Номер провадження: 22-ц/813/3244/19
Номер справи місцевого суду: 522/908/16-ц
Головуючий у першій інстанції Шенцева О.П.
Доповідач Журавльов О. Г.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.03.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - Журавльова О.Г.,

суддів: Гірняк Л.А., Комлевої О.С.,

за участю секретаря Павлючук Ю.В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Сбербанк»,

відповідач - ОСОБА_2,

третя особа - приватне акціонерне товариство «Футбольний клуб «Чорноморець»,

третя особа - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Сбербанк» на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 листопада 2017 року у складі судді Шенцевої О.П.,

встановив:

У січні 2016 року ПАТ «Сбербанк» звернулось до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за договором про відкриття кредитної лінії №14-В/11/44/ЮО від 15.07.2011 року та на за договором поруки від 15.07.2011 року.

Позов обґрунтовано несвоєчасним та неналежним виконанням боржником ПрАТ «ФК «Чорноморець» та поручителем ОСОБА_2 своїх зобов'язань за договором про відкриття кредитної лінії від 15 липня 2011 року, а саме: неповерненням в обумовлені строки кредиту та процентів у розмірах та термінах, передбачених п.п. 1.2., 6.1-6.3, 8.1. зазначеного договору про відкриття кредитної лінії.

Уточнивши позовні вимоги, ПАТ «Сбербанк» просило стягнути з ОСОБА_2 на свою користь заборгованість за договором про відкриття кредитної лінії від 15 липня 2011 року в розмірі 31 773 973,32 доларів США, що становить частину заборгованості за кредитною лінією (тіло кредиту); 6 276 988,08 доларів США - проценти за користування кредитною лінією, які нараховані за період з 15 липня 2014 року по 29 грудня 2015 року, включно; пеню у розмірі 15 802 012 грн 75 коп. за прострочення сплати процентів за користування кредитом, яка нарахована за період з 31 грудня 2014 року по 30 червня 2015 року; пеню у розмірі 29 971 746 грн 22 коп. за прострочення сплати тіла кредиту, яка утворилася за період з 31 грудня 2014 року по 30 червня 2015 року. Також позивач просив вирішити питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 28 квітня 2016 року у задоволенні позову ПАТ «Сбербанк» відмовлено (т.2 а.с.205-210).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 06 липня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ «Сбербанк» було відхилено, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 квітня 2016 року залишено без змін (т.4 а.с.17-23).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 листопада 2016 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 квітня 2016 року, ухвалу апеляційного суду Одеської області від 06 липня 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (т.4 а.с.179-182).

У квітні 2017 року ПАТ «Сбербанк» зменшило розмір позовних вимог у справі, просило суд стягнути з ОСОБА_2 на користь банку заборгованість за договором про відкриття кредитної лінії №14-В/11/44/ЮО від 15.07.2011 року та на підставі договору поруки від 15.07.2011 року, що складає тіло кредиту у розмірі 1 000 000 (один мільйон) доларів США, яка є частиною заборгованості за кредитною лінією (т.5 а.с.31-37).

Останнім рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 27 листопада 2017 рокуу задоволенні позовних вимог ПАТ «Сбербанк» до ОСОБА_2, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ПАТ «Футбольний клуб «Чорноморець», ОСОБА_3, про стягнення заборгованості за кредитним договором та договором поруки відмовлено (т.6 а.с.75-85).

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції керувався ч. 4 ст. 559 ЦК України, та зазначив, що на момент звернення із позовом до суду порука ОСОБА_2 за договором поруки від 15.07.2011 року є припиненою, а ПАТ «Сбербанк» пропущено строки пред'явлення до ОСОБА_2 вимоги про виконання зобов'язання.

Вказане рішення суду оскаржує в апеляційному порядку ПАТ «Сбербанк».

В скарзі з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права ставиться питання про скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позову.

Основні доводи апеляційної скарги зводяться до того, що правових підстав для відмови у задоволенні позову у суду першої інстанції не було, оскільки боржником була отримана вимога банку 07 липня 2015 року, останній день виконання зобов'язання для поручителя ОСОБА_2 настав 21 липня 2015 року, з позовом до суду ПАТ «Сбербанк»звернувся 14 січня 2016 року, в межах шестимісячного строку.

