Справа № 405/2383/18
Провадження №2/405/448/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 липня 2019 року Ленінський районний суд м.Кіровограда у складі:

головуючого судді Іванової Л.А.

при секретарі Лисонь В.В.

за участю відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Кропивницькому в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу №405/2383/18 за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ПАТ КБ "ПриватБанк" звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, зазначивши на обгрунтування позховних вимог, що відповідно до укладеного договору № б/н від 10 лютого 2011 року ОСОБА_1 отримав кредит в розмірі 11 700, 00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Крім того, при укладенні Договору сторони керувалися ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно з якою договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Формулярами та стандартними формами є саме «Умови та правила надання банківських послуг» та Тарифи Банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, згідно яких обслуговується відповідач. Заявою відповідача підтверджується той факт, що він був повністю проінформований про умови кредитування в ПАТ КБ «ПриватБанк», які були надані йому для ознайомлення в письмовій формі. Одночасно із вищезазначеним свідченням приєднання до угоди відповідача, дія Договору підтверджується фактом користування відповідачем картковим рахунком та використання кредитних коштів, що повністю узгоджується з ч. 2 ст. 642 ЦК України. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту банк керувався п. 2.1.1.2.3, п.2.1.1.2.4 Договору, на підставі якого відповідач ОСОБА_1 при укладанні договору дав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміни за рішенням та ініціативою Банку. Власник картрахунку зобов`язаний слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення овердрафту, що передбачено п.2.1.1.5.7 Договору. Овердрафт - це короткостроковий кредит, який надається банком клієнту в разі перевищення суми операцій по платіжній картці над сумою залишку коштів на його рахунку в розмірі ліміту кредитування. Сторонами також було визначено, що засобами доступу до картрахунку є кредитна карта клієнта та фінансовий телефон клієнта, який проходить верифікацію з підтвердженням відповідно до п.1.1.1.16 Договору. Зазначив, що ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг виконав в повному обсязі, а саме: надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах передбачених Договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Відповідач, в свою чергу, не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором. У порушення умов Договору відповідач зобов`язання за вказаним Договором належним чином не виконав, у зв`язку з чим станом на 18.03.2018 року заборгованість за кредитним договором становить 117 000 грн. 00 коп., яка складається з заборгованості за кредитом в розмірі 11 700 грн. 00 коп. та заборгованості за процентами за користування кредитом в розмірі 105 300 грн. 00 коп.

З огляду на зазначене вище, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за договором про надання банківських послуг № б/н від 10 лютого 2011 року в розмірі 117 000 грн. 00 коп., а також покласти на відповідача судові витрати по справі, які складаються з судового збору в розмірі 1 762 грн. 00 коп.

Ухвалою суду від 25 травня 2018 року відкрито спрощене позовне провадження у справі з призначенням судового засідання та виклику в судове засідання учасників справи. Надано сторонам термін для подання заяв по суті справи.

Позивачем АТ КБ «ПриватБанк» заявлено клопотання про розгляд справи за відсутності представника позивача, підтримання позовних вимог та їх задоволення.

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні позов не визнав, просив застосувати позовну давність у даній справі, зазначивши на обґрунтування застосування строку позовної давності, що у листопада 2011 року він (відповідач) отримав картку «Універсальна. 55 днів пільгового періоду» з кредитним лімітом 10 000, 00 грн. 26.05.2014 року виник «залишок поточної заборгованості за даним кредитом (тілом кредиту) в розмірі 7 952, 89 грн. 30.06.2014 року виникла заборгованість, яка складається з поточної 11 486, 94 грн. та простроченої, - у розмірі 169, 83 грн. нарахування відсотків позивач почав здійснювати з 25.05.2013 року. Як передбачено умовами п.2.1.1.5.5 Умов та правил надання банківських послуг Клієнт зобов`язався погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, по перевитраті платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених договором. Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю три роки. Тим самим, починаючи з травня, 2014 року позивач фактично знав про своє порушене право, проте не заявляв про це, і саме з цього моменту і починається перебіг позовної давності, як щодо основного зобов`язання, так і до застосування відсотків за його користування. Тобто, починаючи з 2014 року по сьогоднішній день строк позовної давності сплив 30.06.2017 року, в той час як банк звернувся до суду з позовом за захистом своїх прав лише 15.05.2018 року.

