Єдиний унікальний номер справи 487/5236/18 Головуючий в апеляційній інстанції - Лисенко П.П.
Провадження №22-ц/812/611/19
П О С Т А Н О В А

іменем України

25 березня 2019 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Лисенка П.П.,

суддів: Галущенка О.І. та Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання - Андрієнко Л.Д.,

за участі:

позивача - ОСОБА_2,

представника позивача - ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,- ОСОБА_5,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_2, поданої через представника - ОСОБА_3, рішення Заводського районного суду м. Миколаєва, яке ухвалене 17 січня 2019 року об 11 годині 55 хвилин, в приміщенні Заводського районного суду м. Миколаєва, під головуванням судді Притуляка І.О., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення пені за несвоєчасну сплату аліментів,

В С Т А Н О В И Л А:

09 серпня 2018 року ОСОБА_2 пред'явила до ОСОБА_4 вищезазначений позов, який обґрунтовувала наступним.

Вона та відповідач є рідними дочкою та батьком.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєві по справі №2-6285/07, яке набрало законної сили 31 грудня 2007 року, з батька на користь матері - ОСОБА_6 було стягнуто аліменти на її утримання у розмірі ј частини всіх видів заробітку, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 27 листопада 2007 року і до досягнення нею повноліття.

Вищевказане судове рішення набрало законної сили і виконувалось примусово Центральним, Ленінським та Заводськими відділами державної виконавчої служби м. Миколаєва, а також Фортечним відділом ДВС м. Кропивницький ГТУЮ у Кіровоградській області, В цілому платник дотримувався обов'язку зі сплати аліментів і заборгованості не допускав.

Проте, за період з 06 квітня 2017 року по 12 жовтня 2017 року він аліменти не сплачував, внаслідок чого утворилася заборгованість у розмірі 33 093 гривень 92 копійки, яку він сплатив лише 21 березня 2018 року.

За такого, має місце прострочення сплати аліментів, що тягне за собою відповідальність боржника у вигляді обов'язку сплатити неустойку (пеню), у розмірі визначеному положеннями ч.1 ст.196 СК України.

Посилаючись на наведене, ОСОБА_2 просила стягнути з відповідача на її користь 33 093 гривень 92 копійкипені за несвоєчасну сплату аліментів

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 17 січня 2019 року у задоволенні позову відмовлено за його недоведеністю.

Позивач, через свого представника, подала на це рішення апеляційну скаргу, в якій просила його скасувати і ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити повністю.

Скаргу обґрунтовувала невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення ним норм матеріального та процесуального права при вирішенні справи.

Апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржене рішення суду 1 інстанції змінити, в частині підстави відмови у позові, оскільки суд відмовив у вимозі по недоведеній підставі, тобто без точного додержанням норм процесуального права.

Так, відмовляючи ОСОБА_2 у позові, суд 1 інстанції виходив з того, що позов не може бути задоволеним з тих підстав, що позивачем не доведено вини платника у їх невиплаті.

Проте з цим у повній мірі погодитися не можна.

Дійсно за ч. 1 ст. 196 СК України та У п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у вигляді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покласти таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. При цьому, слід мати на увазі, що одержував аліментів доводить наявність прострочки, а платник відсутність його вини в прострочці.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач практично весь час, з моменту стягнення аліментів за виконавчим листом, яке здійснювалося різними відділами ДВС м. Миколаєва та Фортечним відділом ДВС м. Кропивницький, вчасно та у повному розмірі сплачував аліменти на утримання доньки і до 06.04.2017 року заборгованості не мав. Після вказаної дати, виконавчий лист було повернуто ОСОБА_6 за її заявою (а.с. - 89), а потім, 21 вересня 2017 року, тобто за 6 місяців до закінчення стягнення аліментів, ОСОБА_6 звернулася до Заводського ВДВС м. Миколаєва з заявою про прийняття до виконання зазначеного виконавчого листа (а.с.57) і він був прийнятий до виконання.

Проте, ні виконавча служба, ні платник - не надали доказів тому, що сплата аліментів реально відбувалася, хоча то було обов'язком останнього і більше того, Заводський ВДВС м. Миколаєва підтвердив наявність заборгованості (а.с. - 64). Послідуюче погашення заборгованості платником, підтвердило ту обставину, що аліментні зобов'язання у відповідача зберігалися і він їх вчасно не виконав. Належних та допустимих доказів протилежному той не надав, хоча за процесуальним законом, то є його обов'язком.

За таких обставин суд 1 інстанції не міг відмовити у позові з наведеної обставини.

В той же час, суд не міг задовольнити і позов ОСОБА_2

Так, за Конституцією України, ст. 49 ЦПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів.

Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, 2, 4, 12-13, 367 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, слід зауважити, що, виходячи із загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, в порядку цивільного судочинства регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Відмова від такого права є недійсною.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, для чого роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.

Судовий розгляд, яким цивільна справа вирішується по суті, закінчується ухваленням рішення суду.

Відповідно до статей 12, 78, 81, 263 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» Про судове рішення у цивільній справі - рішення суду у цивільній справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 77 - 78, ч. ч. 3-4 ст. 82, 89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 81 ЦПК України, обов'язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами та не обмежений доводами апеляційної скарги і може вийти за їх межі.

При цьому, слід підкреслити, що відповідно до ст. 4 ЦПК України, за судовим захистом своїх прав, свобод чи інтересів може звернутися не будь-яка особа, а лише особа, законні права, свободи чи інтереси якої порушуються, не визнаються або оспорюються. В теорії цивільно-процесуального права, цю особу прийнято називати належним позивачем, а тому, його вимоги, у разі доведеності, підлягають судовому захисту в обраний ним спосіб.

Відповідно, особу, права, свободи чи інтереси якої не порушуються оскаржуваними рішенням/дією (бездіяльністю) відповідача прийнято називати неналежним позивачем, і у разі встановлення такого, у задоволенні його вимог слід відмовити за їх необґрунтованістю.

Оскаржене рішення суду 1 інстанції ухвалене не у повній відповідності з виписаним.

Так, в силу ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.

Зокрема, за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Таким чином, можна констатувати, що суб'єктний склад в аліментних зобов'язаннях є таким:

отримувач аліментів - один з батьків або інший законний представник дитини, разом з якими вона проживає;

платник аліментів - інший з батьків, який проживає окремо від дитини та має можливість надавати дитині утримання;

дитина, на утримання якої аліменти стягуються.

У зв'язку з цим, кожний з названих осіб має певні, лише йому належні, права та обов'язки, які підлягають виконанню, а у разі їх порушення - судовому захисту.

Зокрема, платник зобов'язаний вчасно та в установленому розмірі сплачувати аліменти, а у разі порушення такого обов'язку і утворенні з його вини заборгованості з їх сплати, відповідно до частини першої статті 196 СК України, ще й сплачувати на користь одержувача аліментів неустойку (пеню) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення.

При цьому, виходячи із визначеності прав та обов'язків сторін, право ініціювання стягнення пені за законом - належить лише одержувачу аліментів, який і буде належним позивачем у такій категорії справ. В даній справі - це могла б бути ОСОБА_7, проте вона цього позову не заявляла. Усі інші особи, які заявляють такий позов, у тому числі і дитина, на утримання якої аліменти стягуються - якою є ОСОБА_2, таким правом не наділені, а тому їх слід вважати неналежними позивачами і у задоволені таких позові слід відмовляти, що вірно констатував та вчинив і суд 1 інстанції.

У зв'язку з наведеним, та виходячи з положень ч. 4 ст. 367 ЦПК України, щодо можливості виходу апеляційною інстанцією за межі вимог та доводів апеляційної скарги, у позові слід відмовити саме з наведеної підстави, а саме - пред'явлення позову неналежним позивачем.

В решті рішення слід залишити без змін, оскільки воно ухвалене у повній відповідності з нормами чинного цивільного законодавства.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, подану через представника - ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 17 січня 2019 року змінити - вважати підставою відмови у позові його пред'явлення неналежним позивачем.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий П.П. Лисенко

Судді: О.І. Галущенко

Т.В. Серебрякова

__________________________________________________

Повний текст постанови складено 26 березня 2019 року.