На вказану апеляційну скаргу ОСОБА_2 подано відзив, яким він заперечує проти задоволення апеляційної скарги. Вважає, що рішення суду Верховного Суду у справі №522/799/16-ц не має преюдиційного значення для розгляду цієї справи. ПАТ «Сбербанк» змінив строк виконання основного зобов'язання. Також, посилаючись на внесення змін №6 до п. 8.4 договору, посилається на встановлення строку позичальнику на виконання вимоги банку та на пропуск банком строку звернення до суду з цим позовом.

Указом Президента України №452/2017 від 29 грудня 2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах», ліквідовано Апеляційний суд Одеської області, створено Одеський апеляційний суд, який здійснює правосуддя в апеляційному окрузі, який включає Одеську область, з місцезнаходженням у м. Одесі.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно - територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

В порядку ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» рішенням зборів Одеського апеляційного суду від 28.12.2018 №1 днем початку роботи Одеського апеляційного суду визначено 03.01.2019.

Згідно до ч. 5 ст. 31 ЦПК України у разі ліквідації або припинення роботи суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду.

В порядку автоматизованого розподілу судової справи після створення нового суду суддею - доповідачем визначено суддю Журавльова О.Г. в складі суддів Гірняк Л.А., Комлевої О.С.

Відповідач ОСОБА_2, його представник ОСОБА_5, третя особа ОСОБА_3 в судове засідання не з'явилися. Про дату, час і місце розгляду справи в апеляційному суді повідомлялися належним чином.

Згідно ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

При цьому, колегія суддів зазначає, що необґрунтоване затягування розгляду справи суперечить вимогам ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку.

З цих підстав колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи, повідомлених належним чином про дату, час і місце розгляду справи, неявка яких до суду визнана судом неповажною.

При цьому колегія суддів також виходить із того, що у своєму рішенні у справі «Калашников проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що розумність тривалості провадження визначається залежно від конкретних обставин справи, враховуючи критерії, визначені у прецедентній практиці Суду, зокрема складність справи, поведінка заявника та поведінки компетентних органів влади.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги та письмового відзиву на неї, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Згідно ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином при вирішенні справи суд повинен був визначити зміст позовних вимог, предмет позову та його підставу з метою з'ясування наявності та характеру спірних правовідносин між сторонами, виявлення заінтересованих осіб у справі, правильного застосування матеріальної форми права до цих правовідносин та застосування необхідного способу захисту порушеного права, а також для визначення й дослідження кола питань і заходів, необхідних для ухвалення законного та обґрунтованого рішення.

Вказаним нормам закону судове рішення не відповідає.

Апеляційним судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що 15 липня 2011 року між ПАТ «Дочірній Банк Сбербанку Росії», назву якого змінено на ПАТ «Сбербанк», та ПрАТ «ФК «Чорноморець» було укладено договір про відкриття кредитної лінії. У подальшому до кредитного договору сторонами вносилися зміни та доповнення шляхом укладання договорів про внесення змін №№1-14. Зокрема, 26 квітня 2013 року кредитний договір викладений у новій редакції згідно із договором про внесення змін за №6.

Відповідно до умов п. 1.1., п. 1.2. кредитного договору, в редакції договору про внесення змін №6, позивачем відкрито ПрАТ «ФК «Чорноморець» відновлювальну кредитну лінію в доларах США лімітом кредитування 41 586 388 доларів США.

Згідно із п. 1.4. кредитного договору, в редакції договору про внесення змін №6, кредитна лінія відкрита строком до 30 червня 2018 року.

31 березня 2014 року згідно п. 1 договору про внесення змін №11 до кредитного договору сторонами встановлено, що ПрАТ «ФК «Чорноморець» надається невідновлювальна кредитна лінія в доларах США.

Відповідно до п. 6.1. кредитного договору, в редакції договору про внесення змін №6, ПрАТ «ФК «Чорноморець» зобов'язалося сплачувати позивачеві за користування кредитом проценти у розмірі, передбаченому договором (відповідною додатковою угодою). Проценти нараховуються на загальну суму заборгованості за кредитною лінією в валюті заборгованості.

