Справа № 183/7791/18
№ 2/183/1401/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 жовтня 2019 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючої судді Сороки О.В.,

секретаря Пащенко А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального закладу «Новомосковська центральна міська лікарня» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, -

за участю сторін:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача Каракай В.М.,

в с т а н о в и в:

11 грудня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до КЗ «Новомосковська центральна міська лікарня», в якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просив:

-поновити його на роботі лікаря-спеціаліста за спеціальністю «кардіологія»;

-стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 01 липня 2016 року до дня поновлення на роботі;

-відшкодувати спричинену моральну шкоду у розмірі 10000 грн.

В обґрунтування свого позову ОСОБА_1 зазначає, що з 01.08.1988 року працював у Комунальному закладі «Новомосковська центральна районна лікарня» на посадах за спеціальністю «кардіолог», «лікар кабінету функціональної діагностики». Для лікаря-спеціаліста діюче законодавство України визначає такі освітні та кваліфікаційні вимоги: повна вища освіта (спеціаліст, магістр) за напрямом підготовки «Медицина»; спеціалізація за однією зі спеціальностей медичного профілю; періодичні підвищення кваліфікації (курси вдосконалення, стажування, передатестаційні цикли тощо).

Відповідно до наказу №1716 від 27 липня 1988 року його було прийнято на посаду лікаря-терапевта поліклініки, КЗ «Новомосковська центральна районна лікарня», у зв`язку із проходженням інтернатури. З 01 липня 1989 року за наказом № 1337 від 30 червня 1989 року позивача переведено на посаду лікаря-терапевта терапевтичного відділення центральної райо нної лікарні, а з 01 жовтня 1991 року - на посаду лікаря кабінету функціональної діагностики (наказ №2512 від 07 жовтня 1991 року).

З 01 квітня 2000 року позивач був прийнятий на роботу в Територіальне медичне об`єднання м. Новомосковськ, правонаступником якого є Комунальний заклад «Новомосковська центральна міська лікарня» на посаду лікаря-кардіолога кардіологічного відділення з неповним робочим часом на умовах сумісництва.

01.07.2016 року, наказом № 123-К, на четвертий день після закінчення сертифіката лікаря-спеціаліста та за закінченням перебування на лікарняному, позивач був звільнений з роботи відповідачем, у зв`язку з виявленою невідповідністю займаній посаді і виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації, згідно п.2 ст.40 КЗпП України. Підставою для звільнення стала резолюція головного лікаря після закінчення чинності сертифіката лікаря-спеціаліста зі спеціальності «кардіологія» № 7066 від 30.06.2016р.

ОСОБА_1 вважає своє звільнення незаконним, посилаючись на наступні спеціальні норми законів, що регулюють спірні правовідносини.

Так, основним нормативним актом, який регулює порядок атестації лікарів, є Наказ МОЗ України від 19.12.1997 р. №359 «Про подальше удосконалення атестації лікарів». У 2016 році набув чинності Наказ МОЗ від 02.10.2015 р. № 650, яким затверджено нову редакцію Положення про порядок проведення атестації лікарів, у відповідності до якого термін чинності сертифіката лікаря за відповідною спеціальністю складає 5 років. За закінченням цього терміну лікарю необхідно підтвердити звання «Лікаря-спеціаліст», пройшовши стажування або атестацію за відповідною кваліфікаційною категорією. Позивач наполягає на тому, що лікар має право працювати за фахом без кваліфікаційної категорії, але при цьому він повинен кожні 5 років проходити стажування й підтверджувати звання «Лікар-спеціаліст». За таких умов йому встановлюється посадовий оклад лікаря без кваліфікаційної категорії.

При цьому, лікарі, які протягом року після закінчення 5-річного терміну з моменту попередньої атестації не виявили бажання пройти чергову атестацію і не подали для цього документів або ж яким атестаційна комісія відмовила в присвоєнні (підтвердженні) другої кваліфікаційної категорії, підлягають атестації на визначення знань і практичних навичок з підтвердженням звання «Лікар-спеціаліст» після проходження стажування.

