Постанова

Іменем України

16 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 303/7192/16-ц

провадження № 61-40163св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Ступак О. В. (суддя-доповідач),

суддів: Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О.,

Усика Г. І., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

треті особи: Виконавчий комітет Великолучківської сільської ради Мукачівського району, служба у справах дітей Мукачівської районної державної адміністрації, ОСОБА_6 , орган опіки та піклування Мукачівської районної державної адміністрації,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Закарпатської області від 29 травня 2018 року у складі колегії суддів: Собослой Г. Г., Готри Т. Ю., Бисаги Т. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: Виконавчий комітет Великолучківської сільської ради Мукачівського району (далі - ВК Великолучківської сільської ради), служба у справах дітей Мукачівської районної державної адміністрації (далі - служба у справах дітей Мукачівської РДА), ОСОБА_6 , орган опіки та піклування Мукачівської районної державної адміністрації (далі - орган опіки та піклування Мукачівської РДА), про виселення.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 26 жовтня 2010 року ОСОБА_7 , яка проживала за адресою: АДРЕСА_1 , склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Мукачівської районної державної нотаріальної контори Шпеник М. Ю., зареєстрований у реєстрі за № 581, яким призначила його спадкоємцем всього свого майна. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 померла. Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 24 листопада 2014 року № 29932034 йому на праві приватної власності належить житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , і який зареєстровано у державній реєстраційній службі Мукачівського міськрайонного управління юстиції.

Він проживає за адресою: АДРЕСА_3 , разом із своєю сім`єю, але зареєстрований за адресою успадкованого ним будинку де також зареєстровані та проживають відповідачі у справі, про що свідчить довідка, видана від 21 липня 2016 року ВК Великолучківської сільської ради за № 3144. Заочним рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 24 червня 2005 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 позбавлено батьківських прав щодо їхніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . ОСОБА_2 та його дружина ОСОБА_3 зловживають спиртними напоями, вихованням дітей не займаються. Будинок занедбаний, санітарний стан незадовільний, у будинку відсутні нормальні умови для проживання сім`ї, немає меблів, опалення, світла, про що складено відповідний акт комісією з депутатів сільської ради. Відповідачі перешкоджають вільно користуватися належним йому на праві приватної власності будинком та в добровільному порядку виселятись не бажають.

Посилаючись на викладене, позивач просив виселити відповідачів із житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 24 квітня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Виселено ОСОБА_2 та ОСОБА_3 із житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . У задоволенні іншої частини позову відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 порушують права позивача, оскільки проживають у належному йому будинку без достатніх правових підстав. Неповнолітні ОСОБА_4 та ОСОБА_5 виселенню не підлягають, оскільки не проживають у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , а проживають у житловому будинку АДРЕСА_2 .

Постановою Апеляційного суду Закарпатської області від 29 травня 2018 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1

Апеляційний суд, скасовуючи рішення місцевого суду виходив із того, що відповідачі постійно проживали у спірному будинку, як члени сім`ї власника і зміна власника будинку не є підставою для виселення та не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. При цьому суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні вимог про виселення неповнолітніх дітей, помилково вказав на те, що їх неможливо виселити, оскільки вони проживають за іншою адресою. Діти проживають за адресою: АДРЕСА_2 без реєстрації, але не проживання дітей за місцем реєстрації порушує їхні права, оскільки встановлений судом факт свідчить про відсутність будь-яких прав у дітей на житло та відповідно до чинного законодавства, дитина, яка була передана родичам, мачусі, вітчиму, органові опіки та піклування, зберігає право на проживання у житловому приміщенні і може у будь-який час повернутися до нього.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У липні 2018 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Апеляційного суду Закарпатської області від 29 травня 2018 року, в якій просить скасувати зазначене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що в належному йому будинку проживають ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які зловживають спиртними напоями та позбавленні батьківських прав. У результаті, будинок знаходиться у занедбаному стані, санітарний стан незадовільний. Над попереднім власником ОСОБА_7 відповідачі знущалися та забороняли їй проживати разом із ними в її ж будинку. Отже, проживання та користування відповідачами будинком перешкоджає йому як власнику в реалізації конституційного права - права на безперешкодне користування, володіння та розпорядження своєю власністю (майном). Оскільки відповідачі не укладали договір найму, то для їхнього проживання у будинку відсутні правові підстави. Відповідачі не є наймачами його житлового приміщення або членами його сім`ї, а тому його вимоги про звільнення відповідачами будинку із зазначених у позові мотивів та підстав є правомірними, оскільки такі ґрунтуються на законі.