Представником позивача АТ КБ «ПриватБанк» Гаренко Н.В. (діє на підставі довіреності №3415-К-Н-О від 09.08.2018 року) подано відзив на заяву відповідача про застосування строків позовної давності, за змістом якої зазначено, що даний кредитний продукт має певні особливості та відмінності від інших кредитних договорів, та, зокрема, за договором, укладеним з відповідачем, останньому було відкрито картковий рахунок, встановлено кредитний ліміт на картку, видано картку, а сума обов`язкового мінімального щомісячного платежу залежить від суми використаного кредитного ліміту. Кредитна картка є поновлювальною кредитною лінією, тобто це кредит, що надається банком клієнту в межах встановленого ліміту заборгованості, який використовується повністю або частинами і поновлюється в міру погашення раніше виданого кредиту. Клієнт, використавши та погасивши заборгованість за кредитною лінією, може знову користуватися нею у межах строку дії картки. Статтею 261 ЦК України встановлено, що за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Верховний Суд України неодноразово висловлювався відносно строку виконання зобов`язань по кредитам, що надаються у вигляді встановленого кредитного ліміту на кредитні картки, а саме:19.03.2014 року у справі №6-14цс14 та 18.06.2014 року у справі №6-61цс 14 «Відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі, погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст.257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст.261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору». Відповідно до Правил користування карткою строк дії картки вказано на лицевій стороні картки (місяць та рік). Картка діє до останнього календарного дня вказаного місяця. Отже, строк пере випущеної карки до останнього дня 06.2017 року, в той же час, позивач звернувся до суду з позовом до відповідача 11.04.2018 року, тобто до спливу строку позовної давності.

Заслухавши відповідача, зваживши доводи, викладені в позові на обґрунтування позовних вимог, оцінивши докази по справі в їх сукупності, з`ясувавши підстави та предмет позову, характер спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернувся позивач, виходячи з положень ст.12 та ст.13 ЦПК України, за якими цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів та доведення перед судом їх переконливості, при цьому суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів сторін, суд приходить до висновку, що вимоги позивача обґрунтовані, однак є такими, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Крім того, частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. (ч. 1 ст. 5 ЦПК України)

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому, враховуючи норми ч. 3 ст. 13, ст.49 ЦПК України, позивач, який вважає, що його суб`єктивне право порушене, самостійно визначає предмет та підставу позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову.

Підставу позову складають зазначення фактичних обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги та докази, на підтвердження зазначених позивачем обставин.

З огляду на зазначене, обґрунтовуючи доводи позовної заяви позивач зазначає той факт, що 10 лютого 2011 року між публічним акціонерним товариством комерційний банк ПриватБанк та відповідачем ОСОБА_1 було укладено договір про надання банківських послуг, за умовами якого відповідач ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 11 700 грн. 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користуванн якредитом в розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом та кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Позивач свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, надавши відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами, в межах встановленого кредитного ліміту, в той час, як відповідач не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості та відповідно до розрахунку заборгованості, проведеного ПАТ КБ "ПриватБанк" станом на 18.03.2018 року заборгованість за заначеним договором від 10.02.2011 року становить 117 000, 00 грн., яка складається з заборгованості за кредитом в розмірі 11 700, 00 грн. та заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі 105 300, 00 грн.

Щодо даних обставин, судом відзначається, що в межах даної цивільної справи № 405/2383/18, між сторонами виник спір щодо неналежного виконання відповідачем умов договору про надання банківських послуг від 10.02.2011 року.

Також спірні правовідносини сторін регулюються нормами Глави 71 Параграфом 2 Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року.

За частиною 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема, з правочинів.

Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до положень ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.

Таким чином, істотними умовами кредитного договору відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 та ст. 1054 ЦК України є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін.

В свою чергу, відповідний договір між позивачем та відповідачем у даній справі, - відсутній.

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку ПАТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

При цьому, як підтверджується матеріалами цивільної справи, в Анкеті-заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанк від 10.02.2011 року, клієнт ОСОБА_1 виявив бажання оформити на своє ім`я платіжну карту кредитка «Універсальна», при цьому, в останній не міститься інформації про розмір відсоткової ставки.