Так, позивач наголошує на тому, що він, як лікар спеціаліст за спеціальністю «кардіологія», ніде, ніколи, жодним чином не відмовлявся, не виявляв бажання не проходити чергову атестацію на кваліфікаційну категорію чи не підтверджувати звання лікаря-спеціаліста після стажування, оскільки питання про направлення на стажування вирішується протягом року після закінчення п`ятирічного терміну з моменту попередньої атестації, внаслідок чого звертає увагу суду на відсутність підстав вважати про порушення з його сторони вимог наказу МОЗ від 02.10.2015 р. № 650.

При цьому, позивач не спростовує того факту, що термін дії його попереднього сертифіката № 7966 закінчився 30.06.2016 р., однак вважає незаконним своє звільнення з роботи без попередження, оскільки у разі закінчення терміну дії сертифіката (п`ятирічного строку з моменту попередньої атестації на присвоєння (підтвердження) кваліфікаційної категорії чи здобуття звання лікаря-спеціаліста з іншої спеціальності) лікаря-спеціаліста необхідно терміново направити на стажування (спеціалізацію). До закінчення стажування і отримання звання «лікар-спеціаліст» працівника зараховують (переводять) на посаду «лікар-стажиста». Лікарська посада на час спеціалізації (стажування) має бути заміщена посадою лікаря-стажиста з цієї спеціальності (п. 2.1.3 наказу МОЗ України від 22 липня 1993 р. № 166 «Про подальше удосконалення системи післядипломної підготовки лікарів»). Зарахування на посаду «лікаря-стажист» з певної спеціальності здійснюється, в тому числі і у випадку якщо лікар протягом року після закінчення п`ятирічного строку з моменту попередньої атестації з присвоєнням (підтвердженням) атестаційної категорії не виявив бажання і не подав документи на чергову атестацію (п. 1.10 Положення, затвердженого наказом МОЗ України від 19 грудня 1997 р. № 359 «Про подальше удосконалення атестації лікарів»). Після зарахування (переведення) на посаду «лікар-стажист» така особа одразу ж направляється для проходження стажування (спеціалізації) з наступною атестацією з присвоєнням звання спеціаліста з конкретної лікарської спеціальності, що дає право займатися лікарською діяльністю за певною спеціальністю. У разі відмови від стажування (спеціалізації), лікар-стажист (за згодою) з додержанням вимог Наказу № 195 може бути переведений на посаду молодшого спеціаліста з медичною освітою, а у разі відмови - підлягає звільненню згідно з пунктом 2 статті 40 Кодексу законів про працю України.

Порядок направлення лікарів на стажування затверджений наказом МОЗ України від 17.03.1993р. № 48 «Про порядок направлення лікарів на стажування і їх наступного допуску до лікарської діяльності» передбачає, що направлення лікаря на стажування провадиться управлінням охорони здоров`я на термін від одного до шести місяців. Конкретний термін стажування фахівця визначається в кожному окремому випадку органом охорони здоров`я, що направляє його на стажування. Перед направленням, лікаря на час стажування зараховується органом охорони здоров`я на посаду лікаря-стажиста в установу охорони здоров`я. Час стажування зараховується у стаж роботи із спеціальності. Після проходження стажування та атестації на визначення знань і практичних навиків з підтвердженням звання «лікар-спеціаліст» він поновлюється на посаді лікаря. Працівника, який не має права провадити лікарську діяльність через відмову пройти стажування з наступною атестацією та присвоєнням звання-лікаря спеціаліста, може бути також переведено на посаду середнього медичного персоналу.

ОСОБА_1 звертає увагу суду на порушення відповідачем зазначених нормативних актів, та вважає, що під невідповідністю виконуваній роботі вважається нездатність внаслідок недостатньої кваліфікації належним чином виконувати доручену роботу, а такої нездатності з його сторони не має, внаслідок чого неможливе ототожнення з винним невиконанням трудових обов`язків.

На думку позивача, сам роботодавець зобов`язаний довести невідповідність працівника посаді, яку він обіймає, або виконуваній роботі. Закону України «Про професійний розвиток працівників» від 12.01.2012 р. №4312-VI, надає виключне право відповідній атестаційній комісії прийняти рішення про невідповідність працівника займаній посаді або виконуваній роботі. Рішення атестаційної комісії доводиться до відома працівника та роботодавця протягом трьох днів після його прийняття. У випадку прийняття рішення про невідповідність займаній посаді або виконуваній роботі комісія може рекомендувати роботодавцеві перевести працівника, за його згодою на іншу посаду чи роботу, що відповідає його професійному рівню або направити на навчання з подальшою (не пізніше ніж через рік) повторною атестацією. У випадку відмови працівника від переведення на іншу посаду чи роботу роботодавець за результатами атестації має право звільнити працівника відповідно до п. 2 ст. 40 КЗпП України. Звільнення за результатами атестації буде законним лише за умови законності проведення атестації та дотримання її процедури.

Отже, позивач зауважує, що керівник установи міг прийняти рішення про його звільнення лише після висновку атестаційної комісії та його відмови від переведення.

Оскільки процедура його звільнення відповідачем булу порушена, позивач просить поновити його на роботу на посаді лікаря-спеціаліста за спеціальністю «кардіологія».

Також позивач просить стягнути на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 01.07.2016 року, та відшкодувати спричинену йому моральну шкоду у розмірі 10000 грн. Його моральні страждання ним оцінені саме у такому розмірі, оскільки він був позбавлений конституційних прав займатися улюбленою роботою, незаконне звільнення з роботи стало для нього глибоким емоційним стресом, під страхом втратити професії була паралізована його воля, він тривалий час відчував психічну напруженість, загострення посттравматичного стану призвели до згортання будь-якої життєвої активності, зниження фізичного тонусу, появи супутніх цьому різного роду функціональних розладів, порушення сну, апетиту тощо. Крім того він був змушений вживати додаткових зусиль для організації свого нормального життя, оскільки незаконні дії відповідача позивач розцінює, як посягання на соціальний статус, авторитет, честь і гідність, особистісні переконання, його самооцінку, місце в суспільстві, сформовану систему його міжособистісних зв`язків і відносин.

У відзиві на позов відповідач просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що з ОСОБА_1 дійсно 30 березня 2000 року, у відповідності до наказу № 61-к, був укладений трудовий договір, у відповідності до якого його було прийнято на роботу в «Територіальне медичне об`єднання міста Новомосковська» на посаду лікаря-кардіолога на 0,5 штатних одиниці за сумісництвом (зовнішній сумісник) з 1 квітня 2000 року. Йому встановлений посадовий оклад з урахуванням наявності І-ї кваліфікаційної категорії лікаря-терапевта з 24.12.1998 року.

При вкладенні трудового договору, на умовах зовнішнього сумісництва, було обумовлено, що:

- він працює на основному робочому місці в КЗ «Новомосковська ЦРЛ» лікарем кабінету функціональної діагностики, на постійній основі;

- має відповідну кваліфікацію та критерії відповідності його фаху критеріям відповідності посади за його спеціальністю - «лікар-кардіолог» 1-ї кваліфікаційної категорії.

