Справа № 466/7598/17 Головуючий у 1 інстанції: Ліуш А.І.
Провадження № 22-ц/811/2341/18 Доповідач в 2-й інстанції: Струс Л. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2019 року м. Львів

Справа № 466/7598/17

Провадження № 22-ц/811/2341/18

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів з розгляду цивільних справ:

головуючого Струс Л.Б.,

суддів Левика Я.А., Шандри М.М.

секретар Бадівська О.О.

за участю ОСОБА_1

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Залізничного районного суду м.Львова від 16 серпня 2018 рокуу складі судді Ліуш А.І.

у справі

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення авансу та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

Оскаржуваним рішенням позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення авансу задоволено повністю.

Стягнуто з ОСОБА_3 / АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 / АДРЕСА_2 , паспорт серії НОМЕР_2 / 1000 /одну тисячу/ доларів США 00 центів, що за офіційним курсом НБУ станом на 16 серпня 2018 року становить 27449 /двадцять сім тисяч чотириста сорок дев`ять/ гривень 86 копійок авансу.

Стягнуто з ОСОБА_3 / АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_1 у дохід держави 640 /шістсот сорок/ гривень 00 копійок судового збору.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди - відмовлено за безпідставністю.

Дане рішення суду оскаржив ОСОБА_3 , подавши апеляційну скаргу.

З рішенням не погоджується, вважає що оскаржуваним рішенням не забезпечено рівності усіх учасників процесу перед законом і судом, змагальності сторін, диспозитивності та з`ясування всіх обставин у справі.

Вважає, що судом порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права, не враховано доказів, що мають значеня для справи.

Зазначає, що 15 червня 2018 року між ОСОБА_3 та Позивачем виникла домовленість з приводу оформлення договору купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_3 .

20 червня 2018 року Позивачем, з метою забезпечення виконання зобов`язання, передано йому 1 000 доларів США. Фактично ними було укладено попередній договір купівлі-продажу квартири. Згідно домовленості ОСОБА_3 , протягом наступних 3-ох місяців, мав підготувати квартиру та всі необхідні документи для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу.

На виконання взятих на себе зобов`язань, ним було підготовлено документи та квартиру та 06 жовтня 2018 року він і Позивач повинні були явитися до нотаріуса для належного оформлення всіх документів.

Однак, 06.10.2018 р. ОСОБА_1 до нотаріуса для підписання договору не з`явився, про причини неявки не повідомив, на зв`язок не виходив.

Поданий до суду позов про стягнення з нього коштів, які слугували забезпеченням виконання зобов`язання, яке в свою чергу було порушене самим Позивачем, було для нього несподіванкою.

Зазначає, що у розписці грошова сума у розмірі 1 000 доларів США є завдатком, який Позивач сплатив як забезпечення виконання зобов`язання, а згідно ст. 571 ЦК України такий не підлягає поверненню якщо полрушення зобов`язання сталося з вини боржника. Позивачем належними та допустимими доказами не доведено, що договір купівлі-продажу квартири не був укладений з вини Відповідача (Апелянта).

Таким чином, правові підстави для задоволення позову відсутні, а судом при постановленні оскаржуваного рішення не встановлено всіх обставин справи, не досліджено всіх доказів у справі. Зокрема, за його клопотанням не допитано нотаріуса у судовому засіданні. На підставі наведеного вважає, що рішення суду є незаконним та підлягає скасуванню.

Просить рішення Залізничного районного суду м.Львова від 16 серпня 2018 рокускасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні первинного позову відмовити.

Представник апелянта ОСОБА_5 подав клопотання, де просить розглядати апеляційну скаргу без участі апелянта ОСОБА_3 та його представника.(а.с.162)

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.4 ЦПК України, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам. За загальними положеннями ЦПК України обов`язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апелянт не оскаржує рішення в частині відмови у задоволенні зустрічного позову, тому в тій частині апеляційний суд у відповідності ч.1ст.367 ЦПК України не перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в тій частині.

Задовольняючи первісний позов районний суд прийшов до висновку, що оскільки договір купівлі-продажу квартири, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами в справі укладено не було, а сторони лише домовилися укласти такий договір в майбутньому, передана позивачем ОСОБА_1 відповідачу ОСОБА_3 грошова сума в розмірі 1000,00 доларів США є авансом, який підлягає поверненню позивачу ОСОБА_1 .