Згідно пп. «щ» п. 2.1. кредитного договору, в редакції договору про внесення змін №6, належне виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором забезпечується порукою ОСОБА_2 на повний розмір зобов'язань позичальника за цим договором.

З метою забезпечення належного виконання зобов'язань ПрАТ «ФК «Чорноморець» за кредитним договором, 15 липня 2011 року між ОСОБА_2 та ПАТ «Дочірній Банк Сбербанку Росії», було укладено договір поруки, із подальшим внесенням до нього змін та доповнень.

Договір поруки та договори про внесення змін до нього укладені ОСОБА_2 за письмовою згодою його дружини, ОСОБА_3, про що свідчать відповідні надписи на договорі поруки та договорах про внесення змін до нього, підписані ОСОБА_3

Також встановлено, що ПАТ «Сбербанк» у зазначені в договорі строки та в повному обсязі виконав свої зобов'язання за кредитним договором щодо надання ПрАТ «ФК «Чорноморець» кредитних коштів, відкривши відновлювальну кредитну лінію, та видавши останньому в межах кредитної лінії кредитні кошти, що підтверджується виписками з рахунків, на яких обліковується заборгованість.

У кредитному договорі сторонами було встановлено строк виконання зобов'язання до 30 червня 2018 року (п. 1.4 кредитного договору, в редакції договору про внесення змін №6).

Пунктом 1.2. кредитного договору було встановлено графік погашення кредиту (ліміт кредитної лінії на певну календарну дату).

Пунктами 8.3. кредитного договору, в редакції, договору про внесення про внесення змін №6, було встановлено право ПАТ «Сбербанк» на дострокове повернення повної суми заборгованості за кредитом.

23 червня 2015 року ПАТ «Сбербанк» у зв'язку із невиконанням боржником умов кредитного договору, відповідно до умов п. 8.3. договору скористалося своїм правом вимоги в односторонньому порядку дострокового повернення повної суми заборгованості за кредитним договором, направивши на адресу товариства рекомендованим листом повідомлення-вимогу про дострокове повернення повної суми заборгованості за кредитним договором протягом 10 робочих днів з дня отримання цієї вимоги (що підтверджується поштовим штемпелем на конверті відправлення).

Вказана вимога банку боржником не виконана, у зв'язку із чим 14 липня 2015 року банк направив на адресу поручителя ОСОБА_2 повідомлення - вимогу про повернення заборгованості за договором про відкриття кредитної лінії у повному обсязі.

Факт відправлення в адресу відповідача повідомлення - вимоги підтверджується поштовим штемпелем на конверті відправлення та фіскальним чеком.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ПАТ «Сбербанк» звернулося до суду з позовом до поручителя ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором після спливу шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов'язання, як це визначено в ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Проте погодитись з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може, оскільки суд, внаслідок порушення норм матеріального та процесуального права дійшов цього висновку без всебічного, повного й обґрунтованого з'ясування дійсних обставин справи, а надані докази по справі оцінені судом першої інстанції односторонньо.

Згідно із ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання й протягом шести місяців, починаючи від цієї дати був зобов'язаний пред'явити позов до поручителя.

Таким чином, якщо кредитор на підставі ч. 2 ст. 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання, то передбачений ч. 4 ст. 559 цього Кодексу шестимісячний строк підлягає обрахуванню від цієї дати.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 22 червня 2016 року у справі №6-368цс16, постанові Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі №522/799/16-ц.

Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1 ст. 252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ч. 2 ст. 251 та ч. 2 ст. 252 ЦК України).

Якщо в договорі поруки не встановлено строку, після якого порука припиняється, а умова договору поруки передбачена його дія до повного виконання боржником своїх зобов'язань перед банком за кредитним договором не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить ч. 1 ст. 251 та ч. 1 ст. 252 цього Кодексу, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми ч. 4 статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Отже, порука - це строкове зобов'язання і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора. Це означає, що строк поруки відноситься до преклюзивних строків.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1844цс15, постанові Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі №522/799/16-ц.

Відповідно до п. 8.3. вищевказаного кредитного договору банк має право в односторонньому порядку вимагати від позичальника дострокового повернення повної суми заборгованості за кредитним договором, в разі письмового повідомлення позичальника.

23 червня 2015 року ПАТ «Сбербанк» направлено на адресу боржника рекомендованим листом повідомлення - вимогу про дострокове повернення повної суми заборгованості за кредитним договором.

Згідно з п. 11.9 зазначеного кредитного договору будь-які вимоги банку мають юридичну силу з моменту доведення до відома іншої сторони (з моменту отримання/вручення повідомлення-вимоги).

З матеріалів справи вбачається, що боржником отримана вимога банку 07 липня 2015 року. Факт отримання вимоги банку боржником не заперечується.

Таким чином, всупереч твердженню відповідача, строк виконання зобов'язання поручителем за вказаним кредитним договором було змінено кредитором, та останній день виконання такого зобов'язання за умовами кредитного договору та за змістом повідомлення-вимоги настав для поручителя ОСОБА_2 21 липня 2015 року, з позовом до поручителя банк звернувся 14 січня 2016 року, тобто в межах шестимісячного строку.

Та обставина, що судами господарської юрисдикції ухвалені рішення у справі за первісним позовом ПАТ «ФК «Чорноморець» до ПАТ «Сбербанк» та за зустрічним позовом ПАТ «Сбербанк» до ПАТ «ФК «Чорноморець» про тлумачення змісту договору, не має правового значення при розгляді цієї справи, враховуючи таке.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Предметом зустрічного позову ПАТ «Сбербанк» до ПАТ «ФК «Чорноморець» було тлумачення змісту пунктів 8.4 та 11.9 укладеного між сторонами кредитного договору. Рішенням господарського суду міста Києва від 02 серпня 2016 року було здійснено тлумачення змісту згаданих пунктів кредитного договору.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 10 листопада 2016 року було скасовано рішення господарського суду міста Києва від 02 серпня 2016 року та відмовлено в задоволенні зустрічного позову. Апеляційний суд не погодився із доводами ПАТ «Сбербанк» щодо необхідності тлумачення пункту 8.4 та пункту 11.9 кредитного договору, посилаючись на те, що у зазначених пунктах чітко і зрозуміло сформульовано викладені в них обставини. З таким висновком суду апеляційної інстанції погодився й Вищий господарський суд України у постанові від 15 лютого 2017 року, якою також скасував рішення судів попередніх інстанцій в частині первісного позову ПАТ «ФК «Чорноморець» про тлумачення змісту договору. При цьому виходив із відсутності правових підстав для тлумачення змісту договору.

Таким чином, згаданими рішеннями господарських судів не здійснено тлумачення змісту кредитного договору. Крім того, питання визначення настання відповідного строку за договором поруки не може бути предметом розгляду спору про тлумачення кредитного договору, а підлягає встановленню судом при розгляді даного спору, що виник між кредитором і поручителем з приводу невиконання кредитного договору.

Одночасно судова колегія зазначає, що відповідно до вимог ч. 4 ст. 338 ЦПК України 2004 року, чинного на час постановлення Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвали від 09 листопада 2016 року у справі №522/908/16-ц, висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Скасовуючи рішення судів попередніх інстанції про відмову в задоволенні позову ПАТ «Сбербанк» до ОСОБА_2, третя особа - ПАТ «ФК «Чорноморець», про стягнення частини заборгованості за тим же кредитним договором від 15 липня 2011 року (справа №522/908/16-ц), суд касаційної інстанції у своїй ухвалі від 09 листопада 2016 року виходив із того, що відповідно до пункту 8.3 кредитного договору банк має право в односторонньому порядку вимагати від позичальника дострокового повернення повної суми заборгованості за кредитним договором в разі письмового повідомлення позичальника, а згідно з пунктом 11.9 цього договору будь-які вимоги банку мають юридичну силу з моменту доведення до відома іншої сторони (з моменту отримання/вручення повідомлення-вимоги) та дійшов висновку, що строк виконання зобов'язання настав для поручителя ОСОБА_2 21 липня 2015 року, з якого й слід обчислювати шестимісячний строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України.

