КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 жовтня 2019 року м. Київ

Справа №759/11879/17

Апеляційне провадження № 22-ц/824/9032/2019

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Андрієнко А.М., Поліщук Н.В.

секретар Луговий Р.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на рішення Святошинського районного суду міста Києва ухваленого під головуванням судді Величко Т.О. 05 березня 2019 року в м. Києві, дата складення повного тексту рішення не зазначена, у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В

У серпні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 14 серпня 2008 року Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 уклали Кредитний договір №380/2103/08-А.

09 березня 2010 року було прийнято рішення про зміну типу акціонерного товариства на публічне акціонерне товариство та зміну найменування Банку на Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк».

Відповідно до умов кредитного договору позичальнику було надано грошові кошти в сумі 22221,00 дол США, проте у порушення умов договору, позичальник ОСОБА_1 , свої зобов`язання належним чином не виконав, в результаті чого станом на 28 квітня 2017 року утворилась заборгованість, а саме: сума заборгованості за кредитом - 18729,86 дол США; сума заборгованості за відсотками - 14122,69 дол США, що підтверджується розрахунком заборгованості.

Також в забезпечення виконання зобов`язань позичальника, відповідно до ст. 553 ЦК України, 14 серпня 2008 року банк та фізична особа - ОСОБА_3 , уклали договір поруки №380/392/08-Пор, відповідно до умов якого відповідач, як поручитель поручається за виконання позичальником обов`язків, що виникли на підставі основного договору або можуть виникнути на підставі нього у майбутньому.

На підставі викладеного, позивач просив суд стягнути солідарно з відповідачів заборгованість в розмірі 32852,55 дол США.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 05 березня 2019 року у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачем не було надано суду первинних бухгалтерських документів, які підписані керівником та бухгалтером, в той час як розрахунок заборгованості підписаний представником банку без надання доказів про наявність у нього повноважень підписувати бухгалтерські документи, а тому наданий розрахунок не є бухгалтерським документом. Крім того, порука припинилася відповідно до положень ч.4 ст. 559 ЦК України.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - Шмаров О.В. заперечував проти задоволення апеляційної скарги в частині стягнення заборгованості з поручителя, оскільки порука за договором поруки припинена. Також вказує на те, що позивачем повністю пропущено строк позовної давності щодо стягнення тіла кредиту та нарахованих процентів. А також вказує на те, що банк не надав до позову оригіналу кредитного договору, виписки з особового рахунку відповідача, первинні бухгалтерські документи, які підтверджують факт надання кредиту, то наявність боргу є недоведеною належними та допустимими доказами. У задоволенні апеляційної скарги просить відмовити.

Не погодився із вказаним судовим рішенням ПАТ «Укрсоцбанк», представником подана апеляційна скарга, в якій зазначається про незаконність рішення у зв`язку з порушенням норм матеріального та процесуального права, невідповідністю висновків суду обставинам справи, неповним з`ясуванням обставин справи, що призвело до неправильного вирішення справи. Представник позивача вказує на те, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку, щодо припинення договору поруки, оскільки позивачем було подано позов до суду 07 серпня 2017 року, тобто до спливу трирічного строку пред`явлення позову до поручителя, а тому порука не є припиненою, а строк позовної давності не пропущений. Таким чином судом першої інстанції було невірно застосовано норму матеріального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення. Також представник вказує на те, що ПАТ «Укрсоцбанк» на підтвердження позовних вимог, окрім розрахунку заборгованості, який визнано судом неналежним доказом, також надало наступні докази: копія кредитного договору № 380/2103/08-А, який підтверджує, що Банк надає ОСОБА_1 грошові кошти; копія заяв на видачу готівки, які підтверджують, що Банк видав ОСОБА_1 грошові кошти. Також Банк детально розписав з чого саме складається дана сума заборгованості станом на 28 квітня 2017 року, та надав усі необхідні докази з яких вбачається, що ОСОБА_1 належним чином не виконав свого обов`язку, який покладений на нього за кредитним договором. Крім того, зазначає, що банк звільняється від доказування наявності заборгованості, оскільки відповідачі її наявність не заперечували.

На підставі викладеного просив скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Шмаров О.В. заперечував проти доводів апеляційної скарги, вважає рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим, просив залишити його без змін.

