ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

іменем України

28 жовтня 2019 року

м. Харків

справа № 638/1168/18

провадження № 22ц/818/3986/19

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Котелевець А.В.,

суддів - Сащенка І.С., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря - Огар І.В.,

імена (найменування) сторін:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 - представника ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 31 травня 2019 року в складі судді Омельченко К.О.,

у с т а н о в и в:

В січні 2018 року ОСОБА_1 звернулася у суд із позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява, з урахуванням уточнень, мотивована тим, що вона перебувала з відповідачем у трудових стосунках, працюючи з 01 серпня 2017 року на посаді головного спеціаліста Відділу обліку страхувальників Харківського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області. Наказом від 26 грудня 2017 року № 144-к була звільнена з 29 грудня 2017 року з роботи за пунктом 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату (чисельності) працівників.

Позивачка зазначала, що звільнення є незаконним, оскільки роботодавцем не було враховано те, що вона має тривалий безперервний стаж роботи, необхідну кваліфікацію для зайняття даної посади, високу продуктивність праці, а також те, що її чоловік на даний момент є безробітним. Крім того, їй не було запропоновано зайняти іншу роботу, незважаючи на наявність вакантних посад на час її звільнення.

Зазначає, що відділ обліку страхувальників Харківського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області, в якому вона працювала, не було ліквідовано, а лише перейменовано сектор обліку страхувальників та встановлено кількість працівників - 5 осіб. Однак незрозуміло, яким чином роботодавець визначив переважне право на залишення на посаді, оскільки комісія не була створена, а подання начальника управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області О . А.Буланова до голови первинної профспілкової організації не містить обгрунтування щодо розірвання укладеного з нею трудового договору.

Вказаною ситуацією їй завдано моральних страждань, оскільки після звільнення її родина опинилась у скрутному становищі. Для забезпечення життєдіяльності членів сім`ї вона змушена звертатись за допомогою до рідних та друзів, у зв`язку з чим їх відносини погіршились. Вона постійно перебуває у пригніченому та роздратованому стані, що впливає на її відносини з рідними. Крім того, вона перебуває на обліку в Харківському міському центрі зайнятості як особа, яка шукає роботу, однак до цього часу жодних пропозицій не надходило. А кошти, отримані в якості вихідної допомоги, були витрачені на оплату комунальних платежів та на допомогу батькам похилого віку.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просила скасувати наказ начальника Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області Буланого О.А. від 26 грудня 2017 року № 144-к про її звільнення; поновити її на посаді головного спеціаліста відділу обліку страхувальників Харківського міського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області; стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 січня 2018 року по 31 травня 2019 року в розмірі 241 365 грн. 00 коп. та 15 000 грн. 00 коп. на відшкодування моральної шкоди.

25 травня 2018 року Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області подало відзив на позовну заяву, в якому просило відмовити в задоволенні позовних вимог.

Відзив мотивовано тим, що звільнення позивачки відбулось з дотриманням норм діючого трудового законодавства.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 31 травня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що звільнення позивачки за пунктом 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату (чисельності) працівників було проведено з дотриманням норм трудового законодавства.

10 липня 2019 року ОСОБА_2 - представник ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі, допустити рішення в частині поновлення на роботі до негайного виконання.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачка не була особисто повідомлена про майбутнє вивільнення, оскільки в попередженні від 26 жовтня 2017 року № 10-22-1807, яке було направлено усім працівникам, не визначено, хто саме буде звільнений. За період з 26 жовтня 2017 року по 26 грудня 2017 року гранична чисельність працівників була збільшена з 257 до 265 осіб, однак жодна з 8 посад позивачці запропонована не була, що не узгоджується з правовою позицією, яка міститься в постанові Верховного Суду від 10 вересня 2018 року у справі № 487/6407-16-ц та в постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-491цс15.

Зазначає, що висновок суду першої інстанції про відсутність у позивачки переважного права на залишення на роботі не є обгрунтованим. При цьому ОСОБА_1 щомісячно виплачувалась доплата за вислугу років та премія за високі досягнення у праці, що свідчить про її високу кваліфікацію та значний професійний здобуток.

Вважає, що показники ефективності роботи та кваліфікація ОСОБА_1 судом першої інстанції належним чином не досліджені, тому висновок про відмову в позові є передчасним. У зв`язку з цим вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди підлягають задоволенню в повному обсязі.

Крім того, вказала, що справа розглядалась судом першої інстанції тривалий час та з порушенням вимог норм цивільного-процесуального кодексу.

27 серпня 2019 року ОСОБА_5 - представник Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Відзив мотивовано тим, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини першої статті 374 ЦПК України).

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_1 перебувала з відповідачем у трудових стосунках, працюючи з 01 серпня 2017 року на посаді головного спеціаліста Відділу обліку страхувальників Харківського міського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області на підставі наказу від 27 липня 2017 року № 47-к.

Постановою правління Фонду соціального страхування України від 12 вересня 2017 року № 47 «Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України» з 01 січня 2018 року затверджено граничну чисельність працівників виконавчої дирекції Фонду та її робочих органів у кількості 5 192 штатних одиниць.

Постановою правління Фонду соціального страхування України від 10 жовтня 2017 року № 50 «Про затвердження структури органів Фонду» установлено затвердити та ввести в дію з 01 січня 2018 року структуру робочих органів виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та затвердити до 01 листопада 2017 року штатні розписи управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в областях та місті Києві відповідно до затвердженої структури та граничної чисельності працівників робочих органів виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України.

На підставі наказу Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 23 жовтня 2017 року № 574 «Про затвердження граничної чисельності працівників робочих органів виконавчої дирекції Фонду соціального страхування в Харківській області» з 01 січня 2018 року встановлена гранична чисельність працівників управління Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області та його відділень в кількості 257 штатних одиниць.

Наказом Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області від 25 жовтня 2017 року № 83-к «Про зміни в організації виробництва і праці, зміни істотних умов праці та скорочення чисельності працівників» з 01 січня 2018 року встановлено граничну чисельність працівників Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області та його відділень у кількості 257 штатних одиниць і зазначено, що у термін до 01 листопада 2017 року необхідно попередити працівників управління та його відділень про зміни в організації виробництва і праці, про зміни істотних умов праці, зокрема, про зміну системи оплати та стимулювання праці, розміру посадового окладу, зміну найменування посади, які вступають в дію з 01 січня 2018 року та про можливе майбутнє вивільнення.

Наказом Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 24 листопада 2017 року № 680 до наказу від 23 жовтня 2017 року № 574 внесені зміни, замінивши число «257» на «263».

Наказом Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 29 грудня 2017 року № 1076 до наказу від 23 жовтня 2017 року № 574 внесені зміни, замінивши число «263» на «265».

26 жовтня 2017 року за № 10-22-1847 ОСОБА_1 направлено попередження про майбутнє вивільнення, яке було їй вручено під особистий підпис.

У зв`язку зі звільненням працівників начальник Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області звернувся з листом від 08 грудня 2017 року № 10-22-2628 до голови Первинної профспілкової організації щодо погодження звільнення, у тому числі ОСОБА_1 .

Згідно з витягом з протоколу № 5 засідання профспілкового комітету первинної профспілкової організації працівників соціальної сфери України Харківського міського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області від 22 грудня 2017 року була надана згода на звільнення ОСОБА_1 за пунктом 1 статті 40 КЗпП України з обов`язковим наданням гарантій і компенсацій, передбачених чинним законодавством.

Наказом від 26 грудня 2017 року № 144-к ОСОБА_1 була звільнена з 29 грудня 2017 року з роботи за пунктом 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату (чисельності) працівників.

Пунктом першим частини першої статі 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках зміни в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Положеннями частини другої статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Статтею 49-2 КЗпП України передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноваженим ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користався вивільнений працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникові з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника.

Такий правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 09 серпня 2017 року у справі № 6-1264цс17.

У першу чергу перевага на залишення на роботі надається особам, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці.

При цьому, учасники трудового спору вправі подавати будь-які допустимі докази, що підтверджують факт наявності у працівника, який звільняється, більш високої чи більш низької кваліфікації і продуктивності праці. Такими доказами можуть бути документи та інші відомості про освіту і присвоєння кваліфікаційних розрядів (класів, категорій, рангів), про підвищення кваліфікації, про навчання без відриву від виробництва, про винаходи і раціоналізаторські пропозиції, авторами яких є відповідні працівники, про тимчасове виконання обов`язків більш кваліфікованих працівників, про досвід трудової діяльності, про виконання виробітку (продуктивність праці), про розширення зони обслуговування, про збільшення обсягу виконуваної роботи, про суміщення професій тощо.

Продуктивність праці і кваліфікація працівника повинні оцінюватися окремо, але в кінцевому підсумку суд при розгляді трудового спору повинен визначити працівників, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці за сукупністю цих двох показників.

Частиною першою статті 43 КЗпП України передбачено, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Частиною сьомою статті 43 КЗпП України унормовано, що рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Враховуючи, що у зазначених нормах зміст поняття обґрунтованості рішення профспілкового органу закон не розкриває, то така обґрунтованість повинна оцінюватись судом виходячи із загальних принципів права і засад цивільного судочинства (стаття 8 Конституції України, стаття 2 ЦК України, статті 1, 213 ЦПК України).

Такий правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі №6-119цс15.

За штатним розписом від с 14 липня 2017 року, що діяв до 31 грудня 2017 року, у відповідача були вакантними наступні посади: одна (за наявності 17 працівників) - у Відділі бухгалтерського обліку та фінансово-бухгалтерської діяльності (у тому числі сектор фінансової звітності та сектор бюджетного планування), одна (за наявності 19 працівників) - у Секторі страхових виплат відділу страхових виплат та матеріального забезпечення, три (за наявності 23 працівників) - в Секторі надання медичних послуг потерпілим відділу організації надання соціальних та медичних послуг, дві (за наявності 36 працівників) - у Відділі контрольно-ревізійної роботи та аудиту, дві (за наявності 4 працівників) - у відділі господарського забезпечення.

У Відділі обліку страхувальників Харківського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області, де працювала ОСОБА_1 , було враховано переважне право на залишення на посаді наступних працівників: ОСОБА_6 , яка на час скорочення штату (чисельності) працівників мала на утриманні двох осіб; ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які на час скорочення штату (чисельності) працівників перебували у відпустці по догляду за дитиною; ОСОБА_9 , який є інвалідом Ш групи; ОСОБА_10 , як має стаж роботи 16 років, в той час як стаж роботи позивачки складає 4 роки 1 місяць.

Крім того, під час скорочення штату (чисельності) вивчалися показники по кожному з працівників Відділу обліку страхувальників Харківського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області, зокрема: знання чинного законодавства; рівень володіння державною мовою; здатність сприйняття нового, нових форм і методів роботи; етика ділового мовлення та спілкування; дотримання вимог з діловодства; рівень володіння програмним забезпеченням; рівень навантаження та обсягів виконуваної роботи. Як пояснила в судовому засіданні представник відповідача, ОСОБА_11 , як і шість інших працівників цього відділу, мали найнижчий показник, а саме - 0,2.

За штатним розписом від 31 жовтня 2017 року, що діє з 01 січня 2018 року, вакантні посади відсутні. При цьому зменшені наступні штатні одиниці: у Відділі бухгалтерського обліку та фінансово-бухгалтерської діяльності (у тому числі сектор фінансової звітності та сектор бюджетного планування) - 11 (за наявності 6 працівників), у Секторі страхових виплат відділу страхових виплат та матеріального забезпечення - 5 (за наявності 14 працівників), в Секторі надання медичних послуг потерпілим відділу організації надання соціальних та медичних послуг - 5 (за наявності 18 працівників), у Відділі контрольно-ревізійної роботи та аудиту - 29 (за наявності 7 працівників), у Відділі господарського забезпечення - 4 (цей відділ на даний час відсутній).

Отже, з 01 січня 2018 року в Управлінні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області вакансії були відсутні.

Встановивши вказані обставини, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що звільнення позивача за пунктом 1 частини першої статті 40 КзпП України здійснено відповідачем з дотриманням вимог законодавства і без порушення її трудових прав.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачка не була особисто повідомлена про майбутнє вивільнення, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки попередження від 26 жовтня 2017 року № 10-22-1807 було вручено на виконання наказу Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 23 жовтня 2017 року № 574 «Про затвердження граничної чисельності працівників робочих органів виконавчої дирекції Фонду соціального страхування в Харківській області», яким гранична чисельність працівників управління Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області та його відділень вводилась з 01 січня 2018 року.

Посилання на те, що за період з 26 жовтня 2017 року по 26 грудня 2017 року гранична чисельність працівників була збільшена з 257 до 265 осіб, однак жодна з 8 посад позивачці запропонована не була, є безпідставним. Матеріалами справи доведено, що за період з 26 жовтня 2017 року по 29 грудня 2017 року існувало 11 вакантних посад за штатним розписом, який діяв до 01 січня 2018 року. За новим штатним розписом, що діє з 01 січня 2018 року, вакантні посади відсутні.

Інші доводи апеляційної скарги на висновки суду не впливають, зводяться до необхідності переоцінки доказів, яким судом першої інстанції дана належна оцінка.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 31 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 28 жовтня 2019 року.

Головуючий А.В.Котелевець

Судді І.С.Сащенко

О.Ю.Тичкова