Колегія суддів погоджується з зазначеним висновком суду виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_3 .

Відповідно до розписки від 20 червня 2017 року ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 1000,00 доларів США як аванс за продаж квартири АДРЕСА_3 .

Згідно ч. 1 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Відповідно до статті 570 Цивільного кодексу України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Статтею 571 ЦК України встановлено наслідки порушення або припинення зобов`язання, забезпеченого завдатком. Так, якщо порушення зобов`язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора. Якщо порушення зобов`язання сталося з вини кредитора, він зобов`язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості.

На відміну від завдатку, аванс - це спосіб платежу. Аванс не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати. У разі сплати авансу кредитор не може бути зобов`язаний до повернення авансу у подвійному розмірі і відповідно до відшкодування збитків.

Частими є випадки звернення до суду з позовам про повернення грошових коштів, які передавались як завдаток для забезпечення виконання договору, але договір в подальшому укладено не було.

Верховним Судом України у постанові від 13.02.2013 у справі № 6-176цс12. зазначено, що внесення завдатку як способу забезпечення виконання зобов`язання може мати місце лише в разі наявності зобов`язання. Якщо договору, який б за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами укладено не було, а сторони лише домовилися укласти такий договір в майбутньому, передана грошова сума є авансом, який підлягає поверненню. Поверненню підлягає й аванс, отриманий за попереднім договором.

Колегія суддів погоджується з позицією районного суду, який задовольнив позов, та зазначив, що оскільки договір купівлі-продажу квартири між сторонами укладений не був, сторони домовилися укласти такий договір в майбутньому, тому отримана відповідачем грошова сума у розмірі 1 тис. доларів США є авансом, який підлягає поверненню.

Таку ж позицію ВССУ викладено у справі про стягнення грошових коштів, переданих за попереднім договором купівлі-продажу нежитлових будівель та обладнання (ухвала ВССУ від 14.12.2016 у справі № 676/9189/14-ц)

З аналізу даної норми можна виділити дві істотні умови, які характеризують завдаток:

1) Завдаток може мати місце лише в разі наявності зобов`язання, яке виникло на підставі укладених договорів;

2) Завдаток одночасно є формою підтвердження зобов`язання та засобом забезпечення його виконання - тобто він виконує забезпечувальну функцію поряд з гарантією, порукою, заставою та ін.

Таким чином, аванс як, умовно кажучи, антонім завдатку буде мати повністю протилежні властивості, а саме:

1) Якщо певна сума сплачується до укладання основного договору, то ця сума буде авансом. Виключенням є окрема категорія платежів (авансу) - «попередня оплата товару», яка визначена статтею 693 ЦКУ;

2) Аванс не виконує забезпечувальну функцію - тобто, якщо договір не укладений з ініціативи будь-якої з сторін, то аванс, безумовно, повертається його власнику.

Про вищезазначені відмінності треба пам`ятати, але на практиці зустрічають дуже багато помилок, які знайшли своє відображення в судових спорах. Розглянемо найпоширеніші.

1. Аванс залишиться авансом, навіть якщо в документі зазначити, що це завдаток.

На практиці дуже часто зустрічаються документи (наприклад, розписки, попередні договори, договори завдатку та ін.), за якими в рахунок забезпечення укладання у майбутньому основного договору клієнт дає продавцю або виконавцю послуг певну суму коштів і називає це завдатком.

Згідно з ч. 1 ст. 571 ЦКУ, якщо порушення зобов`язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора, а якщо порушення зобов`язання сталося з вини кредитора, він зобов`язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості.

Як вбачається із позиції Верховного суду України, зокрема у справі №6-176цс12, внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише в разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі-продажу.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

Отже, доводи апеляційної скарги є не обґрунтованими, не підлягають задоволенню та не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції порушено норми матеріального чи процесуального права під час розгляду даної справи, а тому оскаржуване рішення суду належить залишити без змін.

Колегія суддів вважає, що cудом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не убачає.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому його відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м.Львова від 16 серпня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 25 жовтня 2019р

Головуючий

Судді