ПОСТАНОВА

Іменем України

19 березня 2019 року м. Кропивницький

справа № 398/2388/17

провадження № 22-ц/4809/286/19

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючий - Дьомич Л.М. (суддя доповідач),

судді - Єгорової С.М.; Кіселика С.А.

учасники справи: позивач - ОСОБА_1;

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 08 жовтня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи таким, що втратив право користування жилим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області з позовом до ОСОБА_2 про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування вимог зазначила, що є власником будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та власником земельної ділянки за вказаною адресою. У даному будинку зареєстрований її колишній чоловік - відповідач по справі ОСОБА_2 Така реєстрація створює для неї перешкоди в розпорядженні своєю власністю, тому просить визнати колишнього чоловіка таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1.

Короткий зміст рішення суду

Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 08.10.2018 року визнано ОСОБА_2, таким, що втратив право користування житлом за адресою: АДРЕСА_1.

Рішення суду мотивовано тим, що відповідач не є власником будинку, а тому існують підстави в усуненні перешкод у здійсненні позивачем свого права користуватися та розпоряджатися своїм майном.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить про скасування рішення суду, як такого що не відповідає вимогам закону.

Зазначає, що суд першої інстанції приймаючи рішення не повно з'ясував обставини, що мають істотне значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального і процесуального права. А саме, судом не враховано, що ним подано позов про визнання нерухомого майна об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на Ѕ частину майна.

У зв'язку з цим вважає, що судом порушені вимоги п. 6. ч. 1 ст. 251 ЦПК України.

Питання про зупинення провадження у справі до розгляду іншої цивільної справи, в апеляційній скарзі не заявлено.

Не погоджуючись з доводами апеляційної скарги, позивачем подано відзив на апеляційну скаргу. Зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним. Підстав для продовження реєстрації та проживання відповідача у будинку немає, оскільки придбаний він її матір'ю для неї ще до укладення шлюбу з відповідачем, а тому не є спільною сумісною власністю подружжя.

Втім, відповідач повернувшись із заробітків незаконно заселився до її будинку, чим унеможливив проживання в ньому та здійснювати розпорядження своєю власністю.

Сторони в судове засідання не з'явилися, повідомлені про час та місце розгляду справи, відповідач надав заяву про розгляд справи у його відсутності (а.с.125, 132,133).

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційне провадження відкрито 01 лютого 2019 року. Розгляд справи призначено на 19 березня 2019 року.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши письмові докази по справі, перевіривши рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, за наступного.

Судом встановлено такі обставини:

Згідно договору купівлі-продажу житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями від 20.12.2013 року, який посвідчений приватним нотаріусом Олександрійського районного нотаріального округу Приходьком О.В., зареєстрований в реєстрі за №2735, ОСОБА_1 є власником будинку за адресою: АДРЕСА_1.

18.11.2014 року між сторонами у справі укладено шлюб, який зареєстрований виконавчим комітетом Улянівської сільської ради Олександрійського району Кіровоградської області - актовий запис №4.

Рішенням Олександрійського міськрайонного суду від 10.04.2017 року шлюб розірвано.

До реєстрації шлюбу, а саме 12 червня 2014 року відповідач зареєструвався в спірному будинку.

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

Статтею 41 Конституції України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб.

За ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною 1 ст. 383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї.

Вимогами ст. 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Як зазначено в ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання майном.

В порядку ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до п. 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК).

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а обов'язок надання доказів покладається на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів) який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач не є власником будинку та дійшов висновку про наявність правових підстав для усунення перешкод у здійсненні позивачем права користування та розпорядження своїм майном, внаслідок чого визнав ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житлом.

Проте, з даним висновком суду першої інстанції погодитись не можна, виходячи з такого.

Доказів, які б свідчили, що відповідач без поважних причин не проживає у будинку, розташованому по вказаній адресі понад строк встановлений ст. 405 ЦК України, а також, що втратив інтерес до цього житла, позивачем не надано. Як не надано й доказів того, що порушується право власності ОСОБА_1.

Сторона, яка вимагає про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, повинна довести про відсутність такої особи за місцем реєстрації протягом року без поважних причин. Тобто тягар доказування покладено саме на позивача.

Більш того, як вбачається з матеріалів справи в провадженні Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання нерухомого майна об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на Ѕ частину майна. В суді першої інстанції заявлялась вимога про зупинення провадження по справі (а.с.25, 27).

Вселився відповідач до будинку, що належить позивачу, ще до укладення шлюбу (а.с.14 відмітка про реєстрацію в паспорті), тобто зі згоди останньої, набув статусу члена сім'ї власника.

Відповідно до статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 9 ЖК Української РСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Члени сім'ї власника житла втрачають право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю з власником житла або законом.

У разі припинення сімейних відносин із власником будинку, колишні члени його сім'ї не втрачають право користування займаним ними жилим приміщенням і та обставина, що позивач є власником, а отже має охоронюване законом право володіти, користуватись і розпоряджатися належним йому майном, сама по собі не може бути підставою для задоволення позову.

Аналізуючи надані докази, колегія суддів дійшла висновку, що матеріалами справи не встановлено обставин відсутності відповідача ОСОБА_2 без поважних причин понад один рік в спірному будинку. А тому немає підстав для застосування положень 405 ЦК України, якою також керувався позивач при зверненні до суду, поряд з нормами права, що регулюють його права як власника.

Враховуючи вищевикладене, переконливих і безспірних доказів на підтвердження обставин, з якими як з юридичним фактом пов'язувались матеріально-правові вимоги, позивачем не надано, не містять їх і матеріали справи, а обставини, на які вона посилалася, не є достатніми для висновку про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив на підставі ч. 2 ст. 405 ЦК України право користування житловим приміщенням.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, а тому, відповідно до п.1 ч.1 ст. 376 ЦПК України, є підставою для його скасування з ухваленням нового рішення про відмову у задоволені позовних вимог.

Керуючись ст. 368, ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 8 жовтня 2018 року - скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи таким, що втратив право користування жилим приміщенням - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (паспорт серії НОМЕР_3, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) на користь ОСОБА_2 (паспорт серії НОМЕР_4, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2) витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 960,00 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено 20 березня 2019 року

Суддя доповідач: підпис Л.М. Дьомич

Судді: підпис С.М. Єгорова

підпис С.А. Кіселик

"Згідно" з оригіналом Л.М. Дьомич