У жовтні 2018 року служба у справах дітей Мукачівської РДА подала до суду відзив на касаційну скаргу у якому вказала на те, що за дітьми зберігається право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , у якому діти проживали до влаштування їх під опіку. Фактично діти не проживають у будинку та не порушують прав позивача.

У травні 2019 року ОСОБА_6 подала відзив на касаційну скаргу у якому зазначила, що позивачем не доведено, що саме спірний житловий будинок є єдиним його житлом, який необхідний йому та членам його сім`ї для проживання, враховуючи те, що відповідачі перешкод у користуванні цим житлом йому не чинять. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 28 серпня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Ухвалою Верховного Суду від 07 жовтня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400цього Кодексу.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення суду апеляційної інстанції відповідає нормам ЦПК України щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що 26 жовтня 2010 року ОСОБА_7 на випадок своєї смерті склала заповіт, яким все своє майно заповіла ОСОБА_1

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим 21 березня 2013 року.

Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 24 листопада 2014 року № 29932034 житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на праві приватної власності належить ОСОБА_1 .

Згідно з довідкою від 08 вересня 2014 року № 3631, виданою Великолучківською сільською радою, на день смерті ОСОБА_7 , у домоволодінні зареєстровані та проживали: онук - ОСОБА_2 , без реєстрації: дружина онука ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , правнук - ОСОБА_4 та правнучка - ОСОБА_5 .

Заочним рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 24 червня 2015 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 позбавлено батьківських прав щодо їхніх дітей ОСОБА_4 , та ОСОБА_5 .

Згідно з Розпорядженням голови Мукачівської РДА від 02 вересня 2015 року № 383 «Про встановлення опіки над дітьми, позбавленими батьківського піклування» встановлено опіку над малолітніми дітьми ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та призначено опікуном ОСОБА_6

Довідками від 26 листопада 2014 року № 4420 та від 24 лютого 2017 року № 920, виданими ВК Великолучківської сільської ради підтверджується, що неповнолітні діти ОСОБА_4 та ОСОБА_5 фактично проживають без реєстрації із ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до довідки від 21 грудня 2016 року № 1716/9/02-06, виданої Великолучківською сільською радою на запит суду, за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані та проживають: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (без реєстрації), ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 .

У поданому позові ОСОБА_1 як новий власник спірного будинку, з посиланням на приписи статей 319, 321, 331, 383, 391 ЦК України просив виселити із будинку відповідачів як членів сім`ї колишнього власника житла. Вказував, що право ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на спірне житло є похідним та припинилося з припиненням права власності на це житло у ОСОБА_7 , членами сім'ї якої були відповідачі.

Оцінка аргументів учасників справи та висновків суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частини перша, друга цієї статті).

Частиною третьою статті 116 ЖК УРСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

При вирішенні питання про виселення члена сім`ї колишнього власника житла суд має враховувати і загальні норми, що регулюють питання реалізації права власності.

Відповідно до статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Крім того, при розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Верховний Суд приходить до висновку, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 як члени сім`ї власникавтратили право на користування житлом у зв`язку зі смертю ОСОБА_7 , яка була власницею спірного житлового приміщення, а отже, відповідно до вимог закону, є такими, що підлягають виселенню.

Водночас, позов ОСОБА_1 не може бути задоволений, оскільки виселення відповідачів у цій справі, як втручання у право на житло, буде неспівмірним із переслідуваною метою.

