з дня набрання чинності Земельним кодексом України) земельні ділянки не повертаються.

Доводи апеляційної скарги такі висновки суду про відсутність законодавчо визначених підстав для повернення позивачу земельної ділянки в розмірі 64 десятини, що дорівнює 70 гектарам, не спростовують.

Колегія суддів не бере до уваги, як підставу для скасування рішення суду, доводи апеляційної скарги про те, що позивач не просив повернути йому земельну ділянку, а просив поновити його право на земельну ділянку площею 64 десятини, що дорівнює 70 гектарам, на підставі частини 2 ст.90 Земельного Кодексу України, виходячи з наступного.

Згідно зі ст.78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також таких законів, що видаються відповідно до них.

Статтею 81 ЗК України передбачено, що громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав ( стаття 125 ЗК України).

Статтею 90 ЗК України передбачено, що власники земельних ділянок мають право: а) продавати або іншимшляхом відчужувати земельну ділянку, передавати її в оренду, заставу, спадщину, довірчу власність; б) самостійно господарювати на землі; в) власності на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур, на вироблену продукцію; г) використовувати у встановленому порядку для власних потреб наявні на земельній ділянці загальнопоширені корисні копалини, торф, лісові насадження, водні об`єкти, а також інші корисні властивості землі; ґ) на відшкодування збитків у випадках, передбачених законом; д) споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди.

Частина 2 статті 90 ЗК України, на яку, як на підставу для задоволення вказаного позову, посилається позивач передбачає, що порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Оскільки позивач не набув права власності на спірну земельну ділянку у спосіб, визначений статтями 81, 125 Земельного Кодексу то підстави для застосування до спірних правовідносин частини 2 статті 90 ЗК України відсутні.

Статтею 4 ЗУ «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» передбачено поновлення реабілітованих в усіх громадянських правах, у тому числі в праві проживання в населених пунктах і місцевостях, в яких вони постійно проживали до репресій, поширивши це право на членів їх сімей.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що факт реабілітації родини позивача підтверджено, здійснено виплату грошової компенсації, повернуто житловий будинок, який не був конфіскований і зберігся до цього часу, а також присадибну ділянку 0,25 га в натурі для обслуговування будинку. Тобто поновлені права в порядку та спосіб, що визначені Законом України "Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні" та Положенням про порядок виплати грошової компенсації, повернення майна або відшкодування його вартості реабілітованим громадянам або їхнім спадкоємцям, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 112 від 18.02.1993 року.

При цьому судом першої інстанції правильно зазначено, що Законом України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» не виведено в окрему категорію землю як об`єкт, право власності на який може бути поновлено репресованій особі чи її спадкоємцям.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що Законом України "Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні" та Положенням про порядок виплати грошової компенсації, повернення майна або відшкодування його вартості реабілітованим громадянам або їхнім спадкоємцям, щодо «майна реабілітованої особи» застосовується саме термін та поняття «повернення майна».

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог позивача про поновлення за позивачем порушеного репресією права на земельну ділянку площею 64 десятини (70 гектарів) .

Апеляційний суд зауважує, що доводи апеляційної скарги є аналогічними доводам, викладеним у позовній заяві, яким судом першої інстанції надано правильну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди заявника із судовим рішенням.

Зважаючи на наведені обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки рішення суду постановлено правильно у відповідності до вимог норм матеріального та процесуального права, в межах заявлених вимог, на підставі наданих сторонами доказів, досліджених в судовому засіданні. За таких обставин підстав для скасування чи зміни рішення суду колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.367, п.1ч.1 ст.374, ст. 375, ст. 382 ЦПК України, Херсонський апеляційний суд у складіколегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Верхньорогачицького районного суду Херсонської області від 22 серпня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий І.В. Вейтас

Судді: О.А. Кузнєцова

С .В. Радченко