Позивач був обізнаний щодо терміну дії його Сертифікату № 7066 до 30.06.2016 року. В КЗ «Новомосковська ЦМЛ» ДОР» на 2016 рік був розроблений План підвищення кваліфікації та атестації лікарів КЗ «Новомосковська ЦМЛ» ДОР на 2016 рік по назві спеціальності «Кардіологія», згідно Наказу МОЗ № 385 від 28.10.2002 року, яким передбачалося направити ОСОБА_1 в 2016 році на курси підвищення кваліфікації на визначення знань та практичних навиків з присвоєнням (підтвердженням) звання «лікар-спеціаліст» «спеціаліст» спеціальності «кардіологія», але він відмовився від запропонованої їх закладом пропозиції про підвищення його кваліфікації - лікаря-спеціаліста за спеціальністю кардіологія, тому після закінчення дії його Сертифікату № 7066 лікаря-спеціаліста, на думку відповідача, ОСОБА_1 не міг виконувати свої професійні обов`язки лікаря-кардіолога, покладені і обумовлені трудовим договором та Правилами внутрішнього трудового розпорядку, оскільки такий лікар не зможе надавати спеціалізовану медичну допомогу, визначену п. 26 розділу «Професіонали». «Професіонали в галузі лікувальної справи» Довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників, затвердженого Наказом МОЗ від 29.03.2002 року за № 117, погодженого Міністерством праці та соціальної політики України

Представник відповідача наполягає на невірному тлумаченні норм спеціальних нормативних актів позивачем та звертає увагу, що ОСОБА_1 , після закінчення дії Сертифікату лікаря-спеціаліста, не мав права займатися лікарською діяльністю по спеціальності «кардіологія», оскільки він не проходив курси удосконалення, стажування, передатестаційні цикли тощо та не підтвердив свою кваліфікацію і також не мав підстав для звільнення від атестації на підтвердження звання "лікар-спеціаліст", а штатний розпис установи, який затверджувався засновником - Дніпропетровською обласною радою в кінці 2015 року на 2016 рік і в КЗ «Новомосковська ЦМЛ» ДОР не передбачалась посада лікаря-стажиста з кардіології, тому перевести ОСОБА_1 на цю посаду не було можливості.

Переведення позивача на посаду молодшого медичного персоналу можливе лише у разі, якби він не склав іспити при атестації, оскільки у відповідності до п. 9 розділу ІІ Положення про порядок проведення атестації лікарів, затвердженого Наказом МОЗ від 19.12.1997 року № 359 у редакції Наказу МОЗ № 650 від 2.10.2015 року, який передбачає, що особа, якій за результатами атестації на визначення знань та практичних навиків відмовлено у присвоєнні (підтвердженні) звання "лікар-спеціаліст" з конкретної лікарської спеціальності, може бути використана на посадах молодшого спеціаліста з медичною освітою відповідно до наказу Міністерства охорони здоров`я України від 25 грудня 1992 року № 195 "Про затвердження Переліку вищих і середніх спеціальних навчальних закладів, підготовка і отримання звання в яких дають право займатися медичною і фармацевтичною діяльністю".

Відповідач вважає, що ОСОБА_1 не намагався проходити курси удосконалення, стажування, атестації тощо, та не надав за місцем роботи відповідної заяви, внаслідок чого перекладає свій обов`язок на заклад охорони здоров`я.

Оскільки КЗ «Новомосковська ЦМЛ» ДОР являється бюджетною організацією, вона в змозі була тримати позивача на посаді лікаря-кардіолога, тим паче, що ОСОБА_1 був зовнішнім сумісником, тому було прийняте рішення про його звільнення і прийняття на його посаду постійного працівника лікаря-кардіолога кардіологічного відділення з надання планової-цілодобової стаціонарної, цілодобової екстреної допомоги дітям та дорослим з прийомами за спеціальністю - кардіологія.

Саме тому, відповідачем виданий наказ № 123-к від 1 липня 2016 року про розірвання трудового договору з ОСОБА_1 , він був звільнений з посади лікаря-кардіолога (зовнішній сумісник) кардіологічного відділення з 1 липня 2016 року, у зв`язку з виявленою невідповідністю займаній посаді і виконуваній роботі, внаслідок недостатньої кваліфікації, згідно п. 2 ст. 40 КЗпП України. При цьому позивачеві проведені компенсаційні виплати за 24 календарних дні щорічної основної відпустки за відпрацьований період з 1.04.2015 року по 31.03.2016 року, за 7 календарних днів щорічної додаткової відпустки за особливий характер праці за відпрацьований період з 1.07.2015 року по 1.07.2016 року, за 6 календарних днів щорічної відпустки за відпрацьований період з 1.04.2016 року по 1.07.2016 року. Йому також проведена виплата вихідної допомоги в розмірі середньомісячного заробітку.