Відповідно до довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти клієнта ОСОБА_1 (картрахунок № НОМЕР_1 від 24.05.2011) старт карткового рахунку відбувся 24.05.2011 року , 31.05.2011 року Банком було встановлено кредитний ліміт в розмірі 10 000 грн. 00 коп., 22.03.2014 року кредитний ліміт було збільшено до 11 700 грн. 00 коп.

Крім того, відповідно до довідки АТ КБ «ПриватБанк» від 15.04.2019 року №30.1.0.0/2-20180419/1457, клієнт ОСОБА_1 згідно кредитного договору від 10.02.2011 року, отримав картки № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 , № НОМЕР_3 , № НОМЕР_4 зі строком перевищеної картки до останнього дня 06.2017 року.

Окрім того, на підтвердження заборгованості відповідача позивачем в додатках до позовної заяви надано розрахунок заборгованості за договором №б/н від 10.02.2011 року станом на 18.03.2018 року, з якого вбачається, що станом на 18.03.2018 року заборгованість ОСОБА_1 за кредитом (тілом кредиту) складає 11 700 грн. 00 коп., заборгованість за відсотками: на поточну заборгованість - 85, 67 грн., та на прострочену заборгованість 105 214, 33 грн., та в зазначеному розрахунку заборгованість по відсоткам за користування кредитними коштами визначено позивачем за базовою процентною ставкою 30,00 % на рік (з 31.05.2011 до 29.03.2013 року), 27,60% на рік (з 01.04.2013 року до 30.08.2014 року), 32, 40% на рік (з 01.09.2014 року до 31.05.2015 року), 42,00% на рік (з 01.04.2015 року до 18.03.2018 року), в той же час, правове обгрунтування розрахунку різних сум відсоткової ставки (27,60%, 30,00%, 32,40%, 42,00%) за період з 31.05.2011 року по 18.03.2018 року, позивачем в підставах позову жодним чином не обґрунтовуються.

Тим самим, зазначений розрахунок заборгованості проведений співробітником банку, якого неможливо ідентифікувати за прізвищем, у зв`язку з його (прізвища) відсутністю в розрахунку, фактично є відображенням односторонніх математично-арифметичних розрахунків позивача та не може слугувати доказом безспірності розміру грошових сум.

Таким чином, даний розрахунок заборгованості за договором не є належним доказом у справі та не замінює собою первинних бухгалтерських документів, які є єдиним джерелом, що належним чином підтверджують заборгованість відповідача, відповідно, наведений позивачем розрахунок заборгованості за договором, який за доводами позивача було укладено з відповідачем шляхом надання платіжної картки кредитка «Універсальна» на підставі заяви №б/н від 10.02.2011 року з кредитним лімітом у розмірі 11 700 грн. 00 коп. із сплатою річних на суму залишку заборгованості жодним чином не підтверджуються матеріалами справи.

Більш того, зі змісту наданого позивачем розрахунку заборгованості неможливо водночас встановити за якими відсотковими ставками, за який період та як саме розраховувались: сума несплаченого тіла кредиту; сума відсотків за користування кредитом; та інші платежі.

Також, позивачем надано виписку по рахунку (основна карта: НОМЕР_5 ) за період з 10.02.2011 року по 18.03.2018 року, клієнт ОСОБА_1 , з якого вбачається факт користування відповідачем ОСОБА_1 кредитними коштами, що також не заперечувалося і відповідачем.

Таким чином, кредитний ліміт є поновлювальною кредитною лінією, тобто це кредит, що надається банком клієнту в межах встановленого ліміту.

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положеннями закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Разом з тим, відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Порядок, періодичність друкування та форма надання виписок (у паперовій/електронній формі) із особових рахунків клієнтів обумовлюються договором банківського рахунку, що укладається між банком і клієнтом під час відкриття рахунку.

Таким чином, виписка по картковому рахунку, що міститься в матеріалах справи, може бути належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту, якій суд повинен надати належну оцінку.

За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На обгрунтування розрахунків складових заборгованості в частині відсотків позивач додав до позовної заяви «Довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», 55 днів пільгового періоду»; приклади використання кредитних коштів на кредитці «Універсальна», 55 днів пільгового періоду» з розрахунком загальної суми витрат клієнта» а також витяг з Умов та правил користування банківських послуг в ПриватБанку.

