ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6434/19 Справа № 195/1963/18 Суддя у 1-й інстанції - Омеко М. В. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.

суддів Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.

за участю секретаря Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 , Прокуратури Запорізької області, Державної казначейської служби України

на рішення Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 10 квітня 2019 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до прокуратури Запорізької області, Державної казначейської служби України про відшкодування майнової і моральної шкоди завданої незаконним рішенням і діями органів досудового слідства, прокуратури і суду,

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Томаківського районного суду Дніпропетровської області з позовом до прокуратури Запорізької області, Державної казначейської служби України про відшкодування майнової і моральної шкоди завданої незаконним рішенням і діями органів досудового слідства, прокуратури і суду.

Просив суд стягнути з державної казначейської служби України відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 10 935 (десять тисяч дев`ятсот тридцять п`ять ) грн. 47 копійок, моральної шкоди в розмірі 3 000 000 (три мільйони) грн. 00 копійок за рахунок коштів державного бюджету шляхом списання в безспірному порядку на свою користь з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України.

В обґрунтування позову зазначав, що органами досудового слідства він обвинувачувався у вчиненні тяжких і особливо тяжких злочинів.

Із припущень органів прокуратури та слідства його звинувачували у вчинені злочинів передбачених ч.4 ст. 187, п.6 ч.2 ст. 115, ч.3 ст.289, ч.1 ст.263, ч.2 ст. 209. Ст.. 290 КК України, а саме :

- в нападі з метою заволодіння чужим майном-розбій, поєднаний із насильством, небезпечним для життя і здоров`я особи, яка зазнала нападу, що вчинений за попередньою змовою групою осіб, поєднаний з проникненням в сховище, поєднаний із заподіянням тяжких тілесних ушкоджень, в процесі якого, з корисливих мотивів, умисно протиправно заподіяв смерть іншій людині;

- незаконному заволодінні транспортним засобом, вчинене повторно, за попередньою змовою групою осіб, поєднане з насильством. небезпечним для життя потерпілого;

- носіння,зберігання, придбання вогнепальної зброї без передбаченого законом дозволу;

- вчинення дій, спрямованих на маскування незаконного походження майна, одержаного внаслідок вчинення суспільно небезпечного протиправного діяння. що передувало легалізації (відмиванню) доходів, вчинені за попередньою змовою групою осіб;

- зміна ідентифікаційного номера і підробка номера шасі без дозволу відповідних органів.

02.09.2016 року Марганецький районний суд Дніпропетровської області виніс вирок, яким ухвалив визнати його, ОСОБА_1 невинуватим, за обвинуваченням у вчиненні злочинів, передбачених п.6 ч. 2 ст. 115, ч.4 ст.187, ч. 3 ст.289, ч.2 ст.209 КК України та виправдати на підставі п. 1 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв`язку з недоведеністю вчинення кримінального правопорушення, в якому він обвинувачувався.

ОСОБА_3 також, визнав невинуватим, за обвинуваченням у вчиненні злочинів, передбачених ст. 290, ч.1 ст. 263 КК України та виправдав на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв`язку з недоведеністю його вини у вчиненні кримінального правопорушення.

19.04.2017 року Апеляційний суд Дніпропетровської області виніс рішення по справі №180/3410/14-к, яким ухвалив: апеляційні скарги потерпілої та прокурора Науменка М.В. залишити без задоволення.

05.06.2018 року Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду постановив остаточне рішення, яким вирок Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 02 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 квітня 2017 року щодо ОСОБА_1 залишено без зміни, а касаційну скаргу прокурора, який брав участь у кримінальному провадженні в суді апеляційної інстанції - без задоволення.

Зазначав, що 08.10.2011 року його було незаконно затримано за скоєння вищевказаних правопорушень. Саме з 08.10.2011 року по 14.10.2011 року перебував у ізоляторі тимчасового тримання на підставі ухвали Хортицького районного суду м. Запоріжжя за нібито дрібне хуліганство, але насправді був затриманий по вказаній кримінальній справі , з 11.10.2011 по 13.02.2015 рік коли Марганецький міськрайонний суд Дніпропетровської області змінив запобіжний захід на домашній арешт, утримувався в умовах СІЗО м. Запоріжжя, а згодом у СІЗО м. Дніпропетровська куди був переміщений в наслідок зміни підсудності.