Відповідні записи про його роботу та про звільнення були внесені в трудову книжку за бажанням позивача, оскільки трудова книжка зберігається за основним місцем роботи.

На вивільнене місце сумісника, замість ОСОБА_1 , було прийнято на постійну роботу іншу особу

Також відповідач наполягає на застосуванні до вимог позивача позовної давності, вважає, що ОСОБА_1 пропустив строк звернення до суду, визначений ч. 1 ст. 233 КЗпП України.

В судовому засіданні позивач та його представник ОСОБА_2 позов підтримали, надавши детальні пояснення щодо процедури його звільнення. При цьому позивач та його представник вважали, що ними не пропущений строк звернення до суду з позовом щодо захисту трудових прав та зазначили, що копію наказу про звільнення з посади лікаря-кардіолога в КЗ «Новомосковська ЦМЛ», де він працював за сумісництвом, вони отримали значно пізніше, запис в трудову книжку теж був внесений не 01.07.2016 року, а лише після наполегливих зусиль представника позивача. Отримавши всі необхідні документи для звернення до суду, вони звернулися до фахівця в галузі права, який тривалий час не готував позову, вчинив шахрайські дії по відношенню до них, та не подав до суду позову у визначений законом строк. Лише отримавши постанову Дніпровського апеляційного суду від 14.11.2018 року, якою було залишено в силі ухвалу Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 травня 2018 року про повернення його позову, ОСОБА_1 повторно, з дотриманням вимог ЦПК України, звернувся до суду.

В судовому засіданні представник відповідача позов не визнав, з підстав, зазначених у відзиві, наполягав на застосуванні судом позовної давності.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши подані докази, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а у своїй сукупності з точки зору взаємозв`язку, дійшов до наступного висновку.

Суду подано витяг з наказу № 61-к від 30 березня 2000 року, у відповідності до якого ОСОБА_1 прийнято на роботу до Територіального медичного об`єднання м.Новомосковська на посаду лікаря-кардіолога кардіологічного відділення на 0,5 штатних одиниць за сумісництвом з 01 квітня 2000 року (а.с. 50).

У відповідності до сертифіката № 7066 лікаря-спеціаліста, виданого ОСОБА_1 , останньому присвоєне звання лікаря-спеціаліста за спеціальністю кардіологія, сертифікат дійсний до 30 червня 2016 року (а.с. 14).

01 липня 2016 року, відповідно до наказу № 123-к, ОСОБА_1 звільнений з роботи з посади лікаря-кардіолога (зовнішній сумісник) кардіологічного відділення, в зв`язку з виявленою невідповідністю займаній посаді і виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації, згідно з п.2 ст. 40 КЗпП України (а.с. 15,51).

Відповідно до копії трудової книжки, виданої на ім`я ОСОБА_1 , остання містить запис про звільнення позивача з посади за сумісництвом -01.07.2016 року, основним місцем роботи ОСОБА_1 є Комунальний заклад «Новомосковська центральна районна лікарня» (а.с. 110-111).

У відповідності до сертифікату № 3968 лікаря-спеціаліста, останній виданий на ім`я ОСОБА_1 про те, що йому присвоєне звання лікаря-спеціаліста за спеціальністю кардіологія, сертифікат дійсний до 02.06.2022 року (а.с. 204).

До правовідносин, що виникли між сторонами, суд вважає за необхідне застосувати наступні норми закону, а саме.

