печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2019 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Новака Р.В.,

при секретарі судового засідання - Талдоновій М.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу в порядку спрощеного провадження за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про визнання договору недійсним та стягнення коштів,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон», в якому просить визнати недійсним договір фінансового лізингу № 004407 від 27.05.2016 року, укладений між ТОВ «ЛК «Еталон» та ОСОБА_1 , та стягнути з відповідача сплачені за договором лізингу кошти в сумі 25000,00 грн. та судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 27.05.2016 року між ним та ТОВ «ЛК «Еталон» було укладено договір фінансового лізингу № 004407, предметом якого було придбання транспортного засобу міні-трактора ДТЗ 244, вартістю 250000,00 грн. На виконання умов договору позивач сплатив відповідачу авансовий платіж в розмірі 25000,00 грн. Через декілька днів позивачем було з`ясовано, що відповідач уклав не договір купівлі-продажу трактора, а договір фінансового лізингу. Сплачені позивачем кошти у розмірі 25000,00 грн. виявилися комісією за організацію, оформлення та виконання договору фінансового лізингу, які при жодних обставинах не підлягають поверненню. Вказує на те, що після сплати коштів, трактора позивач не отримав. Позивач зазначає, що договір фінансового лізингу № 004407 від 27.05.2016 року укладений з порушенням вимог чинного законодавства, а саме, договір не був посвідчений нотаріально; в Державному реєстрі фінансових установ відсутня інформація про наявність у відповідача ліцензії для здійснення фінансових послуг; умови договору є несправедливими, що в силу приписів ст. ст. 203, 215 ЦК України, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є підставою для визнання вказаного договору недійсним.

06 лютого 2019 року суд відкрив провадження у цій справі та з урахуванням ч. 4 ст. 19 ЦПК України вирішив її розглянути у порядку спрощеного провадження.

Відповідач у встановлений судом строк не подав відзиву на позов, у зв`язку з чим суд вирішив розглянути справу на підставі наявних у справі доказів.

Розглянувши наявні у справі документи і матеріали, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що 27.05.2016 року між ТОВ «ЛК «Еталон» та ОСОБА_1 було укладено договір фінансового лізингу № 004407, предметом якого було придбання транспортного засобу міні-трактора ДТЗ 244, вартістю 250000,00 грн.

На виконання умов договору позивач сплатив відповідачу авансовий платіж в розмірі 25000,00 грн. Через декілька днів позивачем було з`ясовано, що відповідач уклав не договір купівлі-продажу трактора, а договір фінансового лізингу.

ТОВ «ЛК «Еталон» повідомило позивача, що сплачені позивачем кошти у розмірі 25000,00 грн. виявилися комісією за організацію, оформлення та виконання договору фінансового лізингу, які при жодних обставинах не підлягають поверненню.

Вимагаючи визнання недійним договору фінансового лізингу № 004407 від 27.05.2016 року, позивач, зокрема, посилається на те, що умови договору є несправедливими, що в силу приписів ст. ст. 203, 215 ЦК України, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є підставою для визнання вказаного договору недійсним.

Аналізуючи вказані доводи позивача, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Правова природа договору лізингу визначена законодавцем в ст. 806 ЦК України, якою передбачено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.

До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

Предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів (ч. 1 ст. 807 ЦК України).

Загальні правові та економічні засади фінансового лізингу визначені Законом України «Про фінансовий лізинг».

Відповідно до ч. 1 ст. 1 вказаного Закону, фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу.

В свою чергу, згідно ч. 2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг», за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Предметом договору лізингу (предмет лізингу) може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів (ч. 1 ст. 3 Закону України «Про фінансовий лізинг»).

Аналіз наведених правових норм у їх сукупності дає підстави для висновку про те, що за своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором, який містить в собі як елементи договору оренди (найму), так і елементи договору купівлі-продажу.

Оскільки в даному випадку предметом лізингу є транспортний засіб, до договору фінансового лізингу № 004407 від 27.05.2016 року потрібно застосовувати положення щодо найму (оренди) транспортного засобу та купівлі-продажу транспортного засобу.