При цьому, судом відзначається, що довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», 55 днів пільгового періоду; приклади використання кредитних коштів на кредитці «Універсальна», 55 днів пільгового періоду» з розрахунком загальної суми витрат клієнта», а також витяг з Умов та правил користування банківських послуг в ПриватБанку, які не містять відомостей про їх редакцію станом на 2011 рік, а також витяг з Умов та Правил не містить підпису відповідача ОСОБА_1 про їх ознайомлення.

З огляду на викладене, факт ознайомлення відповідача з Умовами та правилами надання банківських послуг не можна визнати доведеним. Самі Умови та правила надання банківських послуг не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору №б/н від 10.02.2011 року.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд, який у постанові від 21.02.2018 року, ухваленій у цивільній справі №203/5497/13-ц (провадження № 61-1391св18), постанові від 05.03.2018 року, ухваленій у цивільній справі №192/156/17 (провадження № 61-2109св18), дійшов аналогічного висновку з тих самих правовідносин.

Також, Верховний Суд України в постанові від 22 березня 2017 року у справі № 6- 2320цс16, висловив правову позицію, що суд не встановив наявності належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці Умови мав на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника, та відповідно, чи брав на себе зобов`язання відповідач зі сплати винагороди та неустойки в разі порушення зобов`язання з повернення кредиту, чи в межах позовної давності позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Окрім того, матеріали справи не містять підтверджень, що саме зазначений Витяг із Умов надавався для ознайомлення відповідачу та він погодився з ними, підписуючи заяву, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, надані банком Витяг з Тарифів і Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

З огляду на зазначене, судом відзначається, що позивачем ПАТ КБ «ПриватБанк» в порядку ст.81 ЦПК України не надано належних та допустимих доказів, на підставі яких можливо було б перевірити розмір нарахованих процентів, що вказані в розрахунку заборгованості.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст.612 ЦК України).

Відповідно до п.3 ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

З огляду на викладене, та зваживши у сукупності надані ПАТ КБ "ПриватБанк" докази по справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягають частковому задоволенню та з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за договором про надання банківських послуг від 10.02.2011 року у заявленому позивачем розмірі в сумі 11 700 грн. 00 коп., в той час як позовні вимоги про стягнення відсотків в розмірі 105 300 грн. 00 коп. не підлягають задоволенню, оскільки відсутні правові підстави для їх стягнення.

Щодо застосування за заявою відповідача строку позовної давності судом відзначається наступне.

Відповідно до укладеного між сторонами договору про надання банківських послуг від 10.02.2011 року, відповідачу відкрито картковий рахунок, встановлено кредитний ліміт на картку, видано картку, яка (картка) є поновлювальною кредитною лінією, тобто це кредит, що надається банком клієнту в межах встановленого ліміту заборгованості, який використовується повністю або частинами і поновлюється в міру погашення раніше виданого кредиту. Клієнт, використавши та погасивши заборгованість за кредитною лінією, може знову користуватися нею у межах строку дії картки.

Статтею 261 ЦК України встановлено, що за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до правил користування платіжною карткою, - картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦКУкраїни) щодо щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. Строк дії картки вказано на лицевій стороні картки (місяць та рік). Картка діє до останнього календарного дня вказаного місяця. Строк наданої Банком відповідачу картки 06/2017. В свою чергу, позивач звернувся до суду з позовом до відповідача 11.04.2018 року, тобто до спливу строку позовної давності, на підставі чого, підстави для застосування строку позовної давності, - відсутні.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, вирішуючи питання про розподіл між сторонами судових витрат, судом враховано, що у разі часткового задоволення позову судові витрати по справі покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у зв`язку з чим з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 176 грн. 20 коп.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.4, 5, 7, 10, 12, 13, ст.ст.77-80, 81, 95, 133, 141, 235, 258, 259, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону №2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_6 , на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», заборгованість за договором про надання банківських послуг від 10 лютого 2011 року в розмірі 11 700 (одинадцять тисяч сімсот) грн. 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_6 , на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», , судовий збір в розмірі 176 грн. 20 коп.

В іншій частині позов публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження з підстав, передбачених ч.ч.2, 3 ст.354 ЦПК України.

Апеляційна скарга подається до Кропивницького апеляційного суду через Ленінський районний суд м.Кіровограда.

Суддя Ленінського

районного суду

м. Кіровограда Лілія Андріївна Іванова