Весь час утримувався у нелюдських умовах, його співкамерниками були особи обвинуваченні в умисних вбивствах, режим утримання для нього був особливий, як для осіб що скоїли особливо тяжкі злочини.

За весь час тримання під вартою до нього не пускали його рідних.

В цілому, позивач перебував під вартою в умовах слідчого ізолятора 3 роки 138 днів.

У період перебування під вартою, в його житті трапилося не одне горе, що сильно вплинуло на його фізичний стан, в наслідок душевних страждань, а саме: ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_4 , а 29.08.2014 року в боях за Іловайськ загинув його єдиний син ОСОБА_5 , виконуючи бойове завдання в рядах Збройних силах України.

Крім того, під час огляду, з його законного володіння та користування було вилучено та арештовано транспортний засіб «УАЗ» державний № НОМЕР_1 , який за час перебування на майданчику, під так названого відповідального зберігання прийшов у повну не придатність в наслідок його розкомплектації та руйнування кузовних складових під впливом природних умов.

Внаслідок чого, майнова шкода, завдана його майну в наслідок протиправної бездіяльності правоохоронних органів щодо належно збереження транспортного засобу «УАЗ» держ. № НОМЕР_1 становить: 9 435 грн. 47 коп. - згідно звіту №38 від 23.07.2018 р.; 1500 грн. 00 коп. витрати за проведення авто товарознавчого дослідження

У зв`язку з чим, позивач звернувся до суду з вказаними позовними вимогами, оскільки, у відповідності до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» має право в даному випадку на відшкодування матеріальної та моральної шкоди та витрати за надання правової допомоги адвокатом, кошти за які сплачували його родичі.

Рішенням Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 10 квітня 2019 року позовні вимоги задоволені частково.

Стягнуто з державної казначейської служби України відшкодування моральної шкоди в розмірі 376391,70 (триста сімдесят шість тисяч триста дев`яносто одна грн.) 70 копійок за рахунок коштів державного бюджету шляхом списання в безспірному порядку на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України.

В решті позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 19 червня 2019 року вирішено питання стосовно судових витрат.

В апеляційних скаргах ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Також, скаржник зазначає, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

В апеляційній скарзі Прокуратура Запорізької області, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції змінити в частині порядку виплати моральної шкоди та зменшити її до 246 514,52 грн.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не доведені обставини, що мають значення для справи.

В апеляційній скарзі Державна казначейська служба України , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не доведені обставини, що мають значення для справи.

У відзиві Прокуратура Запорізької області на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просила апеляційну скаргу останнього залишити без задоволення, задовольнити апеляційна скаргу Прокуратури Запорізької області та змінити рішення.

У відзиві Прокуратура Запорізької області на апеляційну скаргу Державної казначейської служби України, просила змінити рішення суду першої інстанції.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 , Прокуратури Запорізької області та Державної казначейської служби України та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що вони підлягають частковому задоволенню, зважаючи на наступне.

Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Судом встановлено, що 02.09.2016 року Марганецький міський суд Дніпропетровської області виніс вирок, яким ухвалив визнати ОСОБА_1 невинуватим, за обвинуваченням у вчиненні злочинів, передбачених п.6 ч. 2 ст. 115, ч.4 ст.187, ч. 3 ст.289, ч.2 ст.209 КК України та виправдати на підставі п. 1 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв`язку з недоведеністю вчинення кримінального правопорушення, в якому він обвинувачувався.

ОСОБА_3 також, визнав невинуватим, за обвинуваченням у вчиненні злочинів, передбачених ст. 290, ч.1 ст. 263 КК України та виправдав на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв`язку з недоведеністю його вини у вчиненні кримінального правопорушення.