Так, ст. 799 ЦК України встановлено, що договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч. 4 ст. 203 ЦК України, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Згідно ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Верховного суду України від 16.12.2015 року у справі №6-2766 цс15.

За вказаних обставин суд вважає, що недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору фінансового лізингу № 004407 від 27.05.2016 року свідчить про його нікчемність.

До того ж, суд звертає увагу, що ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання договору (чи його умов) недійсним.

Так, згідно ч. ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Таким чином з наведеної норми вбачається, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності, закріплений законодавцем в п. 6 ч.1 ст. 3 ЦК України та ч. 3 ст. 509 ЦК України; по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Варто зауважити, що принцип добросовісності є одним із засобів обмеження принципу свободи договору сторін, способом утримання сторін від зловживання своїми правами при виконанні договору. Зміст цього принципу полягає в тому, що умови правочинів та їх застосування суб`єктами цивільних правовідносин мають бути належними і справедливими та відповідати загальновизнаним нормам обороту.

При цьому, у Рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року за N 15-рп/2004 у справі N 1-33/2004 зазначено, що "справедливість - одна із основних засад права - є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню".

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (п.п. 2, 3 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірвання або невиконанням ним договору (п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд в постанові від 12.02.2018 року у справі № 707/2953/15-ц.

Як встановлено судом, у договорі фінансового лізингу № 004407 від 27.05.2016 року виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов`язків, передбачених договором та Законом, звужені обов`язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов`язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості.

Відповідно до ст. 808 ЦК України якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов`язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов`язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Отже, оскільки вибір продавця лізингу за договором здійснює відповідач, так як в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то пункт договору фінансового лізингу щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та іншого, суперечить положенням ст. 808 ЦК України.

Таким чином, аналізуючи умови договору фінансового лізингу № 004407 від 27.05.2016 року, суд приходить до висновку, що вони є несправедливими в розумінні ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», адже порушують принцип добросовісності, мають дисбаланс в бік прав лізингодавця (відповідача по справі), завдають збитків позивачу, оскільки позивач позбавлений права на повернення вже сплачених грошових коштів. Наведене, в свою чергу, є правовою підставою для визнання вказаного договору недійсним.

Згідно ч.ч. 1, 5, 6, 7 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідач не надав суду належних та допустимих доказів нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу № 004407 від 27.05.2016 року чи ухилення позивача від такого нотаріального посвідчення, та не спростував доводи позивача щодо несправедливості умов оспорюваного договору.

За вказаних обставин суд вбачає наявність правових підстав для визнання договору фінансового лізингу № 004407 від 27.05.2016 року недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Оскільки судом встановлено недійсність договору фінансового лізингу № 004407 від 27.05.2016 року, суд вважає за необхідне застосувати наслідки недійсності правочину шляхом стягнення з відповідача сплаченої позивачем суми у розмірі 25000,00 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 551,20 грн. судового збору.

Керуючись ст.ст. 203, 216, 220, 806, 807, 808 ЦК України, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 12, 13, 81, 141, 200, 258, 259, 263-265, 267, 273, 354, 355 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про визнання договору недійсним та стягнення коштів - задовольнити.

Визнати недійсним договір фінансового лізингу № 004407 від 27.05.2016 року, укладений між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон».

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» (01133, м. Київ, вул. Кутузова, 18/7, к. 613) на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1) грошові кошти в сумі 25000 (двадцять п`ять тисяч) грн. 00 коп.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» (01133, м. Київ, вул. Кутузова, 18/7, к. 613) на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1) у відшкодування судових витрат судовий збір в розмірі 551 (п`ятсот п`ятдесят одну) грн. 20 коп.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційні скарги на рішення подаються учасниками справи до суду апеляційної інстанції через Печерський районний суд м. Києва, (а з початку функціонування Єдиної інформаційно-телекомунікаційної системи безпосередньо до апеляційного суду), а матеріали справи витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності Цивільним процесуальним кодексом України в редакції від 15.12.2017 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Р.В. Новак