Інші учасники в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Позивачем одержано судове повідомлення, що підтверджується даними поштового відправлення. Відповідач ОСОБА_1 повідомлявся про розгляд справи через оголошення на сайті судової влади України, так як за місцем реєстрації не проживає. Причини неявки в судове засідання сторони не повідомили, тому їх неявка, згідно з ч.2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи апеляційним судом.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника відповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів виходить з наступного.

Судом встановлено, що 14 серпня 2008 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №380/2103/08-А на купівлю транспортного засобу, відповідно до умов якого банк надав відповідачу кредит в розмірі 22221,00 дол США строком до 13 серпня 2015 року.

Між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 14 серпня 2008 року було укладено договір поруки №380/392/08-Пор.

Відповідно до п. 2.1.1.1. договору поруки, повернення кредиту в сумі 22221,00 дол США здійснюється в порядку, що визначений договором кредиту та кінцевим терміном повернення всієї суми кредиту до 13 серпня 2015 року, а також дострокового погашення у видках передбачених договором кредиту.

Пунктом 6.2 цього договору визначено, що договір набирає чинності з дати його укладення та діє до остаточного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань.

Тобто, строк виконання зобов`язань (дата, місяць, рік) поручителем у договорі не визначено.

19 червня 2009 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено Договір про внесення змін №1 до Кредитного договору, відповідно до умов якого строк користування кредитом збільшено до 13 серпня 2017 року.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що позичальник ОСОБА_1 належним чином не виконував умови кредитного договору, у зв'язку з чим станом на 28 квітня 2017 року утворилася заборгованості у розмірі 41857,91 дол США, що еквівалентно 1111388,33 грн, з яких: заборгованість за кредитом у розмірі 18729,86 дол США, заборгованість за відсотками у розмірі 14122,69 дол США; пеня за несвоєчасне повернення кредиту у розмірі 5014,51 дол США, пеня за несвоєчасне повернення відсотків у розмірі 3990,85 дол США. (а.с.24-26).

Разом з тим, в позовних вимогах позивач ставить питання про стягнення лише суми заборгованості за кредитом та відсотками в загальному розмірі 32852, 55 дол США. Томку, виходячи з принципу диспозитивності, встановленого ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог.

Зобов'язання виникають із підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема, договорів.

Згідно з ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (ч.1 ст. 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч.ч. 1, 2 ст.554 ЦК України).

У разі неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором передбачений ч.4 ст.559 ЦК України строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Частиною 4 ст.559 ЦК України передбачені три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки; протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя; протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позов до поручителя.

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у ч.4 ст.559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не вправі.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію цього виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні ч.4 ст.559 ЦК України словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки необхідно розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Керуючись положеннями ч.4 ст.559 ЦК України необхідно зробити висновок про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч.2 ст.1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, закінчення строку, встановленого договором поруки, так само, як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Зазначена правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року у справі №6-53цс14, від 14 вересня 2016 року у справі №6-1451цс16. Підстав відступити від такого правового висновку щодо застосування норми права у подібних відносинах також не встановив Верховний Суд у постанові №2-1283/11 від 21 березня 2018 року.

Відповідно до п.1.1.1. кредитного договору№380/2103/08-А від 14 серпня 2008 року, та п. 2.1.1.1. договору поруки №380/392/08-Пор від 14 серпня 2008 року кінцевим терміном повернення кредиту є 13 серпня 2015 року.

19 червня 2009 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено Договір про внесення змін №1 до Кредитного договору, відповідно до умов якого строк користування кредитом збільшено до 13 серпня 2017 року.

Також 19 червня 2009 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено Договір про внесення змін до договору поруки №380/392/08-Пор від 14 серпня 2008 року, відповідно до умов якого строк користування кредитом збільшено до 13 серпня 2017 року, однак вказаний договір був підписаний представником Банку та позичальником ОСОБА_1 , підпис поручителя ОСОБА_2 відсутній. Тому кінцевим терміном повернення кредиту, за який поручилась поручитель за Договором поруки слід вважати 13 серпня 2015 року.

Крім того, за умовами додаткової угоди, крім продовження строку виконання зобовязання, булла збільшена основна сума заборгованості до 22646, 74 дол США та, відповідно, збільшився загальний розмір відсотків за користування кредитом.