19.04.2017 року Апеляційний суд Дніпропетровської області виніс рішення по справі №180/3410/14-к, яким ухвалив: апеляційні скарги потерпілої та прокурора залишити без задоволення.

05.06.2018 року Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду постановив остаточне рішення, яким вирок Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 02 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 квітня 2017 року щодо ОСОБА_1 залишено без зміни, а касаційну скаргу прокурора, який брав участь у кримінальному провадженні в суді апеляційної інстанції - без задоволення.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі ст. 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом.

За змістом ч. 5 ст. 5 Конвенції кожен, хто є потерпілим від арешту або затримання, здійсненого всупереч положенням цієї статті, має забезпечене правовою санкцією право на відшкодування.

Відповідно до ч. 5 ст. 9, ч. 6 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст. 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди.

Право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень встановлено ст. 56 Конституції України.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Вимогами п. 2 ч. 2 ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода відшкодовується в разі, якщо вона завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт.

Частиною 7 ст. 1176 ЦК України визначено, що порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи без діяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Відповідно до ст.ст. 1, 2 Закону України від 01 грудня 1994 року «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства, - відшкодовується у повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду.

Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали чи постанови суду чи іншому рішенні суду про повернення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд) факту незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінальної справи за відсутністю події злочину, відсутністю події злочину, відсутністю у діянні складу злочину або недоведеністю участі обвинуваченого у вчиненні злочину; 3) відмови в порушенні кримінальної справи; 4) закриття справи про адміністративне правопорушення.

Згідно зі ст. 3 Закону України від 01 грудня 1994 року «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» у наведених у ст. 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами дізнання чи досудового слідства, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.

У випадках, зазначених у ч. 1 цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 щодо неправильного обчислення строку перебування під вартою, зважаючи на наступне.

Позивач з 08.10.2011 року перебував 6 діб в ізоляторі тимчасового тримання на підставі постанови Хортицького районного суду м. Запоріжжя за вчинення адміністративного правопорушення за ст.173 КУпАП, за яке накладено адміністративне стягнення у виді 6 діб адміністративного арешту, що підтверджується протоколом про затримання від 08.10.2011 № 011053, постановою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 10.11.2011року.

Проте, ні апелянтом, ні його представником не надано доказів скасування зазначеної постванови.

Тому, судом першої інстанції правильно встановлено, що ОСОБА_1 з 14.10.2011 року по 19.04.2017 року включно перебував під слідством та судом по кримінальній справі.

Перебуваючи під слідством та судом по кримінальній справі, за цей період часу, позивач дійсно зазнав моральної шкоди, яка виразилася у порушенні нормальних життєвих зв`язків, погіршенні стосунків з оточуючими, негативних змінах в емоційному стані, погіршенням стану здоров`я що зокрема підтверджується відповіддю управління ДПтС України в Запорізькій області від 19.11.2012 року вих. № 2/7-11252, яким встановлено діагноз гіпертонічна хвороба 1 ст. судинна криза.

Крім того, в період перебування під вартою, в його житті трапилося не одне горе, що сильно вплинуло на його фізичний та моральний стан, в наслідок душевних страждань, а саме: ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати - ОСОБА_4 , а 29.08.2014 року загинув його єдиний син - ОСОБА_5 , виконуючи бойове завдання в рядах Збройних сил України.

Дані обставини підтверджуються свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 згідно до якого, покійний ОСОБА_5 є сином ОСОБА_1 , та свідоцтвами про смерть серії НОМЕР_3 , НОМЕР_4 , витягом із протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії про встановлення причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій,травм, каліцтв, протоколом № 3383 від 31.10.2014 року та повідомленням про смерть - що надає позивачу право на отримання компенсації на підставі положень ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Колегія суддів не може взяти до уваги посилання апеляційних скарг щодо незгоди із розміром відшкодування моральної шкоди, зважаючи на наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (в редакції, чинній і на час виникнення правовідносин) відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Аналогічна правова позиція викладена в Постановах судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15.

