Справа № 639/4243/17
Провадження № 2/642/772/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 березня 2019 року Ленінський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді Проценко Л.Г.

за участю секретаря Канаєвої К.М.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за заявою ОСОБА_1, третя особа Державна Казначейська служба України, про визнання незаконною ухвали Жовтневого районного суду від 06.07.2017р., винесену суддею Івановою І.В. із порушенням вимог антикорупційного закону, поновлення права заявника та відшкодування нанесеної шкоди, -

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_1 звернулась до Жовтневого районного суду м.Харкова із заявою про визнання незаконною ухвали Жовтневого районного суду м.Харкова та стягнення з судді Іванової І.В., яка винесла таку ухвалу, моральної та матеріальної шкоди в сумі 50 тисяч грн.

ОСОБА_1 в своїй заяві ставить наступні вимоги:

- визнати незаконною (недійсною) ухвалу судді Іванової І.В. від 06.07.2017 року, яка утримує ознаки нікчемного правочину із корупційною складовою у мотивувальній та резолютивній частині щодо форми антикорупційної заяви - через порушення суддею Івановою положень п.п. 3 п.1 ст.28, ст.ст. 65, 67, 68 антикорупційного закону, Рішення Конституційного суду України від 25.12.1997р. №9-зп, ч.1 ст.55, ч.2 ст.124 Конституції України;

- відшкодувати нанесену заявнику суддею Івановою І.В. моральну та матеріальну шкоду через створені нею корупційні перешкоди у доступі до правосуддя із ознаками корупційного порушення та порушення, пов'язаного із корупцією у сумі 50000 грн. із подальшим регресом із винної особи відповідно до статей 65, 67, 68 антикорупційного закону;

- поновити порушене суддею Івановою І.В. конституційне право заявника на доступ до правосуддя, гарантоване Конституцією та Рішенням Конституційного суду від 25.12.1997р. №9-зп, розглянути антикорупційну заяву від 14.06.2017р. належним суддею після визначення територіальної підсудності;

- повідомити, відповідно до вимог ст.67 антикорупційного закону спеціальні органи, уповноважені на боротьбу із корупцією - національну поліцію, прокуратуру, НАЗК, Раду суддів України, про винесення суддею Івановою І.В. незаконних (недійсних) ухвал за умови існування у неї встановлених антикорупційним законом заборон та обмежень.

Обґрунтовуючи заяву, ОСОБА_1 одночасно вказувала, що суддя Іванова І.В., знаходячись у неврегульованому реальному конфлікті інтересів із заявником ОСОБА_1 розглядала її заяву від 19.06.2017 року про поновлення порушеного права, відшкодування шкоди, нанесеної корупційним порушенням посадовою особою Жовтневого районного суду ОСОБА_2 на підставі ст.ст. 28,65,67,68 ЗУ «Про запобігання корупції» від 14.10.2014 року, чим порушила заборону та обмеження, встановлені для суб'єктів дії статті 3 антикорупційного закону на вчинення дій та прийняття рішень за умови існування реального конфлікту інтересів, винесла ухвалу від 06.07.2017 року, чим скоїла адміністративне порушення за ознакою ст. 172-7 КУпАП. Моральну та матеріальну шкоду, завдану заявниці корупційним порушенням Іванової І.В., вона оцінила в 50 тис. грн., яку просила відшкодувати їй із подальшим регресом із винної особи на вимогу ст.ст.65,67,68 ЗУ "Про запобігання корупції".

ОСОБА_1 просила розглянути її заяву в порядку ст.67,68 Закону України "Про запобігання корупції", який не визначає форми, у якій така заява має бути подана.

Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Харкова від 18 липня 2017 року ОСОБА_1. відмовлено у відкритті провадження у справі за її заявою.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 20 вересня 2017 року ухвалу суду першої інстанції скасовано та справу передано на новий розгляд.

Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Харкова від 12 жовтня 2017 року заяву ОСОБА_1 залишено без руху.

Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Харкова від 31 жовтня 2017 року заяву ОСОБА_1 повернуто в зв'язку з невиконанням вимог ухвали від 12 жовтня 2017 року.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 29 листопада 2017 року ухвалу суду першої інстанції скасовано та справу спрямовано для визначення підсудності.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 04 грудня 2017 року визначено підсудність справи за заявою ОСОБА_1 Ленінському районному суду м.Харкова.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Харкова від 07 грудня 2017 року заяву ОСОБА_1 залишено без руху та заявнику надано строк для уточнення своїх вимог.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Харкова від 28 грудня 2017 року заяву ОСОБА_1 повернуто.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 05 березня 2018 року вказану ухвалу скасовано та справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвалою судді Ленінського районного суду від 19 березня 2018 року відмовлено у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1, оскільки вона не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, яку ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 19 червня 2018 року скасовано та справу повернуто для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвалою судді Ленінського районного суду Пашнєва В.Г. від 28.11.2018 року було закрито провадження у даній справі із посиланням на те, що заяву ОСОБА_1 не належить розглядати в порядку цивільного судочинства. Постановою Харківського апеляційного суду від 29 січня 2019 року вказана ухвала скасована та справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В постанові Харківського апеляційного суду від 29.01.2019р. серед іншого зазначено, що доступ до правосуддя не може бути обмежено, і закриваючи провадження по справі, суд не врахував, що зі змісту заяви ОСОБА_1 серед іншого заявлено вимоги щодо відшкодування шкоди. Проте, суд, як орган, що здійснює правосуддя, не може бути відповідачем або іншою стороною, котра бере участь у цивільній справі, з винятком випадків, коли суддя виступає як представник цієї установи, а не орган, що здійснює правосуддя, і належним відповідачем у таких спорах може бути лише держава, а не суди (судді), які діють від імені держави та виконують покладені на них державою функції правосуддя.

Із врахуванням висновків, зазначених у постанові Харківського апеляційного суду від 29.01.2019р., провадження по справі було відкрито ухвалою Ленінського районного суду м.Харкова від 11.02.2019р., залучено до участі у справі Державу Україну в особі Державної казначейської служби, та розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

ОСОБА_1 не подала до суду заяв або клопотань про розгляд справи в загальному порядку, які б були оформлені відповідно до вимог ст.ст. 182-183, 278-279 ЦПК України.

При цьому від ОСОБА_1 надійшла заява, в якій вона зазначає, що на її думку у судді Проценко Л.Г. з нею (як заявником та викривачем) виник конфлікт інтересів, оскільки суддя, надмірною дискрецією визначив цивільно-правову юрисдикцію, а також малозначність спору у письмовому провадженні без виклику сторін за її антикорупційною заявою. Вважала ухвалу суду про відкриття провадження - свавільною. Зазначила, що процесуальний порядок розгляду антикорупційної заяви юридично не врегульований.

Від судді Жовтневого районного суду м.Харкова Іванової І.В., яка на даний час знаходиться у відставці, заперечень, відзиву, або пояснень з приводу заяви ОСОБА_1 не надходило. Ухвала про відкриття провадження по справі, направлена на її адресу була нею отримана.

Від третьої особи Державної Казначейської служби України, заперечень, відзиву, або пояснень з приводу заяви ОСОБА_1 не надходило. Ухвала про відкриття провадження по справі, направлена на її адресу була нею отримана.

Відповідно до положень ст.279 ЦПК України, підстав для розгляду справи в судовому засіданні з повідомленням сторін немає, оскільки заявлені вимоги про стягнення коштів не перевищують ста прожиткових мінімумів для працездатних осіб, а характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти і відповідні їм правовідносини.

Ухвалою судді Жовтневого районного суду м.Харкова Іванової І.В. від 06.07.2017 року позовну заяву ОСОБА_1 про визнання незаконною ухвали судді Жовтневого районного суду м.Харкова від 19.06.2017р. ОСОБА_2 та відшкодування нанесеної шкоди було залишено без руху.

Не погодившись із вказаною ухвалою, ОСОБА_1 17 липня 2017р. подала до Жовтневого районного суду м.Харкова дану заяву із зазначеними вище вимогами.

Що стосується оскарження ОСОБА_1 ухвали Жовтневого районного суду м.Харкова про залишення позову без руху шляхом подання на ухвалу антикорупційної заяви до суду першої інстанції, суд зазначає наступне.

Фактично вимоги позивача засновані на незгоді з ухвалою судді Жовтневого районного суду Іванової І.В. від 06.07.2017 року про залишення позовної заяви ОСОБА_1 без руху.

Доводи про незгоду з ухвалами суду першої інстанції підлягають перевірці за апеляційною скаргою судом апеляційної інстанції у визначений ЦПК України спосіб. Тобто, на ухвали, що підлягають окремому оскарженню подається апеляційна скарга, а на усі інші ухвали подаються заперечення разом із апеляційною скаргою на рішення суду по суті справи. Будь-якого іншого порядку перегляду та скасування ухвал суду законом не передбачено.

Статтями 126 та 129 Конституції України встановлено, що судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону і вплив на них у будь-який спосіб забороняється. Однією з основних конституційних засад судочинства є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду крім випадків, встановлених законом.

Згідно із зазначеними положеннями Конституції, рішення суду і відповідно до них, дії або бездіяльність суддів у питаннях здійснення правосуддя (пов'язаних із відкриттям провадження у справі, її підготовкою та розглядом у судовому засіданні) можуть оскаржуватись у визначеному порядку до суду вищої інстанції, а не шляхом звернень до суду першої інстанції із заявами про визнання ухвали суду першої інстанції незаконною (недійсною) та прийнятою із корупційною складовою, що одночасно порушило б і принцип незалежності суддів, і заборону втручатися у вирішення справи незалежним судом.

Суд є органом, який розглядає в тому числі скарги на рішення, дії чи бездіяльність органів державної влади, посадових і службових осіб, а рішення суду (дії, бездіяльність) оскаржуються лише в порядку, визначеному ст. 129 Конституції та законодавством про судочинство.

Здійснення правосуддя в Україні врегульовано конституційними нормами окремо від діяльності інших органів державної влади.

Таким чином, суд (суддя) як орган (особа), що здійснює правосуддя, не може бути відповідачем у цивільній (адміністративній) справі. Винятками є лише випадки, коли суд (суддя) виступає не як орган (особа), що здійснює правосуддя, а як будь-яка інша установа (особа). Заяви, скарги, спрямовані на дії судді при здійсненні ним правосуддя, не підлягають розгляду в суді першої інстанції, оскільки законом встановлено інший механізм усунення помилок і недоліків, допущених при здійсненні правосуддя.

У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду від 13.06.2007 року № 8 «Про незалежність судової влади» роз'яснено, що виключне право перевірки законності та обгрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження в будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядку у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.

Таким чином, заяви та скарги, спрямовані на дії судді вчинені при здійсненні правосуддя не підлягають розгляду в судах першої інстанції, оскільки помилки, інші процесуальні порушення, допущені при здійсненні правосуддя, усуваються в іншому порядку, у зв'язку з чим в задоволенні вимог ОСОБА_1, що стосуються винесення суддею Жовтневого районного суду м.Харкова ухвали про залишення позову без руху - необхідно відмовити.

Особи мають право оскаржувати судове рішення до судів вищої інстанції в порядку та з підстав, визначених у процесуальному законодавстві. Отже, чинне законодавство дає можливість повною мірою реалізувати своє право на оскарження судового рішення.

Що стосується вимог ОСОБА_1 про розгляд її заяви в порядку ст.67,68 Закону України "Про запобігання корупції", який не визначає форми розгляду.

Фактично в своїй заяві ОСОБА_1 оскаржує до суду першої інстанції процесуальну діяльність іншого судді в іншій справі, посилаючись на її думку, на порушення норм Закону України «Про запобігання корупції».

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб'єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов'язків суб'єктів цивільно- процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

За змістом ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Отже, у порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним законом.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду, тобто судці зобов'язані застосовувати рішення Європейського суду з прав людини» як джерело права на всіх етапах провадження нарівні з Законами України та підзаконними нормативно-правовими актами.

Європейський суд у своїй практиці виходить з того, що доступ до правосуддя займає основне місце у системі глобальних цінностей демократичного суспільства.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення пункту 1 статті б та 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, суд виходить з принципу недопустимості обмеження права громадян на звернення до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Зокрема у рішенні від 04 червня 1995 року у справі «Беллет проти Франції» (ВеІІеі V. Ргапсе) суд зазначив, що «стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».

Також, Європейський суд зазначає, що положення пункту 1 статті 6 та 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов'язків цивільного характеру (рішення від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства» п.36) та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст. 13 Конвенції).

Отже, під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини розуміється здатність особи безперешкодно отримати судовий захист до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

ОСОБА_1 наполягає на тому, що її заява не є позовною, а подана в порядку ч. 2 ст. 35, 65, 67, 68 Закону України «Про запобігання корупції», юрисдикція якої жодним процесуальним законом не визначена.

За змістом ст. 67 Закону України «Про запобігання корупції» рішення, видані (прийняті) з порушенням вимог цього Закону, підлягають скасуванню органом або посадовою особою, уповноваженою на прийняття чи скасування відповідних актів, рішень, або можуть бути визнані незаконними в судовому порядку за заявою заінтересованої фізичної особи, об'єднання громадян, юридичної особи, прокурора, органу державної влади, зокрема Національного агентства, органу місцевого самоврядування.

Згідно із ст. 68 Закону України «Про запобігання корупції» фізичні особи, права яких порушено внаслідок вчинення корупційного або пов'язаного з корупцією правопорушення і яким завдано моральної або майнової шкоди, збитків, мають право на відшкодування збитків, шкоди в установленому законом порядку.

Отже, законом передбачена можливість як скасування рішень, виданих (прийнятих) з порушенням вимог цього Закону, в позасудовому порядку - органами або посадовими особами, уповноваженими на прийняття чи скасування відповідних актів, рішень, так і визнання незаконними таких рішень в судовому порядку за відповідною заявою.

Зі змісту заяви ОСОБА_1, поданої нею поза межами будь-якого процесуального закону, вбачається, що вона вважає наявними підстави для визнання у судовому порядку незаконним рішення судді Жовтневого районного суду м. Харкова про залишення її позову без руху. Крім того ОСОБА_1 вважає наявними підстави для відшкодування їй моральної та матеріальної шкоди, завданої на її думку корупційними діями судді при винесенні цієї ухвали.

Суд вважає, що невизначеність безпосередньо у Законі України «Про запобігання корупції» процедури розгляду заяв про визнання незаконними в судовому порядку актів, рішень виданих (прийнятих) з порушенням вимог цього Закону, не свідчить про наявність підстав для вирішення такої заяви поза межами будь-якого процесуального закону або за обраним заявником процесуальним законом без урахування його вимог щодо юрисдикції.

Згідно роз'яснень, викладених у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13.06.2007р. № 8 «Про незалежність судової влади», звернення до суду здійснюється у формі, порядку, випадках та особами, передбаченими процесуальним законом. Звернення у справах інших осіб у всіх випадках, а учасників процесу - поза випадками, передбаченими процесуальним законом, розгляду судами не підлягають.

Отже, юрисдикція спору про захист прав, порушених внаслідок вчинення корупційного або пов'язаного з корупцією правопорушення, як і юрисдикція будь-якої іншій справі, залежить від суб'єктного складу, предмета спору та характеру спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності.

У своїй заяві ОСОБА_1 вважає корупційним правопорушенням винесення суддею Івановою І.В. ухвали про залишення позову без розгляду, за наявністю, на думку заявниці, неврегульованого конфлікту із нею.

Згідно ч. 2 статті 55 Конституції України: кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Як вже було зазначено вище, виключне право перевірки законності та обгрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження в будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядку у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.

Отже, чинне законодавство дає можливість особі повною мірою реалізувати своє право на оскарження судового рішення.

Законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів (судів), вчинених під час розгляду конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю.

Аналогічну позицію висловлено у пункті 57 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів, де зазначено, що зміст конкретних судових рішень контролюється, насамперед, за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини.

Зважаючи на наведене та враховуючи, що суб'єктом оскарження у своїй заяві ОСОБА_1 визначила суддю Жовтневого районного суду м.Харкова у зв'язку з винесенням нею процесуального рішення, яке не було переглянуто судом вищої інстанції та не визнано незаконною, дана заява ОСОБА_1 не підлягає розгляду в порядку цивільного або адміністративного судочинства судом першої інстанції.

Що стосується вимог про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, суд зазначає наступне.

Положеннями частин 5, 6, 7 статті 1176 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок постановлення судом незаконного рішення в цивільній справі, відшкодовується державою в повному обсязі в разі встановлення в діях судді (суддів), які вплинули на постановлення незаконного рішення, складу злочину за обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Статтею 68 Закону України «Про запобігання корупції» передбачено, що фізичні та юридичні особи, права яких порушено внаслідок вчинення корупційного або пов'язаного з корупцією правопорушення і яким завдано моральної або майнової шкоди, збитків, мають право на відновлення прав, відшкодування збитків, шкоди в установленому законом порядку. Збитки, шкода, завдані фізичній або юридичній особі внаслідок незаконних рішень, дій або бездіяльності суб'єкта, який здійснює заходи щодо запобігання і протидії корупції, відшкодовуються з Державного бюджету України в установленому законом порядку. Держава, Автономна Республіка Крим, орган місцевого самоврядування, які відшкодували збитки, шкоду, завдану незаконним рішенням, діями або бездіяльністю суб'єкта, що здійснює заходи щодо запобігання та протидії корупції, мають право зворотної вимоги (регресу) до особи, яка завдала збитків, шкоди, у розмірі виплаченого відшкодування (крім відшкодування виплат, пов'язаних із трудовими відносинами, відшкодуванням моральної шкоди).

Таким чином підставами для стягнення матеріальної або моральної шкоди, спричиненої внаслідок ухвалення суддею процесуального рішення є визнання цього рішення незаконним. Суд першої інстанції, як було зазначено вище, не має права на перегляд рішень, винесених судом першої інстанції.

Вимога ОСОБА_1 про стягнення матеріальної та моральної шкоди є похідною від вимоги щодо визнання ухвали суду незаконною, а заявницею ОСОБА_1 не подано належних та допустимих доказів про незаконність (недійсність) ухвали Жовтневого районного суду м.Харкова від 06.07.2017р., і відповідно в зв'язку з чим, вимоги ОСОБА_1 про відшкодування моральної та матеріальної шкоди в розмірі 50000 грн. нічим не підтверджені, не обґрунтовані та задоволенню не підлягають.

Що стосується вимог про відновлення порушеного права заявника на доступ до правосуддя, суд зазначає наступне.

Як було зазначено вище, механізм оскарження процесуальних рішень у цивільних справах регламентовано виключно нормами ЦПК України, яким ОСОБА_1 мала реальну можливість скористатися, тому право ОСОБА_1 на доступ до правосуддя не було порушено, та для реалізації оскарження ухвали судді, вона мала право в межах ЦПК України подати апеляційну скаргу, складену відповідно до вимог ЦПК України, або заперечення на ухвалу (яка не підлягає окремому оскарженню) разом із апеляційною скаргою на остаточне рішення суду по суті справи. Також, у разі недовіри суду, ОСОБА_1 мала можливість скористатися правом на подання мотивованого відводу судді.

Що стосується вимог про зобов'язання суд повідомити про викладені у заяві факти спеціальні органи, уповноважені на боротьбу з корупцією, суд зазначає наступне.

В даному в випадку, судом не надавалося правової оцінки оскаржуваній ухвалі судді Жовтневого районного суду м.Харкова Іванової І.В. від 06.07.2017р., у зв'язку із чим, повідомлення органів, уповноважених на боротьбу з корупцією, про заяву ОСОБА_1 та наслідки її розгляду, не входить до компетенції суду.

При цьому сама заявниця ОСОБА_1 не позбавлена права звертатися із заявами до вказаних нею органів.

За таких обставин, заява ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 55, 124, 125, 126, 129 Конституції України, ст.ст. 4, 12, 13, 19, 211, 259, 263, 264, 265, 273, 274, 278, 279 ЦПК України, ст.ст. 2, 7, 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст.ст. 67, 68 Закону України «Про запобігання корупції», ст. 1176 ЦК України, -

ВИРІШИВ :

В задоволенні заяви ОСОБА_1, третя особа Державна Казначейська служба України, про визнання незаконною ухвали Жовтневого районного суду від 06.07.2017р., винесену суддею Івановою І.В. із порушенням вимог антикорупційного закону, поновлення права заявника та відшкодування нанесеної шкоди- відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в тридцяти денний строк з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 21.03.2019р.

Суддя Л.Г. Проценко