Дата документу 26.03.2019 Справа № 336/5475/17
ЗапорізькИЙ Апеляційний суд
Є.У. № 336/5475/17 Головуючий у І-й інстанції: Зарютін П.В.
Провадження № 22-ц/807/377/19 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

ОСОБА_2

секретар Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 13 червня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та визнання права власності на частину квартири в порядку спадкування за законом,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2017 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та визнання права власності на частину квартири в порядку спадкування за законом.

В позові позивач зазначала, що її донька - спадкодавець ОСОБА_5 на час смерті, яка сталася 12.05.2012 року, постійно проживала з нею за адресою: б.26 по вул. Свободи в с. Велікодубове Вільнянського району Запорізької області.

Спадкове майно складається з 1/2 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1. При цьому, відповідач є іншим спадкоємцем після смерті ОСОБА_5

На підставі викладеного позивач просила суд встановити юридичний факт постійного проживання позивача разом із спадкодавцем ОСОБА_5 у будинку № 26 по вул. Свободи у с. Великодубове Вільнянського району Запорізької області на час відкриття спадщини та визнати за позивачем право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_2 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5, яка настала 12.05.2012 року.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 13 червня 2018 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Вважає, що при винесенні рішення судом вірно застосовано норми матеріального та процесуального права, в повному обсязі з'ясовано обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, доведено їх та всебічно обґрунтовано, надано належну оцінку всім доказам ґрунтуючись на повному та об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є недоведеними та необґрунтованими, оскільки позивачем не надано належних доказів на підтвердження факту проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи та вимогам закону.

Судом встановлено, що 9 листопада 2012 року померла донька позивача та відповідача ОСОБА_5, про що слідує із свідоцтва про її смерть серія І-ЖС №247676 від 13.11.2012 року.

При цьому факт кровного споріднення сторін із спадкодавцем належно підтверджується свідоцтвом про народження ОСОБА_5 серія І-ЖС №280247 від 26.11.1994 року та свідоцтвом про шлюб позивача та відповідача серія І-ЖС №070474 від 05.12.2009 року.

Після смерті спадкодавця відкрилася спадщина, яка, зокрема, складається з 1/2 частини квартири за адресою: АДРЕСА_3, що належала ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності на житло № 22907 від 20.11.2008 року, виданого Шевченківської районної адміністрацією Запорізької міської ради.

Постановою приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_6 31.08.2017 року відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину з підстави невизнання спадкоємцем за законом ОСОБА_3 факту постійного проживання із спадкодавцем та рекомендовано довести зазначений факт в судовому порядку (а.с. 18-21).

Відповідно до ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Згідно з ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Згідно із п. 211 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 3 березня 2004 № 20/5 свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які постійно проживали разом зі спадкодавцем чи подали заяву нотаріусу про прийняття спадщини. Доказом постійного проживання разом зі спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом зі спадкодавцем та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем.

За положеннями ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

У п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" від 30 травня 2008 року № 7 міститься роз'яснення відповідно до якого, якщо постійне місце проживання особи із спадкодавцем на час відкриття спадщини непідтверджено відповідними документами, у зв'язку з чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного поживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Суд пешої інстанції вірно встановив, що відповідно до даних паспорту ОСОБА_5, остання була зареєстрована з 22.12.2010 року за адресою: АДРЕСА_1.

З архівної довідки № 10 від 12 лютого 2018 року ДНЗ «Запорізьке вище професійне училище» вбачається, що ОСОБА_5 з 1 вересня 2012 року була зарахована на підставі наказу №8 З-УДЗ від 01.09.2012 року на навчання до вказаного закладу на денне відділення, де провчилася до 09.11.2012 року, коли була відрахована у звязку зі смертю.

Згідно архівної довідки № 51 від 1 вересня 2017 року ДНЗ «Запорізьке вище професійне училище» ОСОБА_5 у період навчання, з 01.09.2012 року по 09.11.2012 року, тимчасово проживала в гуртожитку училища за адресою: м. Запоріжжя, вул. Заводська, 9, кімната 711.

Судом першої інстанції було вірно враховано положення ст. 3 Закону "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", та зроблений висновок що вищевказана адреса в с. Велікодубове Вільнянського району Запорізької області принаймні з 1 вересня 2012 року вже не була місцем проживання спадкодавця, оскільки остання переважно проживала не у названому селі, а саме у м. Запоріжжі у звязку з навчанням.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги щодо того, що спадкодавець була неповнолітньою, а у м. Запоріжжі у звязку з навчанням проживала тимчасово, судова колегія враховує, що місце проживання ОСОБА_5 не було визначене судовим рішенням, зареєстрована вона була за місцем проживання батька ОСОБА_4, посилання представника відповідача на те, що ОСОБА_5 знаходячись у Запоріжжі періодично проживала і у батька не спростовані та ця обставина підтверджувалася показаннями свідків.

Також свідками було підтверджено факт того, що ОСОБА_5 протягом навчання приїздила до своєї матері у село на вихідні та святкові дні.

Тож за таких обставин немає достатніх підстав вважати що на час відкриття спадщини позивач мешкала зі спадкодавцем.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, виходив з наявних у матеріалах справи доказів, наданих позивачем у відповідності із процесуальним законом, і керувався принципами змагальності та диспозитивності цивільного судочинства.

Наведені вище обставини свідчать про те, що суд першої інстанції, мотивуючи своє рішення, вірно проаналізував норми закону та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог .

Доводи скарги та матеріали справи не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене, судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 13 червня 2018 року у цій справі без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повна постанова складена 28 березня 2019 року.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

ОСОБА_2