Враховуючи вимоги ч. 3 ст. 13 Закону, розмір моральної шкоди не може бути меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Отже, в ході судового розгляду встановлено, що ОСОБА_1 визнано невинуватим, за обвинуваченням у вчиненні злочинів, передбачених п.6 ч. 2 ст. 115, ч.4 ст.187, ч. 3 ст.289, ч.2 ст.209 КК України та виправдано на підставі п. 1 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв`язку з недоведеністю вчинення кримінального правопорушення, в якому він обвинувачувався. а також визнано невинуватим, за обвинуваченням у вчиненні злочинів, передбачених ст. 290, ч.1 ст. 263 КК України та виправдано на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв`язку з недоведеністю його вини у вчиненні кримінального правопорушення.

Він перебував під слідством і судом 65 місяців 37 днів, то виходячи з приписів ч. 3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», суд приходить до висновку про доведеність факту спричинення органами досудового розслідування та прокуратури позивачу моральної шкоди та часткове задоволення позову шляхом стягнення на користь останнього моральної шкоди.

Прожитковий мінімум та мінімальна зарплата на 2019 рік визначені ст. 7 та ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» від 23.11.2018 р. № 2629-VIII.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» у 2019 році установлено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 1 січня - 4173 гривні.

Тому, саме виходячи із вищевказаного розміру мінімальної заробітної плати, суд повинен обчислити розмір моральної шкоди, відповідно до вимог ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Аналогічні роз`яснення надані й в абз. 2 п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди».

Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом за кожен місяць перебування під слідством та судом. Цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що розмір моральної шкоди, обрахованої у відповідності до вищевказаних норм права повинен становити 276 391,70 грн.

Крім того, визначення розміру відшкодування моральної шкоди залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

Суд, який розглядає справу, повинен з`ясувати всі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості та справедливості.

Враховуючи пункти 3 та 4 постанови "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" N 4 від 31.03.95 р. роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Незаконне притягнення ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності за особливо тяжкими звинуваченнями йому було завдано непоправної шкоди престижу та діловій репутації, як мешканцю селища, району, області та України в цілому, так як він не міг реалізовувати своє конституційне право бути вільним. Правоохоронні органи фактично знищили його репутацію в селищі де він мешкав до затримання і наразі змушений там проживати після звільнення. Дані обставини сильно впливають на його фізичний і психологічний стан та враховуючи, що позивач, як син і як батько не зміг попрощатися із своїми померлими матір ю та єдиним сином, які так і не встигли дізнатися за життя про невинуватість та виправдування свого сина та батька. Був позбавлений провести їх за всіма християнськими канонами, віддати свою шану, внаслідок незаконного перебування під вартою, враховуючи інтенсивність та глубину сприйняття всіх психотравмуючих факторів, що супроводжували його неправосудне переслідування, дуд першої інстанції правильно дійшов до висновку ,що остаточний розмір моральної шкоди, обрахованої у відповідності до вищевказаних норм права повинен становити - 376 391,70 грн.

Крім того, колегія суддів не може взяти до уваги посилання апеляційної скарги Державної казначейської служби України щодо порушення правил підсудності судом першої інстанції.

Згідно ч. 4 ст. 28 ЦПК України, позови, пов`язані з відшкодуванням шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач зареєстрований за адресою у АДРЕСА_1 , що теріторально відноситься до Томаківського району Дніпропетровської області.

Позивач скористався правом вибору альтернативної підсудності і звернувся до суду із позовом за своїм місцем проживання.

Проте, колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції в частині відмови у відшкодуванні матеріальної шкоди в розмірі 10935,47 грн., зважаючи на наступне.

Як вбачається, в матеріалах справи наявний звіт № 38 про визначення вартості матеріальної шкоди, завданої володільцю колісного транспортного засобу від 23.07.2018 року, складений спеціалістом - автотоварознавцем ОСОБА_6 .

Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Статтею 13 ЦПК України встановлено диспозитивність цивільного судочинства. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Згідно зі статей 77, 78 цього Кодексу докази мають бути належними та допустимими.

