Постанова

Іменем України

06 березня 2019 року

м. Київ

справа № 643/9748/14-ц

провадження № 61-37858св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., (суддя-доповідач), Олійник А. С., Погрібного С. О., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа - ОСОБА_6, ОСОБА_7, Департамент реєстрації Харківської міської ради, Харківське міське управління юстиції,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_6, ОСОБА_5 та ОСОБА_7, подану в особі ОСОБА_8 та ОСОБА_9, на рішення Московського районного суду м. Харкова від 07 грудня 2017 року у складі судді Єрмак Н. В. та постанову Апеляційного суду Харківської області від 22 травня 2018 року у складі колегії суддів: Маміної О. В., Колтунової А. І., Кругової С. С.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про витребування майна від добросовісного набувача та припинення права власності.

Позовна заява мотивована тим, що квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_10 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 02 березня 1998 року. 01 липня 2005 року ОСОБА_10 подарувала вказану квартиру їй - своїй онуці.

Позивач зазначає, що ОСОБА_10 13 липня 2008 року звернулась до бюро технічної інвентаризації із заявою про видачу дубліката свідоцтва про право власності на вказану квартиру, у зв'язку із втратою його оригіналу, а 29 липня 2008 року вона її відчужила на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_6, яка в свою чергу 30 липня 2008 року її продала ОСОБА_7 У грудні 2010 року ОСОБА_7 продала квартиру ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_10 померла.

Позивач вважає, що саме вона є власником вказаної квартири на підставі договору дарування, який не скасований і є дійсним, у зв'язку з чим квартира вибула з її володіння поза її волею, а тому просила витребувати квартиру АДРЕСА_1 з володіння ОСОБА_5 та припинити право власності ОСОБА_5 на вказану квартиру.

Короткий зміст рішень суду першої інстанції

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 07 грудня 2017 року позовзадоволено. Витребувано від ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1. Припинено право власності ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що спірна квартира придбана відповідачем за відплатним договором у особи, яка не мала права її відчужувати, тобто вибула з володіння позивача, яка є власником спірної квартири на підставі договору дарування, не з її волі, що є підставою для витребування майна з чужого незаконного володіння.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Харківської області від 22 травня 2018 року апеляційні скарги ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 залишено без задоволення, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що рішення місцевого суду відповідає вимогам закону, при його ухваленні повно і всебічно встановлено обставини справи й визначено правовідносини, зумовлені встановленими фактами, правильно застосовано правові норми. При цьому апеляційним судом зазначено, що позивач набула право власності на спірну квартиру під час укладення договору дарування, оскільки вона прийняла документи, які посвідчують право власності на квартиру, оригінал технічного паспорту та ключі від спірної квартири, що відповідно до частини четвертої статті 722 ЦК України є прийняттям дарунка.

Короткий зміст вимог касаційних скарг та узагальнення її доводів

У касаційних скаргах ОСОБА_6 та ОСОБА_5, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просили їх скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Крім того, на вказані судові рішення також подала касаційну скаргу ОСОБА_7 в особі представників ОСОБА_8 та ОСОБА_9, в якій, просила їх скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційні скарги мотивовано тим, що оскаржувані судові рішення прийняті без урахування положень статті 182 ЦК України та вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», який є спеціальним законом по відношенню до статті 722 ЦК України та який встановлює порядок та регулює правовідносини в сфері виникнення, переходу та державної реєстрації прав власності та інших речових прав саме на нерухоме майно, у зв'язку з чим не звернули уваги на те, що позивач, відповідно до частини четвертої статті 334 ЦК України, не набула право власності на спірну квартиру на підставі договору дарування, оскільки не здійснила державну реєстрацію свого права, а тому вимоги про витребування спірної квартири не ґрунтуються на законі, а твердження позивача про те, що спірна квартира вибула із володіння власника поза її волею є безпідставним, що виключає застосування статті 388 ЦК України.

Крім того, ОСОБА_5 та ОСОБА_7 в особі представників ОСОБА_8 та ОСОБА_9, окрім вищезазначеного в касаційних скаргах посилались ще й на те, що суди попередніх інстанцій задовольняючи позовні вимоги про припинення права власності, не звернули уваги на те, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту, оскільки підстави припинення права власності передбачені статтею 346 ЦК України, перелік яких є вичерпним та розширеному тлумаченню не підлягає, та в ній відсутня така підстава як припинення права власності добросовісного набувача у зв'язку з витребуванням від нього вказаного майна.

Також суд першої інстанції, прийнявши в якості доказу копію постанови слідчого СВ Московського РВ ХМУ ГУ ВМВС в Харківській області від 15 грудня 2012 року про закриття кримінальної справи, в якій зазначено, що відповідно до висновку судово-почеркознавчої експертизи від 18 грудня 2009 року прізвище та ініціали ОСОБА_10 в договорі дарування від 01 липня 2005 року виконані саме нею, та яка не засвідчена належним чином, порушив вимоги статей 57, 59, 61, 64, 66 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи.

В касаційних скаргах заявники також посилаються на те, що суд першої інстанції безпідставно, без постановлення мотивованої ухвали, відмовив ОСОБА_5 у прийнятті зустрічного позову про визнання недійсним договору дарування чим позбавив її можливості довести безпідставність позову ОСОБА_4 та порушив її права, передбачені статтями 27, 123 ЦПК України в редакції, чинній на час роз розгляду справи.

Ухвалою Верховного Суду від 06 липня 2018 року відкрито касаційне провадження у вказані справі.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У вересні 2018 року ОСОБА_4 подала відзив на касаційні скарги, вказуючи на те, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними і обґрунтованими, всі висновки судів відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстав для їх скасування немає.

Ухвалою Верховного Суду від 14 лютого 2019 року справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7, Департамент реєстрації Харківської міської ради, Харківське міське управління юстиції, про витребування майна від добросовісного набувача та припинення права власності призначено до судового розгляду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справив касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення з огляду на таке.

Фактичні обставини справи встановлені судами

Суди встановили, що квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_10 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 02 березня 1998 року.

01 липня 2005 року ОСОБА_10 подарувала вказану квартиру своїй онуці ОСОБА_4, що підтверджується нотаріально посвідченим договором дарування.

13 липня 2008 року ОСОБА_10 звернулася до бюро технічної інвентаризації із заявою про видачу дубліката свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1 у зв'язку із втратою оригіналу.

29 липня 2008 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_6 був укладений договір купівлі-продажу, згідно з яким ОСОБА_10 продала вказану квартиру ОСОБА_6

30 липня 2008 року ОСОБА_6 продала спірну квартиру ОСОБА_7, яка в свою чергу 25 грудня 2010 року продала її ОСОБА_5

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_10 померла.

Мотиви з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статтей 717, 719 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Частиною першою статті 722 ЦК України визначено, що право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Це правило застосовується у сукупності із загальними нормами ЦК України щодо моменту набуття права власності за договором.

Пунктом 4 договору дарування від 01 липня 2005 року встановлено, що під час нотаріального посвідчення цього договору дарувальник передав обдарованому ключі та технічний паспорт на вищезазначену квартиру. Сторони усвідомлюють, що цим актом підтверджено прийняття дарунку від дарувальника обдарованому.

Відчуження нерухомого майна є підставою припинення права власності на нього (пункт 1 частини першої статті 346 ЦК України).

Отже, з урахуванням вищевказаних вимог закону та положень договору дарування, укладеного між ОСОБА_10 та ОСОБА_4, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що право власності на подароване нерухоме майно перейшло до обдаровуваного в момент прийняття дарунку, під яким розумілося отримання ключів та технічного паспорту на спірну квартиру. Після укладення договору дарування право власності у ОСОБА_10 на квартиру АДРЕСА_1 припинено.

Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов'язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Указана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав його, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність в діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.

Отже, вирішуючи спір про витребування майна з чужого незаконного володіння, суди повинні встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власників у силу обставин, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України, зокрема чи з їхньої волі вибуло це майно з їх володіння.

Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого володіння.

Такий правовий висновок узгоджується з правовою позицією, яка викладена в постановах Верховного Суду України № 6-1203цс15 від 16 вересня 2015 року, № 6-3090цс15 від 02 березня 2016 року.

Як встановлено судами спірна квартира придбана не безпосередньо у власника ОСОБА_4, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, а саме - ОСОБА_10, право власності якої на спірну квартиру було припинено після укладення договору дарування.

Із урахуванням вказаних правових висновків, належним чином оцінивши наявні у справі докази, суди попередніх інстанцій обґрунтовано виходили із того, що наявні правові підстави для задоволення позову та витребування спірної квартири від добросовісного набувача на підставі статті 388 ЦК України.

Доводи заявників у касаційних скаргах про те, що ОСОБА_4 відповідно до частини четвертої статті 334 ЦК України не набула право власності на спірну квартиру, є безпідставними з огляду на наступне.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Отже, за відсутності державної реєстрації прав на нерухоме майно, які виникають на підставі нотаріально посвідченого договору дарування, обдарована особа набуває право власності на дарунок відповідно до частини першої статті 722 ЦК України та умов договору дарування, однак обмежений у праві розпорядження цим нерухомим майном до моменту реєстрації права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Посилання заявників в касаційних скаргах на те, що суди попередніх інстанцій задовольняючи позовні вимоги про припинення права власності, не звернули уваги на те, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту, оскільки підстави припинення права власності передбачені статтею 346 ЦК України, перелік яких є вичерпним та розширеному тлумаченню не підлягає, та в ній відсутня така підстава як припинення права власності добросовісного набувача у зв'язку з витребуванням від нього вказаного майна, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних рішень, оскільки у разі витребування майна власником від добросовісного набувача, право власності останнього припиняється.

Аргументи заявників про те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив ОСОБА_5 у прийнятті зустрічного позову про визнання недійсним договору дарування чим позбавив її можливості довести безпідставність позову ОСОБА_4 та порушив її права, передбачені статтями 27, 123 ЦПК України в редакції, чинній на час роз розгляду справи, не позбавляє її права звернутися до суду із самостійним позовом за захистом своїх порушених прав.

Інші доводи заявників у касаційних скаргах про те, що судаминеповно з'ясовано обставини справи, що мають значення для правильного її вирішення, є необґрунтованими, оскільки судами надано оцінку всім доказам, наданим сторонами та ухвалено рішення без порушення норм процесуального права.

З огляду на наведене, доводи заявників зводяться до переоцінки доказів у справі, що виходить за встановлені статтею 400 ЦПК України межі розгляду справи судом касаційної інстанції та не дають підстав для встановлення неправильного застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, викладених у мотивувальній частині оскаржуваних судових рішень.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо відсутні підстави для їх скасування.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційні скарги залишити без задоволення, а судові рішення - без змін.

З урахуванням того, що касаційні скарги залишені без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, на підставі частини третьої статті 436 ЦПК України, колегія суддів поновлює виконання рішення Московського районного суду м. Харкова від 07 грудня 2017 року та постанови Апеляційного суду Харківської області від 22 травня 2018 року.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_6, ОСОБА_5 та ОСОБА_7, в особі представників ОСОБА_8 та ОСОБА_9, залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 07 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду Харківської області від 22 травня 2018 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Московського районного суду м. Харкова від 07 грудня 2017 року та постанови Апеляційного суду Харківської області від 22 травня 2018 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:В. А. Стрільчук В. О. Кузнєцов А. С. Олійник С. О. Погрібний О. В. Ступак