Постанова

Іменем України

18 березня 2019 року

м. Київ

справа № 201/15707/15-ц

провадження № 61-18637св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Журавель В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», яка підписана представником ЛистопадовоюНаталією Олександрівною, на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 лютого 2016 року у складі судді: Демидової С. О. та постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 березня 2018 року у складі колегії суддів: Каратаєвої Л. О., Ткаченко І. Ю., Пищиди М. М.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2015 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», банк) про стягнення вкладу та процентів.

Позовна заява обґрунтована тим, що 22 липня 2013 року між ОСОБА_4 та банком було укладено договір банківського вкладу, відповідно до умов якого позивач вніс на депозитний рахунок грошові кошти у розмірі 400 000 грн на строк до 22 липня 2014 року. Зазначений депозит було відкрито у м. Севастополі Автономної республіки Крим. 22 липня 2015 року банком отримано письмову заяву позивача про повернення грошових коштів з нарахованими відсотками. Після закінчення строку дії договору банк грошові кошти з нарахованими на них відсотками позивачу не повернув.

ОСОБА_4 просив стягнути з банку заборгованість за договором депозитного вкладу від 22 липня 2013 року в сумі 556 960 грн.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Короткий зміст рішень судів

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 лютого 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_4 грошові кошти за договором депозитного вкладу від 22 липня 2013 року у розмірі 556 960 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оригінал квитанції та оригінал договору депозитного вкладу від 22 липня 2013 року представником позивача було надано для огляду в судовому засіданні. Позивачем було надано всі наявні докази укладення з банком договору депозитного вкладу та внесення відповідної суми вкладу, а представником відповідача не надано жодного доказу в спростування укладення договору з позивачем та внесення грошових коштів. Банк зобов'язаний видати вклад або його частину на вимогу вкладника.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 липня 2016 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 лютого 2016 року змінено в частині розміру стягнених грошових сум вкладу, відсотків та судового збору. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_4 400 000 грн вкладу та 144 000 грн відсотків за період з 23 липня 2013 року по 22 липня 2015 рік включно, 5 440 грн повернення судового збору.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції обґрунтовано ухвалив рішення про стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_4 депозитного вкладу та відсотків. Проте при визначенні розміру загальної суми стягнення у заявленій позивачем сумі 556 960 грн вкладу та відсотків суд першої інстанції не зазначив окремо кожний їх вид та не перевірив обґрунтованості наведеного у позовній заяві розрахунку суми відсотків.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 вересня 2017 року рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 липня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала суду касаційної інстанції мотивована тим, що висновок апеляційного суду про доведеність внесення позивачем коштів на депозитний рахунок є передчасним, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження цього, а дві копії квитанції, котрі суди вважали належними доказами внесення коштів на депозит, за формою та змістом не відповідають вимогам, що ставляться до допустимих доказів. Зокрема, вони належним чином не завірені, а якість виготовлення цих документів (копій) взагалі не дозволяє зрозуміти їх зміст.

Постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 березня 2018 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 лютого 2016 року змінено в частині розміру стягнених з банку грошових сум вкладу, відсотків та судового збору. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_4 400 000 грн вкладу та 144 000 грн відсотків за період з 23 липня 2013 року по 22 липня 2015 року включно, 5 440 грн судового збору. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що оригінал договору та оригінал квитанції долучені до матеріалів справи, їх дійсність відповідачем не спростовано. При визначенні розміру загальної суми стягнення суд першої інстанції не вказав окремо кожний їх вид та не перевірив обґрунтованості наведеного у позовній заяві розрахунку суми відсотків. У пункті 8 договору встановлено, що відсотки за час нового строку нараховуються на суму вкладу. При цьому умовами договору не передбачено, що за час нового строку первинна сума вкладу збільшується на суму відсотків, нарахованих за попередній строк. Таким чином, за новий строк договору розмір вкладу залишився 400 000 грн, а сума відсотків склала таку ж суму 72 000 грн. Усього сума відсотків за період з 23 липня 2013 року по 22 липня 2015 року включно склала 144 000 грн.

Аргументи учасників справи

У квітні 2018 року АТ КБ «ПриватБанк» через представника Листопадову Н. О. подало касаційну скаргу на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 лютого 2016 року та постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 березня 2018 року, в якій просило оскаржені рішення скасувати та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. При цьому посилалося на те, що судами неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що доступ банку до первинних документів обмежено. Позивач повинен надати оригінали документів, а не їх копії. Позивач не довів наявність грошових коштів на спірному рахунку. Позивач має отримати компенсацію коштів за рахунок майна яке знаходиться на окупованій території.

Короткий зміст ухвали суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 25 травня 2018 року у справі відкрито касаційне провадження.

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що 22 липня 2013 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 укладено договір № SAMDN1125 (вклад «Стандарт на 12 міс.»), відповідно до якої позивач зобов'язався передати банку грошові кошти в розмірі 400 000 грн для розміщення на депозитному рахунку на строк до 22 липня 2014 року зі сплатою 18 % річних.

22 липня 2013 року на виконання умов договору позивачем було внесено грошові кошти в розмірі 400 000 грн. Відповідно до пункту 6 договору № SAMDN1125 в разі, якщо по закінченню строку вкладу вкладник не заявив банку про бажання забрати свої кошти вклад автоматично продовжується ще на такий же строк неодноразово.

06 липня 2015 року представником позивача на адресу банку було направлено письмову заяву про повернення грошових коштів, на що банк надав відповідь про неможливість повернення грошових коштів.

Згідно частини першої статті 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

У постанові Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-118цс14, зроблено висновок, що письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту. Зокрема, такий документ повинен містити: найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції), а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, та відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ.

Згідно статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Певні інші права та інтереси, що складають активи, наприклад, борги, можуть також вважатися «майновими правами» і, відповідно, «майном» у розумінні цього положення (SUK v. UKRAINE, № 10972/05, § 22, ЄСПЛ, від 10 березня 2011 року). Стосовно банківських вкладів Європейський суд з прав людини вважає, що вони беззаперечно становлять «майно», яке належить заявникам згідно зі статтею 1 Протоколу №1 і не заперечується, що заявники можуть забрати ці кошти разом з відповідними процентами, якщо забажають (GAYDUK AND OTHERS v. UKRAINE, № 45526/99, 46099/99, 47088/99, 47176/99, 47177/99, 48018/99, 48043/99, 48071/99, 48580/99, 48624/99, 49426/99, 50354/99, 51934/99, 51938/99, 53423/99, 53424/99, 54120/00, 54124/00, 54136/00, 55542/00, 56019/00, ЄСПЛ, від 2 липня 2002 року).

Тлумачення частини третьої статті 1060 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) свідчить, що банк зобов'язаний видати вклад та нараховані проценти за вкладом із спливом строку, який встановлений у договорі банківського строкового вкладу.

Відповідно до частини п'ятої статті 1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав.

Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

Суди встановили, що при оформленні договору банківського вкладу дотриманні всі всі вимоги, оригінал договору та оригінал квитанції долучені до матеріалів справи.На спростування дійсності цих документів АТ КБ «ПриватБанк» жодних письмових доказів суду не надав, як і не надав доказів того, що кошти за договором банківського вкладу було повернуто вкладнику.

За таких обставин суди обґрунтовано задовольнили позовні вимоги ОСОБА_4 про повернення вкладу та відсотків.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені рішення без змін.

Оскільки рішення залишені без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», яка підписана представником Листопадовою Наталією Олександрівною, залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 лютого 2016 року в незміненій апеляційним судом частині та постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

Н. О. Антоненко

В.І. Журавель