Такий висновок Верховного Суду ґрунтується на такому.

Нормативно-правове обґрунтування

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV«Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Велика Палата Верховного Суду у своєму правовому висновку, викладеному у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц вказала, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ. Велика Палата Верховного Суду вважає, що права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача. Отже, сам факт переходу права власності на квартиру до іншої особи не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї власника цього нерухомого майна, у тому числі і колишніх. Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Таким чином, право ОСОБА_1 на усунення йому перешкод у користуванні його власністю - житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 із займаного ними будинку, право на користування яким вони втратили у зв`язку зі смертю колишнього власника - ОСОБА_7 , тапропорційність застосування такого заходу як виселення у цій конкретній справі, за обставин, що склалися між сторонами, Верховний Суд прийшов висновку про відсутність достатніх підстав для виселення відповідачів, оскільки їхнє право на проживання хоча і втрачено у зв`язку зі смертю колишнього власника будинку, але їх виселення покладе на останніх надмірний тягар, чим порушить баланс інтересів сторін, оскільки фактично вони стануть безхатченками. При цьому Верховний Суд врахував, що ОСОБА_2 із народження, тобто більше 38 років, проживав у спірному будинку як онук власника, ОСОБА_3 - дружина ОСОБА_2 , проживала у спірному будинку з 2006 року, тобто більше 13 років, тобто відповідачі мають тривалий зв`язок із спірним будинком. Іншого житла не мають. Крім того, правом користування указаним будинком мають неповнолітні діти відповідачів. Позбавлення подружжя ОСОБА_2 батьківських праві щодо своїх дітей не припиняє право останніх на користування спірним житлом.

Позивач ОСОБА_1 має житло, де проживає зі своєю сім`єю.

ОСОБА_1 знав ще до отримання у спадщину будинку, що у ньому проживають та зареєстровані відповідачі, а отже, він мав можливість з`ясувати у них підстави такого проживання, а також довідатися про їхні наміри щодо подальшого проживання у будинку або про їхню відмову від свого права та готовність звільнити будинок у такому випадку.

Тобто ОСОБА_1 , який успадкував спірний будинок від ОСОБА_7 , якій ОСОБА_2 доводився онуком, а ОСОБА_4 та ОСОБА_5 - правнуками, за певної обачності мав реальну можливість дізнатися про обтяження будинку у вигляді права користування членів сім`ї колишнього власника будинку. Таким чином, заявник міг передбачити характер та вагу обтяження його майбутньої нерухомості при прийнятті спадщини.

На відміну від ОСОБА_1 , який має місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 , ОСОБА_2 не має іншого житла, а отже, у разі ухвалення рішення про його виселення він стане безхатьком. Матеріали справи не містять відомостей про те, що ОСОБА_4 має інше житло.

Оскільки у справі, що розглядається, позивач, прийнявши будинок у спадщину, тобто безоплатно набувши і власність майно, знав про проживання в ньому відповідачів - членів сім`ї колишнього власника цього житла, які не мають іншого житла, тому його право на це майно не може бути захищено, шляхом виселення відповідачів, які внаслідок виселення стануть безхатченками, що не є справедливим з урахуванням усіх обставин цієї справи. Успадкований позивачем будинок не є єдиним можливим місцем його проживання. З урахуванням наведеного апеляційний суд обґрунтовано відмовив у задоволенні позову про виселення відповідачів.

Наведене вище також є підставою для відмови у виселенні із будинку малолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду апеляційної інстанції щодо встановлених обставин справи. Проте згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Розглядаючи зазначений позов, суд апеляційної інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення. Зазначення судом апеляційної інстанції про те, що відповідачі не втратили право користування спірним будинком, по своїй суті не вплинуло на правильний результат розгляду справи.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом апеляційної інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 408, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Закарпатської області від 29 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний

Г. І. Усик

В. В. Яремко