Суд першої інстанції на вказане уваги не звернув та ухвалив судове рішення передчасно, без повного всебічного та об'єктивного розгляду справи. Зазначене вище свідчить про неповне встановлення судом першої інстанції фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, що в свою чергу призвело до поверхневого вирішення спору.

Оскільки суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про припинення поруки у зв'язку із пропуском банком строку для звернення до суду з позовом до поручителя ОСОБА_2, тому правових підстав для відмови ПАТ «Сбербанк» у задоволені позову немає.

Вирішуючи питання щодо стягнення заборгованості у іноземній валюті (доларах США), апеляційний суд враховує наступне.

Відповідно до ст. 99 Конституції України грошовою одиницею в України є гривня.

Згідно ст. 2 Закону «Про банки і банківську діяльність» кошти є грошима в національній або іноземній валюті.

У ст. ст. 47 та 49 цього закону визначені операції банків щодо розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Такі кредитні операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Відповідно до ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Загальні положення про виконання грошового зобов'язання закріплені у ст. 533 ЦК, зокрема в ч. 3 цієї статті зазначено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, установлених законом.

Таким чином, якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам ч. 3 ст. 533 ЦК.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15 березня 2018 року у справі № 638/1841/14-ц.

У зв'язку із викладеним, апеляційний суд дійшов висновку, що позовні вимоги ПАТ «Сбербанк» до ОСОБА_2, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - приватне акціонерне товариство «Футбольний клуб «Чорноморець», ОСОБА_3 про стягнення частини заборгованості, що складає тіло кредиту у розмірі 1 000 000 (один мільйон) доларів США за договором про відкриття кредитної лінії №14-В/11/44/ЮО та договором поруки підлягають задоволенню у повному обсязі.

Згідно статей 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оскільки, суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права та висновки районного суду не відповідають фактичним обставинам справи, тому рішення суду першої інстанції на підставі ст. 376 ч. 1 п. 3, 4 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення, про задоволення позову ПАТ «Сбербанк».

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

З матеріалів справи вбачається, що за подання позовної заяви та апеляційної скарги ПАТ «Сбербанк» було сплачено судовий збір в сумі (6890,00 грн. + 7579,00 грн.) - загалом 14 469,00 грн. (т.1 а.с.235, т.6 а.с.108).

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується ст. 141 ЦПК України.

Враховуючи, що позовна заява та апеляційна скарга публічного акціонерного товариства «Сбербанк» підлягає задоволенню, сума сплаченого ним судового збору підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_2

Керуючись ст. ст. 141, 268, 367, 374, 376, 383, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Сбербанк» задовольнити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 листопада 2017 року скасувати, ухвалити нову постанову.

Позов акціонерного товариства «Сбербанк» до ОСОБА_2, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - приватне акціонерне товариство «Футбольний клуб «Чорноморець», ОСОБА_3 про стягнення частини заборгованості, що складає тіло кредиту за договором про відкриття кредитної лінії №14-В/11/44/ЮО від 15.07.2011 року та за договором поруки від 15.07.2011 року в розмірі 1 000 000 (один мільйон) доларів США задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний код фізичної особи: НОМЕР_1, дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_1, адреса реєстрації: АДРЕСА_2 на користь акціонерного товариства «Сбербанк» (01601, м. Київ, вул. Володимирська, 46, рахунок №3739604 в АТ «Сбербанк», МФО 320627, ідентифікаційний код: 25959784) заборгованість за договором про відкриття кредитної лінії №14-В/11/44/ЮО від 15.07.2011 року та договором поруки від 15.07.2011 року, що складає тіло кредиту в розмірі 1 000 000,00 (один мільйон) доларів США.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь акціонерного товариства «Сбербанк» витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі 14 469,00 грн.(чотирнадцять тисяч чотириста шістдесят дев'ять гривень 00 копійок).

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст Постанови складено 21 березня 2019 року.

Головуючий О.Г.Журавльов

Судді Л.А.Гірняк

О.С.Комлева