Проте, сторонами по справі не було спростовано належними доказами наданий позивачем звіт № 38 про визначення вартості матеріальної шкоди, завданої володільцю колісного транспортного засобу від 23.07.2018 року (т.1.а.с.94-107). За наслідками дослідження спеціалістом-автотоварознавцем зроблено висновки за наступними питаннями: визначено розмір матеріальної шкоди нанесеної володільцю автомобіля УАЗ-452Д держномер НОМЕР_1 в результаті розукомплектації, яка складає 9435,47 грн.; визначено розмір відновлювального ремонту автомобіля УАЗ-452Д держномер АЕ9861АВ, який складає 19782,51 грн. Вартість дослідження -1500,00 грн.(т.1а.с.93а).

Тому, враховуючи вимоги ст. 1176 ЦК України, Закону України від 01 грудня 1994 року «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», колегія суддів приходить до висновку щодо скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди та ухвалення нового, яким стягнути з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 10 935,00 грн. на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Крім того, колегія суддів погоджується із посиланнями апеляційних скарг Прокуратури Запорізької області та Державної казначейської служби України, що судом був порушений порядок виплати моральної шкоди.

Казначейство діє відповідно до повноважень та компетенції, визначених, зокрема, Положенням про Державну казначейську службу України, затвердженим постановою КМУ від 15.04.2015 № 215.

Згідно з Положенням Казначейство є юридичною особою, має самостійний баланс, печатку із зображенням Державного Герба України і своїм найменуванням та не несе відповідальності за дії органів державної влади.

Тобто, Казначейство виступає від власного імені, самостійно відповідає за власними зобов`язаннями і є окремим учасником цивільних відносин, відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦК України.

Водночас, відповідно до ч. 2 ст. 2 ЦК України самостійним учасником цивільних відносин є Держава Україна.

За приписами статті 176 ЦК України, юридичні особи, створені державою, не відповідають за зобов`язаннями держави.

Також, згідно з ч. 1 ст. 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями чи дією органу державної влади, відшкодовується Державою незалежно від вини цього органу.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Частиною 2 ст. 2 ЦК України встановлено, що учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Відповідно до ст. 170 ЦК України, держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Держава реалізує правосуб`єктність через систему своїх органів. Від імені держави у відносинах, що регулюються цивільним законодавством, беруть участь органи управління державним майном, фінансові та інші спеціально уповноважені державою органи. Казначейська служба є юридичною особою, яка діє від імені держави.

Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями (органів дізнання) органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність,(попереднього слідства) органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (в тому числі і моральної шкоди), провадиться за рахунок коштів державного бюджету (ч. 1 ст. 4 Закону).

Відповідно до Положення про Державну казначейську службу України, Казначейство України відповідно до покладених завдань здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду, а тому Державна казначейська служба України є тим органом, який здійснює списання коштів у разі стягнення цих коштів з держави.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку щодо зміни порядку виплати моральної шкоди, а саме: стягнення з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України відшкодування моральної шкоди в розмірі 376391,70 (триста сімдесят шість тисяч триста дев`яносто одна грн.) 70 копійок на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Також, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Отже, колегія дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги Прокуратури Запорізької області та Державної казначейської служби України, та зміни рішення місцевого суду в частині порядку виплати моральної шкоди.

Щодо апеляційних скарг ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 , колегія суддів дійшла висновку про необхідність їх часткового задоволення, скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди та ухвалення нового.

У іншій частині рішення Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 10 квітня 2019 року підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,376,381-384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 задовольнити частково.

Апеляційні скарги Прокуратури Запорізької області та Державної казначейської служби України задовольнити частково.

Рішення Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 10 квітня 2019 року змінити в частині порядку виплати моральної шкоди.

Стягнути з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України відшкодування моральної шкоди в розмірі 376391,70 (триста сімдесят шість тисяч триста дев`яносто одна грн.) 70 копійок на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішення Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 10 квітня 2019 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди скасувати та ухвалити нове.

Стягнути з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України у відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 10 935,00 грн. на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У іншій частині рішення Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 10 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко