Постанова

Іменем України

21 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 766/13926/18-ц

провадження № 61-9437св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Інспекція з питань підготовки та дипломування моряків,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 14 грудня 2018 року у складі судді Дорошинської В. Е. та постанову Херсонського апеляційного суду від 16 квітня 2019 року у складі колегії суддів: Майданіка В. В., Кутурланової О. В., Орловської Н. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, визнання незаконними і скасування наказів.

Позовна заява мотивована тим, що він перебував у трудових відносинах із відповідачем із 16 березня 2017 року по 21 червня 2018 року, працюючи на різних посадах. Наказом Інспекції від 13 жовтня 2017 року № 277/к переведений на посаду директора Миколаївської регіональної філії, наказом від 21 червня 2018 року № 206/к його звільнено із 21 червня 2018 року із займаної посади у зв`язку із скороченням штату відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України. Вважає звільнення та наказ

від 21 червня 2018 року № 206/к незаконними, такими що порушують його права, оскільки він не відмовлявся від подальшої роботи в Інспекції, не виявляв бажання припинити трудові відносини та розірвати трудовий договір, мав переважне право на залишення на роботі у зв`язку із тим, що має три вищих освіти, є сімейною особою, одружений, має на утриманні малолітню дитину. Крім того зазначив, що йому не запропоновано жодної вакантної посади. Також вказав, що, в порушення статті 43 КЗпП України, відсутня згода профспілки щодо його звільнення, до того ж фактичні зміни в організації праці не відбулись. Крім того, вважає, що відповідач зобов`язаний був повторно попередити його про звільнення з посади у зв`язку із введенням в дію нового штатного розкладу. Також зазначив, що у результаті його незаконного звільнення відповідач зобов`язаний виплатити йому середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи із 21 червня 2018 року, та відшкодувати моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просив визнати незаконним та скасувати наказ Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків від 14 грудня 2017 року № 210 «Про введення в дію нової організаційної структури Інспекції»; визнати незаконним та скасувати наказ Інспекції від 21 червня 2018 року № 206/к «Про звільнення» ОСОБА_1 з посади директора Миколаївської регіональної філії Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків; поновити із 22 червня

2018 року ОСОБА_1 на посаді директора Миколаївської регіональної філії Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків; стягнути з Інспекції на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу із 21 червня 2018 року на дату винесення рішення без утримання прибуткового податку та інших обов`язкових платежів; стягнути з Інспекції моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн.

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 14 грудня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що введення нової організаційної структури обумовлено оптимізацією структури організації, забезпечення достатнього обсягу фінансових ресурсів, з метою недопущення збитковості Інспекції та подальшої стабілізації економічної ситуації, нова організаційна структура та штатний розпис погоджено з вищим органом - Мінінфраструктури, якому відповідач підпорядкований. Крім того, відповідно до статті 42 КЗпП України, враховано загальний трудовий стаж позивача (9 місяців 12 днів), який є меншим ніж у інших двох працівників, яким запропоновано переведення до Херсонської філії, та позивачем зазначено відомості лише про одну дитину. Також враховано положення статті 43?1 КЗпП України, за якими розірвання трудового договору можливе без згоди виборного органу первинної профспілкової організації у випадку звільнення керівника підприємства, установи, організації (позивач перебував на посаді директора Миколаївської регіональної філії). При цьому позивачем не доведено належними доказами, що він має переважне право на залишення на роботі.

Постановою Херсонського апеляційного суду від 16 квітня 2019 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишено без задоволення. Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 14 грудня 2018 року залишено без змін.

Залишаючи без задоволення апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який з дотриманням вимог статей 89, 263-264,

382 ЦПК України, повно та всебічно з`ясував обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки звільнення ОСОБА_1 відбулося згідно із чинним законодавством. Встановлено, що відсутні підстави для визнання незаконними та скасування відповідних наказів, а тому відсутні підстави для поновлення його на роботі та стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У травні 2019 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 14 грудня 2018 року та постанову Херсонського апеляційного суду від 16 квітня 2019 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, обґрунтовуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що на порушення положень наказу Інспекції

від 14 грудня 2017 року № 211 позивачу так і не запропоновано жодної вакантної посади та 21 червня 2018 року незаконно звільнено, проте такі вакансії в Інспекції існували, але були заміщенні новоприйнятими особами або за переведенням вже працюючих працівників. Крім того, до моменту звільнення позивача з роботи

(21 червня 2018 року) пунктом 4 наказу від 27 лютого 2018 року № 52 «Про введення нового штатного розпису в Інспекції» визнано, що наказ Інспекції від 21 грудня

2017 року № 211 втратив чинність у зв`язку із чим відповідач зобов`язаний був повторно попередити позивача про звільнення з посади у зв`язку із введенням в дію нового штатного розкладу, проте цього відповідачем не зроблено, тому звільнення позивача з посади є незаконним, адже він не був попереджений про звільнення з роботи у зв`язку з введенням в дію нового штатного розпису наказом

від 27 лютого 2018 року № 52. До того ж, з огляду на положення статті 42 КЗпП України, позивач мав законні підстави щодо надання йому переважного права на залишення на роботі, проте роботодавець взагалі не розглядав переважного права позивача на залишення на роботі, хоча ці обставини Інспекції були відомі.

Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу ОСОБА_1

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 01 липня 2019 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що наказом від 15 березня 2017 року № 60/к ОСОБА_1 прийнятий із 16 березня 2017 року на посаду начальника відділу управління якістю, сертифікації та аудиту заступника начальника управління з питань підготовки Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків. У подальшому він декілька разів переведений на інші посади. Наказом від 31 жовтня 2017 року № 227/к позивач переведений на посаду директора Миколаївської регіональної філії із 01 листопада 2017 року.

Інспекція з питань підготовки та дипломування моряків згідно із Положенням про Інспекцію з питань підготовки та дипломування моряків (затвердженим наказом Міністерства транспорту України від 17 жовтня 2001 року № 693, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 02 листопада 2001 року за № 928/6119), є державною організацією, заснованою на державній власності, і належить до сфери управління Міністерства інфраструктури України. Одним із основних завдань діяльності Інспекції є підтвердження кваліфікації моряків у постійно діючих державних кваліфікаційних комісіях, а також підтвердження дійсності документів моряків, що засвідчують їх кваліфікацію, визначених законодавством, що зазначені в пункті 3/2 Розділу 3 Положення.

Із пояснювальної записки начальника Інспекції на адресу Міністерства інфраструктури України щодо оптимізації структури Інспекції (від 22 листопада

2017 року), яка додана до проекту організаційної структури, вбачається, що є пропозиція оптимізувати структуру Інспекції шляхом скорочення кількості філій, зменшення кількості заступників начальника, тощо. Також вказана пропозиція скорочення двох філій Інспекцій: Миколаївської та Бєлгород-Дністровської.

Відповідно до порівняльної таблиці до організаційної структури, затвердженої начальником Інспекції Пересадою М. В . штатна чисельність станом на 13 травня

2017 року становить 139 одиниць.

Згідно наказу Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків від 14 грудня 2017 року № 210 у зв`язку із затвердженням нової організаційної структури Інспекції введено в дію із 02 січня 2018 року нову організаційну структуру.

Відповідно до наказу Інспекції від 14 грудня 2017 року № 211 на підставі вказаного вище наказу № 210 затверджено та введено в дію із 02 січня 2018 року штатний розпис Інспекції, який додано до наказу (пункт 1) та, зокрема відділу кадрів наказано: забезпечити повідомлення про зміну в організації праці відповідно до чинного законодавства працівників Інспекції (пункт 2.2), дотримати в установленому законом порядку щодо переведення працівників Інспекції згідних продовжувати роботу за новими посадами (пункт 2.3), здійснити відповідні заходи щодо працівників Інспекції, посади яких виводяться згідно із штатним розписом, та які відмовились

від подальшої роботи (пункт 2.4).

