КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 752/5567/19
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 жовтня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Волошиної В.М., Панченка М.М.,

за участю секретаря судового засідання Макаренко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 20 березня 2019 року у складі судді Колдіної О.О.,

у справі за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Укрсоцбанк», державного реєстратора Державного підприємства «Науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» Мосійчук Оксани Василівни, третя особа: Служба у справах дітей Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації про визнання протиправним та скасування рішення, скасування запису про право власності,-

В С Т А Н О В И В :

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся у суд із позовом акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (надалі - АТ «Укрсоцбанк»), державного реєстратора Державного підприємства «Науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» Мосійчук О.В. (надалі - ДР ДП «Науково-дослідний та проектний інститут землеустрою») про визнання протиправним та скасування рішення, скасування запису про право власності.

Разом із позовною заявою позивачем подано заяву про забезпечення позову у справі, в обґрунтування якої зазначено, що 14 березня 2019 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно він дізнався, що право власності на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано за АТ «Укрсоцбанк» на підставі договору іпотеки державним реєстратором ДП «Науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» Мосійчук О.В. Однак, перереєстрація права власності на належну ОСОБА_1 квартиру була здійснена з грубим порушенням вимог ст.37 Закону України «Про іпотеку», без дозволу Органу опіки та піклування, оскільки у спірній квартирі зареєстрований та проживає його малолітній син ОСОБА_3 , 2006 р.н. Крім того, позивач зазначав, що він, як іпотекодавець, не отримував жодних вимог про усунення порушень основного зобов`язання; за наслідками рішення про проведення державної реєстрації права власності на нерухоме майно відбулося звернення стягнення на майно без згоди власника, не зважаючи на наявність відповідного застереження в Іпотечному договорі та вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Посилаючись на наявність імовірності відчуження належної позивачу квартири на підставі рішення державного реєстратора, що вказує на те, що вжиття заходів забезпечення позову є необхідним з метою забезпечення в подальшому виконання рішення суду, заявник просив забезпечити позов шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за АТ «Укрсоцбанк», та заборонити АТ «Укрсоцбанк» здійснювати дії щодо примусового входження в квартиру АДРЕСА_1 та реєстрацію місця проживання в ній будь-яких осіб.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 20 березня 2019 року заяву ОСОБА_1 задоволено.

В апеляційній скарзі представник АТ «Укрсоцбанк», посилаючись на порушення норм процесуального права, неповне з`ясування обставин справи та відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження зазначених у заяві обставин.

Посилаючись на те, що вжиті заходи забезпечення позову є неспівмірними із предметом позовних вимог, а також те, що суд не вирішив питання щодо необхідності застосування зустрічного забезпечення відповідно до ст. 154 ЦПК України, скаржник просить скасувати ухвалу районного суду та відмовити у задоволенні заяви про вжиття заходів забезпечення позову.

Колегія суддів, вислухавши думку представника ОСОБА_1 , який просив апеляційну скаргу відхилити, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Задовольняючи заяву ОСОБА_1 та вживаючи відповідні заходи забезпечення позову, місцевий суд з посиланням на статті 149-151 ЦПК України, виходив з того, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити або унеможливити виконання рішення суду у справі.

Такі висновки суду першої інстанції колегія суддів визнає законними й обґрунтованими. Вони повністю узгоджуються з сукупністю зібраних у справі й належно оцінених в ухвалі доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Частиною 2 ст. 149 ЦПК України визначено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Пунктом ч. 1 ст. 150 ЦПК України встановлено, що позов забезпечується, зокрема:

1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб;

2) забороною вчиняти певні дії;

3) встановленням обов`язку вчинити певні дії;

4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання;

5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту;

6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку;

7) передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору;

8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів;

9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги;

10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого перебуває справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову спрямоване насамперед проти несумлінних дій відповідача, який за час розгляду справи може приховати майно, продати, знищити чи знецінити його тощо.

Таким чином, умовою застосування заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення, а також унеможливити ефективний захист прав чи інтересів позивача.

Згідно абзацу 1 п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Зі змісту позову встановлено, що ОСОБА_1 звернувся у суд із вимогами про визнання протиправними дій та скасування рішення державного реєстратора ДП «Науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» Мосійчук О.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 06 березня 2019 року, індексний номер 45845489, згідно з яким здійснено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за АТ «Укрсоцбанк» (а.с.4-17).

Отже, предметом розгляду позовної заяви, яку подано ОСОБА_1 , є реєстраційні дії державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо державної реєстрації права власності АТ «Укрсоцбанк» на квартиру АДРЕСА_1 .

З урахуванням матеріалів справи та заяви позивача про забезпечення позову, колегія суддів вважає обґрунтованими висновки районного суду про наявність правових підстав до задоволення заяви про забезпечення позову.

Відповідно до частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Твердження апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 , подаючи заяву про забезпечення позову не надав доказів можливого утруднення виконання рішення суду, колегія суддів визнає такими, що не вказують на незаконність постановленої по справі ухвали та є безпідставними.

З урахуванням характеру заявлених вимог, тієї обставини, що на підставі рішення державного реєстратора ДП «Науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) було внесено зміни до Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо державної реєстрації права власності, правомірність яких позивач оскаржує у заявленому цивільному позові, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що заява про забезпечення позову підлягає задоволенню, оскільки у випадку задоволення позовних виконання рішення суду буде утруднене або взагалі неможливе.

Твердження скаржника про те, що вжиті заходи забезпечення позову є неспівмірними із предметом позовних вимог, а також те, що суд не вирішив питання щодо необхідності застосування зустрічного забезпечення відповідно до ст. 154 ЦПК України, колегія суддів також визнає необґрунтованими.

Частинами 1-3 ст.154 ЦПК України вставлено, що суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення). Зустрічне забезпечення застосовується тільки у випадку забезпечення позову. Суд зобов`язаний застосовувати зустрічне забезпечення, якщо: 1) позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові; або 2) суду надані докази того, що майновий стан позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.

З аналізу вищевикладених норм ЦПК України убачається, що розгляд судом заяви позивача про забезпечення позову, яка не містить пропозиції щодо зустрічного забезпечення, не суперечить вимогам законодавства, оскільки положеннями ст. 154 ЦПК України передбачено право суду, а не обов`язок вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення), а визначена ч. 3 ст. 154 ЦПК України обов`язковість зустрічного забезпечення має вичерпний характер й правовідносини сторін до вказаного переліку не відносяться.

Отже, розгляд судом заяви про забезпечення позову, яка не містить пропозиції щодо зустрічного позову, не є порушенням наведених норм законодавства та не свідчить про незаконність оскаржуваної ухвали. До того ж, АТ «Укрсоцбанк» не надано доказів та розрахунків можливих збитків, які може понести відповідач у зв`язку із забезпеченням позову.

При цьому, колегія суддів також позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 14 серпня 2019 року у справі № 521/8746/18, відповідно до якої суд апеляційної інстанції має право скасовувати лише ті ухвали, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.

Разом з тим, оскаржувана ухвала подальшому провадженню у справі не перешкоджає.

Посилання апеляційної скарги на порушення судом норм процесуального права не знайшло свого підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Ухвала суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм процесуального права.

Викладені в ухвалі висновки відповідають обставинам справи та зібраним доказам.

Враховуючи, що визначений ухвалою суду спосіб забезпечення позову є тимчасовою мірою, яка застосовується до вирішення спору по суті, а правомірність вимог позивача підлягає вирішенню за результатами розгляду справи, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги й залишення ухвали суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу акціонерного товариства «Укрсоцбанк» відхилити.

Ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 20 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з моменту складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 24 жовтня 2019 року.

Суддя-доповідач:

Судді: