ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/9308/18
провадження № 2/753/1789/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" лютого 2019 р. Дарницький районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді МИЦИК Ю.С.,

при секретарі ГАВРИЛЮК О.В.,

за участю сторін не з'явилися

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» про захист прав споживачів, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_2) звернулась до суду із позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» (далі по тексту - відповідач, ПАТ «Альфа-Банк»), про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору №500907601 від 29 квітня 2013 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 29 квітня 2013 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір № 500907601, відповідно до умов якого відповідач надає позивачу кошти для власних потреб у розмірі 13 418,54 грн. строком до 30.04.2015 року з процентною ставкою 15,99% річних.

Вважає, що в момент укладення кредитного договору банком було введено її в оману, порушено вимоги ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та постанови Правління НБУ № 168 від 10.05.2007 року. Укладений сторонами кредитний договір визначений сторонами як споживчий кредит, тому до нього встановлено особливий порядок укладення.

Також в позові зазначено, що позичальник як споживач не володіє спеціальними знаннями про властивості та характеристики кредитних правовідносин, самого кредиту, а тому обов'язок доведення необхідної, доступної, достовірної, повної та своєчасної інформації про послугу споживчого кредитування покладається на суб'єкт господарювання, а у даному випадку - банк. У зв'язку з відсутністю необхідної, доступної, достовірної, повної та своєчасної інформації про умови кредитування, позичальник була позбавлена можливості об'єктивно визначитися з доцільністю отримання такого кредиту з урахуванням особистих фінансових можливостей для обслуговування.

Зважаючи на викладене, позивач просить суд визнати даний кредитний договір недійсним.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 09 липня 2018 року дану справу прийнято до свого провадження та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження в підготовче судове засідання.

24 липня 2018 року представником відповідача було подано відзив на позовну заяву, в якому він заперечує проти позовних вимог у повному обсязі та просить суд застосувати строки позовної давності. В обґрунтування своїх заперечень зазначає, що позичальник укладаючи кредитний договір усвідомлювала та підтвердила, що умови кредитного договору для неї зрозумілі. Підписанням кредитного договору позичальник засвідчила, що до підписання кредитного договору вона ознайомилася з усіма умовами, на яких Банк здійснює кредитування фізичних осіб та з загальною сукупною вартістю всіх витрат, пов'язаних з отриманням кредиту в Банку, та свідомо обрала умови кредитування, викладені в кредитному договорі. Підписанням кредитного договору позичальник підтвердила, що перед укладанням кредитного договору Банк надав їй всю інформацію про умови кредитування. Також при укладанні кредитного договору їй була надана вся необхідна інформація, передбачена «Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» затверджених постановою НБУ від 10.05.2007 року № 168 в повному обсязі. Таким чином, надана інформація повністю відповідає вимогам ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та вимогам постанови Правління Національного банку України № 168 від 10.05.2007 року. Зазначили, що помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Крім того, вказали, що позивач кредитний договір між сторонами був укладений 29.04.2013 року, а з відповідним позовом позивач звернулася 21 травня 2018 року, що є незаконним та безпідставним, а відтак вважають, що дії позивача спрямовані на ухилення нею від виконання своїх зобов'язань.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 13 листопада 2018 року було закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті.

В судове засідання позивач не з'явилася, однак в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи у її відсутність.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Також в своїй заяви позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити у задоволенні позову посилаючись на пропущений позивачем строк позовної давності.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом 29 квітня 2013 року між ОСОБА_2 та ПАТ «Альфа-Банк» було укладено кредитний договір № 500907601, відповідно до умов якого відповідач надає позивачу кошти для власних потреб у розмірі 13 418,54 грн. строком до 30.04.2015 року з процентною ставкою 15,99% річних.

Згідно з приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Нормами ст. 509 цього ж Кодексу встановлено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

У свою чергу, вчинення особами дій щодо виконання досягнутих домовленостей, тобто виконання прийнятих на себе прав і покладених обов'язків за угодою, є виконанням угоди.

Вимоги до письмової форми правочину наведено у ст. 207 ЦК України. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Згідно з ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч.1 та ч.3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Правові наслідки недійсності правочину встановлені ст. 216 ЦК України.

Згідно з вимогами частини першої цієї статті Кодексу недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити Цивільному Кодексу, іншим актам цивільного законодавства України, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Так, відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом.

Як роз'яснено п.14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами законодавств при вирішення спорів, що виникають з кредитних правовідносин», при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК(статті 215, 1048- 1052, 1054 - 1055),статті 18 - 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до положень ст. ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Позивач вказує, як підстави визнання кредитного договору недійсним ненадання їй повної та достовірної інформація про сукупну вартість кредиту та укладення договору на невигідних для неї умовах, що розцінюється нею як укладення договору кредиту під впливом обману зі сторони відповідача.

Правочин, здійснений під впливом обману, на підставі ст. 230 ЦК може бути визнаний судом недійсним. Водночас, саме позивач повинна довести наявність умислу з боку відповідача, істотність значення обставин, щодо яких її введено в оману, і сам факт оману. Якщо все інше, крім умислу, доведено, вважається, що мала місце помилка.

За таких обставин, позивачем належними та допустимими доказами не було доведено факт вчинення правочину, яким є укладення кредитного договору, під впливом обману зі сторони відповідача, так, як позивач була ознайомлена з умовами кредитування, підтвердженням чого є її підпис в кредитному договорі.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст. 81 ЦПК України).

Відповідно до приписів ЦК України особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним (ст. ст. 215 - 235 ЦК України).

Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 12 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину.

Так, згідно ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зокрема, ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

До того ж, відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ч. 1 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається в письмовій формі.

Дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов до висновку про те, що сторони кредитного договору, зокрема ОСОБА_2 підписавши кредитний договір, встановила факт досягнення згоди між собою щодо всіх істотних умов кредитного договору.

Передбаченим п. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» правом протягом 14 календарних днів відкликати згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причини ОСОБА_2. не скористалася, не відмовилася від його виконання, використала кредитні кошти за призначенням, що також свідчить про згоду з умовами договору.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Відповідно до положень вказаної статті продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

В ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначений приблизний (невичерпний) перелік несправедливих умов договору, зокрема, встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов'язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов'язань додержанням зайвих формальностей.

Частиною 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

Згідно положень чч. 1, 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

З огляду на викладене, суд вважає, що посилання позивача на те, що перед укладенням кредитного договору, як того вимагає ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», банк не повідомив її про всі умови одержанням кредиту є хибним.

Крім того, позивачем не надано належних та допустимих доказів, які дають підстави вважати, що умови кредитного договору є несправедливими до неї, оскільки при підписанні даного договору вона ознайомилися та погодилась з його змістом, а відтак, проаналізувавши умови кредитного договору та встановлені обставини, суд дійшов до висновку, що всі твердження позивача, що відповідач ввів її в оману можуть бути розцінені, як спосіб захисту власних інтересів від наслідків, можливість настання яких залежить лише від добросовісної поведінки останньої при виконанні взятих на себе за кредитним договором зобов'язань.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, зокрема щодо несправедливості умов кредитного договору, порушення відповідачем вимог Закону України «Про захист прав споживачів» відносно неї, не знайшли свого підтвердження, суд дійшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Щодо застосування строків позовної давності.

Відповідач, скориставшись своїм правом, передбаченим ч. 4 ст. 267 ЦК України, подав заяву про застосування строку позовної давності.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальним правилом, закріпленим у ч. 1 ст. 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов'язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об'єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини.

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

Обов'язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача.

Частина 5 ст. 261 ЦК України визначає початок перебігу позовної давності у зобов'язаннях з визначеним або невизначеним строком виконання.

Так, згідно із цією нормою за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Правило цієї норми є спеціальним, тобто застосовується й тоді, коли заінтересована особа не знала і не могла знати про порушення свого права.

Разом з тим положення ч. 5 ст. 261 ЦК України застосовуються до вимог про зобов'язання сторін (щодо виконання правочину), а не до вимог про недійсність правочину.

Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (стаття 236 ЦК України).

Отже, перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину починається за загальними правилами, визначеними у ч. 1 ст. 261 ЦК України, тобто від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про вчинення цього правочину.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України № 6-75цс15 від 03 лютого 2016 року.

Але суд, під час розгляду даної справи, дійшов висновку про відсутність порушення прав позивача, за тих обставин, які нею наведені у позові, тому підстав для застосування положень щодо строків позовної давності в даному випадку не вбачає.

У відповідності до ст.141 ЦПК України у разі залишення позову без задоволення, позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 76, 77-80, 141, 258, 259, 265, 268, 273, 352, 354-355 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволені позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» про захист прав споживачів - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Дарницький районний суд міста Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення відповідно до вимог, встановлених ст. 353-356 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СУДДЯ: МИЦИК Ю.С.