Згідно з штатним розписом Інспекції із 02 січня 2018 року, затвердженого наказом

від 14 грудня 2017 року № 211, який, як зазначено вище, доданий до цього наказу, всього затверджено 89 штатних одиниць, вказано про функціонування лише чотирьох регіональних філій: Одеської, Ізмаїльської, Маріупольської, Херсонської. Із вказаних регіональних філій наявні посади регіональних директорів лише у двох: у Одеській та Маріупольській.

Із матеріалів справи вбачається, що до вивільнення функціонувало 6 філій (крім вказаних чотирьох також і Миколаївська та Бєлгород-Дністровська).

У листі начальника Інспекції Пересади М. повідомляється ОСОБА_1 про те, що у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників Інспекції та відповідно до наказу Інспекції від 14 грудня 2017 року № 211 із 02 січня 2018 року скорочено посаду директора Миколаївської регіональної філії Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків, також вбачається, що на момент скорочення посади директора Миколаївської регіональної філії Інспекції, були відсутні вакантні посади, які могли б бути запропоновані позивачу для подальшого працевлаштування. Також вказано, що у разі виникнення відповідної за кваліфікацією вакансії до закінчення двохмісячного терміну попередження, вона буде запропонована відповідно до чинного законодавства.

У інформації про заплановане масове звільнення працівників у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці від 28 грудня 2017 року вказано перелік посад Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків, які передбачають вивільнення протягом трьох місяців згідно з наказом від 14 грудня 2017 року № 211, серед яких з 6 посад директора регіональної філії передбачається вивільнення

4 посади; запланована дата вивільнення - 28 лютого 2018 року.

Наказом від 21 червня 2018 року № 206/к позивач звільнений з посади директора Миколаївської регіональної філії у зв`язку зі скороченням штату відповідно до

пункту 1 статті 40 КЗпП України із 21 червня 2018 року та виплачено компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку за період роботи із 16 березня 2017 року до 21 червня 2018 року за 30 календарних днів, додаткову оплачувану відпустку за період роботи із 16 березня 2017 року по 21 червня 2018 року за 9 календарних днів, відповідно до статті 24 Закону України «Про відпустки» та виплачено вихідну допомогу в розмірі однієї середньомісячної заробітної плати відповідно до

статті 44 КЗпП України.

Із вказаним наказом позивач ознайомився 21 червня 2018 року, що підтверджується його підписом на вказаному наказі.

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Положеннями частини другої статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Частини 2, 3 цієї статті визначають обставини, які мають враховуватись в разі вирішенні питання про залишення на роботі працівника при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації.

При вивільненні працівників, у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці в першу чергу підлягає оцінці кваліфікація та продуктивність праці працівників, що підлягають скороченню. І лише за умови рівноцінності кваліфікації та продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені у частині другій статті 42 КЗпП України.

За змістом статті 42 КЗпП України коло працівників, серед яких визначаються особи, які мають переважне право на залишення на роботі, та які не мають такого права, стосується всіх працівників, які займають таку ж посаду.

При визначенні працівників з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці, використовуються ознаки, які в сукупності характеризують виробничу діяльність працівників: наявність певної освіти, стаж і досвід роботи, ставлення до роботи, якість виконуваної роботи тощо.

Статтею 43-1 КЗпП України встановлено перелік випадків, у яких звільнення працівника може бути проведено без згоди профспілки. Так відповідно до частини сьомої цієї статті розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації допускається у випадку звільнення із підприємства керівника підприємства (філіалу).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, правильним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, що звільнення позивача відбулося відповідно до вимог трудового законодавства, оскільки на підприємстві дійсно мало місце скорочення чисельності штату із 139 до 89 посад, що відповідає положенням частини першої статті 40 КЗпП України. Під час вивільнення позивача у роботодавця були відсутні вакантні посади, тому відповідач повинен був повідоми про вивільнення працівників державну службу зайнятості, а отже, порушень статті 49-2 КЗпП України не встановлено.

Наведені у касаційній скарзі доводи про те, що на порушення положень наказу Інспекції від 14 грудня 2017 року № 211 позивачу так і не запропоновано жодної вакантної посади та 21 червня 2018 року незаконно звільнено, проте такі вакансії в Інспекції існували, але були заміщенні новоприйнятими особами або за переведенням вже працюючих працівників, не заслуговує на увагу, оскільки ОСОБА_1 працював директором у Миколаївській регіональній філії, яка була скорочена та на момент скорочення, були відсутні посади, які б могли бути запропоновані позивачу. Крім того, заплановане масове звільнення працівників було пов`язано із змінами в організації виробництва і праці, які передбачали вивільнення протягом трьох місяців 50 працівників, серед яких 4 посади директорів регіональних філій.

Отже роботодавець виконує свій обов`язок по працевлаштуванню працівників при їх вивільненні або пропонуючи вільні посади на цьому ж підприємстві, при їх наявності, або шляхом повідомлення державну службу зайнятості.

Доводи касаційної скарги про те, що до моменту звільнення позивача з роботи

(21 червня 2018 року) пунктом 4 наказу від 27 лютого 2018 року № 52 «Про введення нового штатного розпису в Інспекції» визнано, що наказ Інспекції від 21 грудня

2017 року № 211 втратив чинність у зв`язку із чим відповідач зобов`язаний був повторно попередити позивача про звільнення з посади у зв`язку із введенням в дію нового штатного розкладу, проте цього відповідачем не зроблено, тому звільнення позивача з посади є незаконним, адже він не був попереджений про звільнення з роботи у зв`язку з введенням в дію нового штатного розпису наказом від 27 лютого 2018 року № 52, не заслуговує на увагу, оскільки повторне попередження про вивільнення не передбачено трудовим законодавством.

Посилання у касаційній скарзі на те, що позивач мав законні підстави щодо надання йому переважного права на залишення на роботі, проте роботодавець взагалі не розглядав переважного права позивача на залишення на роботі, хоча ці обставини Інспекції були відомі, є безпідставними, оскільки при вивільненні працівників, у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці в першу чергу підлягає оцінці кваліфікація та продуктивність праці працівників, що підлягають скороченню. І лише за умови рівноцінності кваліфікації та продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені у частині другій статті 42 КЗпП України.

З наведеного можна зробити висновок, що спочатку підлягає оцінці кваліфікація та продуктивність праці всіх працівники, які займають таку ж, як скорочувана посада, і виконують таку ж роботу на підприємстві, в установі, організації. При умові рівноцінності кваліфікації та продуктивності праці таких працівників, вирішується питання про те, хто із працівників має переважне право на залишення на роботі. Тобто порівняння продуктивності праці і кваліфікації працівників має проводитись на початку процедури скорочення та до попередження конкретного працівника про наступне вивільнення.

Процедура визначення кваліфікації та продуктивність праці працівників, а також процедура визначення осіб, які мають переважне право на залишення на роботі, законодавчо не визначена. Проте, враховуючи що потреба у визначені (оцінці) наявності такого права виникає при вивільненні працівників, у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, скороченні чисельності штату працівників, яке ініціюється роботодавцем, тому створити умови та провести таку оцінку повинен роботодавець.

За встановлених у справі обставин, така оцінка проводилась роботодавцем, тому у цій справі суди дійшли обґрунтованих висновків про відсутність порушень роботодавцем при звільнені позивача положень статті 42 КЗпП України.

Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом надана належна оцінка, Верховний Суд доходить висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Оскільки доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій та не дають підстав вважати, що судами порушені норми матеріального та процесуального права, тому суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою та підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення залишенню без змін.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 14 грудня 2018 року та постанову Херсонського апеляційного суду від 16 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

І. Ю. Гулейков

Г. І. Усик