Відповідно до ст. 43 Конституції України, ст. 5-1 КЗпП держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, правовий захист від незаконного звільнення, сприяння у збереженні роботи. Право громадян на працю забезпечується тим, що трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбаченому трудовим законодавством.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов`язків вимагає доступу до державної таємниці.

Положеннями ч.2 ст. 40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

У п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 Про практику розгляду судами трудових спорів роз`яснено, що при розгляді справ про звільнення за п.2 ст. 40 КЗпП України суд може визнати правильним припинення трудового договору в тому разі, якщо встановить, що воно проведено на підставі фактичних даних, які підтверджують, що внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я (стійкого зниження працездатності) працівник не може належно виконувати покладених на нього трудових обов`язків чи їх виконання протипоказано за станом здоров`я або небезпечне для членів трудового колективу чи громадян, яких він обслуговує, і не можливо перевести, за його згодою на іншу роботу.

Крім того, між сторонами, в зв`язку з укладенням трудового договору, виникли правовідносини, які також ґрунтуються на вимогах положень спеціальних законів та нормативних актів, а саме.

Спеціальним нормативним актом, який регулює механізм проведення атестації лікарів, є Положення про порядок проведення атестації лікарів, затверджений Наказом МОЗ України від 19.12.1997 р. №359 (зі змінами внесеними Наказом МОЗ від 02.10.2015 р. № 650).

Так відповідно до ч.10 розділу І зазначеного Положення атестація на присвоєння (підтвердження) кваліфікаційних категорій проводиться за бажанням лікаря. Лікарі, які протягом року після закінчення 5-річного строку з дати попередньої атестації не виявили бажання і не подали документи на чергову атестацію, крім випадків, передбачених абзацами четвертим - сьомим пункту 1 розділу ІІ, пунктом 21 розділу ІІІ, пунктом 2 розділу ІV цього Положення, та лікарі, яким за рішенням атестаційної комісії відмовлено у присвоєнні другої кваліфікаційної категорії, підлягають атестації на визначення знань та практичних навиків з підтвердженням звання "лікар-спеціаліст" після проходження стажування.

Особи, яким присвоєна кваліфікаційна категорія, проходять атестацію на її підтвердження не рідше одного разу на п`ять років.

За бажанням лікаря атестація на присвоєння кваліфікаційної категорії може бути проведена і через менший строк, але не раніше ніж через один рік з дати попередньої атестації.

Аналізуючи зазначену норму спеціального закону, слід звернути увагу на наявність двох обставин, за яких наступає необхідність проведення атестації лікаря: його бажання на проведення такої атестації та закінчення п`ятирічного строку з дати попередньої атестації.

Як свідчать матеріали справи п`ятирічний строк атестації позивача, згідно сертифікату, закінчився 30 червня 2016 року, а на наступний день, тобто 01.07.2016 року позивач був звільнений з роботи, відповідно до п.2 ст. 40 КЗп П України.

Належних та допустимих доказів про те, що ОСОБА_1 не виявив бажання проходити чергову атестацію суду не подано, а з урахуванням отриманого ним сертифікату № 3968, ним були подані документи на чергову атестацію протягом встановленого відповідним Положенням одного року.

При цьому слід звернути увагу на таке.

У відповідності до п.3 Положення про порядок направлення на стажування лікарів, які не працювали за спеціальністю більше трьох років, і про порядок їх наступного допуску до лікарської діяльності, затвердженого наказом МОЗ України від 17.03.1993р. № 48, направлення лікарів на стажування здійснюється відділом охорони здоров`я Ради Міністрів Республіки Крим, управліннями охорони здоров`я обласних і Севастопольської міської державних адміністрацій, департаментом медицини та соціального захисту Київської міської державної адміністрації. Термін стажування від одного до шести місяців визначається лікарю у кожному випадку окремо органом охорони здоров`я, що направляє його на стажування. Перед направленням лікар на час стажування зараховується органом охорони здоров`я на посаду лікаря-стажиста в установу охорони здоров`я. Час стажування зараховується у стаж роботи з спеціальності.

Відповідачем суду надано план підвищення кваліфікації та атестації лікарів КЗ «Новомосковська ЦМЛ» ДОР» на 2016 рік, у відповідності до якого прізвище позивача міститься серед осіб на визначення знань навиків з присвоєнням (підтвердженням) звання лікаря-спеціаліста», спеціаліста (а.с. 52). Даних про встановлення певного графіку проведення атестації та доведення його до відома ОСОБА_1 суду не подано.

Аналіз поданих доказів дає суду достатньо даних про те, що при прийнятті наказу № 123-К від 01.07.2016 року про звільнення ОСОБА_1 з роботи, в зв`язку з виявленою невідповідністю займаній посаді і виконуваній роботі, проведено з порушенням ч.2 ст. 40 КЗпП України, відповідачем не надано доказів неможливості переведення позивача на іншу роботу, не отримано належним чином його відмови від переведення на іншу роботу, не вирішене питання про зарахування ОСОБА_1 на посаду лікаря-стажиста.

Між тим, суд, відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України, розглядає справи в межах заявлених позовних вимог.

Позивачем не ставилося питання про визнання наказу № 123-к від 01.07.2016 року незаконним, суд виходячи з засад змагальності та диспозитивності цивільного процесу позбавлений можливості впливати на право особи щодо предмету спору, учасник справи вільно розпоряджається своїми правами.

Крім того, у відповідності до ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Встановлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються.

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, встановлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Разом з тим, якщо строк звернення до суду, установлений статтею 233 КЗпП України, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку.

Належних та допустимих доказів про те, що ОСОБА_1 отримав копію наказу про своє звільнення не в день його винесення суду не подано, а з у рахуванням запису в трудовій книжці, яка зберігалася за основним місцем роботи, такий запис був вчинений відповідачем за його бажанням у день звільнення.

Позов ОСОБА_1 подав до суду 11.12.2018 року, тобто за спливом більше 2- років з моменту звільнення.

На підтвердження обставин щодо причин пропуску строків звернення до суду, визначених ч.1 ст. 233 КЗпП України, судом були оглянуті матеріали цивільної справи № 183/898/18, яка надійшла до суду 21.02.2018 року, тобто також зі спливом встановленого ч.1 ст. 233 КЗпП України строків для звернення до суду.

Як наголошує Пленум Верховного Суду України у своїй постанові N 9 від 06.11.92 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», за загальним правилом індивідуальні трудові спори вирішуються судами безпосередньо або після їх попереднього розгляду комісією по трудових спорах (КТС).

У будь-якому разі, безпосередньо в судах розглядаються заяви звільнених працівників про поновлення на роботі незалежно від підстави припинення трудового договору .

Судам слід мати на увазі, що Пленум Верховного Суду України в п.8 постанови від 1 листопада 1996 р. N 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» роз`яснив, що суд не вправі відмовити особі в прийнятті позовної заяви лише з тієї підстави, що її вимоги можуть бути розглянуті в передбаченому законом досудовому порядку.

Встановлені статтями 228, 223 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст.233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

Розглядаючи трудові спори суд з`ясовує і обговорює додержання і причини пропуску строків для звернення до суду. Якщо строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав.

Позивачем у позові не наведено підстав для поновлення строків для звернення до суду, строк звернення до суду не може бути абсолютним, тому саме пропуск строків звернення до суду з вимогою про поновлення на роботу, є підставою для відмови ОСОБА_1 у задоволенні його позову.

Питання щодо судових витрат належить вирішити відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. Позивачем при подачі позову сплачено судовий збір, а тому у суду відсутні підстави для стягнення судового збору на користь держави зі сторони, у задоволенні позову якій відмовлено.

Керуючись ст.ст. 12, 76, 81, 89, 263, 265 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

Відмовити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) у задоволенні позову до Комунального закладу «Новомосковська центральна міська лікарня» () про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Сорока О.В.