Дата документу 01.03.2019
Справа № 334/9070/18
Провадження № 2/334/1496/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2019 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Баруліної Т.Є.;

при секретарі Сагайдак Г.В.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням

ВСТАНОВИВ:

Позивачу ОСОБА_1 на праві власності належить обєкт нерухомості, квартира за адресою: АДРЕСА_1, на підставі договору купівлі-продажу від 01.11.2018 року, зареєстрованого в реєстрі за № 712, укладеного між позивачем і попереднім власником квартири - ОСОБА_3.

Відповідно до п. 15 Договору, ОСОБА_3 зобов'язалась до 31 грудня 2018 року зняти з реєстрації осіб, які зареєстровані у квартирі.

Позивачка правомірно та на законних підставах набула право власності на вищевказану квартиру та на теперішній час є єдиним власником вказаного обєкту нерухомості, але вона позбавлена можливості вільно користуватися придбаним житлом через те, що у зазначеній квартирі досі залишається зареєстрованим відповідач по справі, ОСОБА_2, хоча фактично у ній не проживає, родинних звязків між позивачкою та відповідачем не існує, будь-яких договорів між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 стосовно користування квартирою не укладалось. Зі слів колишньої власниці квартири, ОСОБА_3, вона не зможе зняти відповідача з реєстрації у позасудовому порядку.

На теперішній час відповідач залишається зареєстрованим в квартирі позивачки, в добровільному порядку не знявся з реєстраційного обліку, тому позивачка була вимушена звернутись до суду з даним позовом з метою захисту свого порушеного права та просить суд визнати відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою № 259 в будинку № 65-А по вулиці Сергія Синенка у місті Запоріжжя.

Справа призначена до розгляду в загальному позовному провадженні. Сторони повідомлені про дату розгляду справи та наданий час для подання відзиву та заперечень.

Позивачка та її представник, адвокат ОСОБА_4 в судове засідання не зявились, надали суду письмову заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримали у повному обсязі, наполягають на задоволенні позову.

Відповідач та його представник, адвокат ОСОБА_5 в судове засідання не зявились, надали суду письмову заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги визнали у повному обсязі, не заперечують проти задоволення позову.

Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши та дослідивши у сукупності докази у справі, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Судом встановлено, що квартира за адресою: АДРЕСА_2, належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 01.11.2018р., укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1. Договір посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстрований в реєстрі під № 712 (а.с.3-6).

Відповідно до п. 15 Договору купівлі-продажу, продавець ОСОБА_3 зобов'язувалась до 31 грудня 2018 року зняти з реєстрації осіб, які зареєстровані у відчужуваній квартирі (а.с.5).

Проте, в квартирі по теперішній час залишається зареєстрованим відповідач по справі ОСОБА_2, що підтверджується Довідкою юридичного відділу Департаменту реєстраційних послуг № 01-71/14104 від 10.12.2018 р., (а.с.12).

Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним

Стаття 47 Конституції України та ст. 9 ЖК України передбачають, що кожен має право на житло і ніхто не може бути обмежений у праві користуванням інакше ніж з підстав і в порядку визначеним законом.

Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно до ч. 1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Наявність реєстрації відповідача у квартирі АДРЕСА_3 приводить до обмеження права власності позивача, що виражається в неможливості розпорядитись обєктом власності на свій розсуд, які зокрема полягають у тому, що вона змушена нести додаткові витрати на оплату комунальних послуг.

Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно до ч. 1 ст.383 ЦК України власник власника житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст.346 ЦК України право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Пунктом 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», передбачено, що під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сімї, попередніми членами його сімї, а також членами сімї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації.

Аналіз даних правових норм свідчить про те, що право користування житловим приміщенням власником житла є одним із засобів реалізації права власності і похідним від права власника на житло, таким чином внаслідок припинення права власності на житлове приміщення, особа та члени її сімї втрачає і право користування цим приміщенням.

Зясувавши обставини справи та оцінивши сукупність наданих суду доказів, суд приходить до висновку, що відповідач ОСОБА_2, не є членом сім'ї позивачки ОСОБА_1, та в силу вимог ст.346 ЦК України через укладання договору купівлі-продажу квартири, який є чинним і недійсним не визнаний, втратив право користування даною квартирою.

Як зазначено у постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року у справі №6-57цс11, вирішення питання про зняття особи з реєстрації місця проживання залежить, зокрема від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України.

Згідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 не є членом сімї позивачки, був зареєстрований в даній квартирі колишньою власницею та втратив право користування даним житлом після відчуження свого майна колишньою власницею, однак добровільно з реєстраційного обліку не знявся, та залишається зареєстрованим в спірному житловому приміщенні, що спричиняє новому власнику, позивачу додаткові матеріальні витрати та чинить перешкоди у здійсненні права власності.

Таким чином, зясувавши обставини справи та надавши належну оцінку зібраним у справі доказам, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний звязок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.

Керуючись Конституцією України, ст. ст.10, 12, 13, 18, 76, 81, 83, 89, 141, 247, 258, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, ст. ст. 317, 319, 346, 383, 391 ЦК України, ст. ст. 9, 156 ЖК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право користування житловим приміщенням, квартирою № 259 у будинку № 65-А по вул. Сергія Синенка у місті Запоріжжя, яка належить на праві власності ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1), на підставі Договору купівлі продажу від 01.11.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстрованого під реєстровим № 712.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Баруліна Т. Є.