Таким чином, колегія судів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що порука ОСОБА_2 за договором поруки №380/392/08-Пор від 14 серпня 2008 року припинилась внаслідок як пропуску кредитором строку звернення з позовною заявою до поручителя, так і збільшення відповідальності поручителя.

Доводи апеляційної скарги відносно того, що суд першої інстанції послався на положення ч.4 ст. 559 ЦК України, яка втратила свою актуальність, оскільки Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування», який було введено в дію 04 лютого 2019 року, Верховною Радою України були внесені зміни до ст.559 ЦК України, відповідно до якої кредитор протягом трьох років з дня настання строку виконання основного зобов`язання повинен пред`явити позов до поручителя, у разі спливу трьох років, якщо кредитор не пред`явить позов до поручителя про виконання основного зобов`язання порука вважається припиненою. Таким чином, ПАТ «Укрсоцбанк» вважає, що починаючи з 13 серпня 2015 року до 13 серпня 2018 року мав право пред`явити позов до позичальника та поручителя про виконання основного зобов`язання, а тому суд першої інстанції дійшов хибного висновку, щодо припинення договору поруки, оскільки позивачем було подано позов до суду 07 серпня 2017 року, тобто до спливу трирічного строку пред`явлення позову до поручителя, а тому порука не є припиненою, відхиляються колегією суддів.

Так, відповідно до ч.2 прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування», який введено в дію 04 лютого 2019 року, вказаний Закон застосовується до відносин, що виникли після введення його в дію, а також до відносин, що виникли до введення його в дію та продовжують існувати після введення його в дію. В даному випадку кредитний договір та договір поруки між сторонами було укладено та підписано 14 серпня 2008 року, кінцевим строком договору поруки є 13 серпня 2015 року, а тому положення вказаного Закону не підлягають застосуванню до вказаних вище правовідносин.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості за кредитним договором з боржника ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було надано суду первинних бухгалтерських документів, які підписані керівником та бухгалтером, в той час як розрахунок заборгованості підписаний представником банку без надання доказів про наявність у нього повноважень підписувати бухгалтерські документи, а тому наданий розрахунок не є бухгалтерським документом.

Колегія суддів не може погодитись з рішенням суду першої інстанції в цій частині, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Отже, вина відповідача у зобов`язальних правовідносинах презюмується, якщо він не доведе відсутності своєї вини, тобто не доведе належними та допустимими доказами повернення кредиту.

Під час судового розгляду відповідачами не заперечувався факт отримання кредитних коштів за договором кредиту, ними не було надано доказів повернення кредитних коштів в повному обсязі у відповідності до умов укладеного договору, доказів погашення заборгованості за кредитним договором або на спростування доводів позивача не наведено альтернативного, наданому позивачем, розрахунку заборгованості. Натомість матеріалами справи підтверджується факт видачі кредитних коштів, часткове їх повернення, та визнається відповідачем ОСОБА_1 наявність заборгованості в умовах додаткової угоди.

За таких обставин наданий позивачем розрахунок заборгованості, є належним доказом наявності у відповідача заборгованості за кредитним договором.

З огляду на викладене, суд першої інстанції не мав правових підстав для висновку про недоведеність позовних вимог, а відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд фактично звільнив відповідача від відповідальності за неповернення кредитних коштів.

Таким чином, судом першої інстанції неповно з'ясовані обставини справи, не надана належна оцінка наявним у справі доказам, що призвело до неправильного вирішення спору в частині стягнення заборгованості з боржника ОСОБА_1 , тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» - задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 05 березня 2019 року в частині позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - скасувати та постановити в цій частині нове судове рішення.

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» заборгованість в розмірі 32852,55 доларів США, яка складається з: заборгованість за кредитом 18729,86 доларів США; заборгованість за відсотками 14122,69 доларів США.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» судовий збір в розмірі 31927, 25 гривень.

Позивач: Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (03150, м. Київ, вул. Ковпака, 29, МФО 300023, п/р № НОМЕР_1 , ЄДРПО 00039019)

Відповідач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 )

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В.Соколова

Судді: А.М.Андрієнко

Н.В.Поліщук

Повний текст постанови складений 24 жовтня 2019 року.