Постанова

Іменем України

24 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 308/3161/14-ц

провадження № 61-31604св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки,

за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 листопада 2016 року у складі судді Сарай А. І. та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 12 вересня 2017 рокуу складі колегії суддів: Собослой Г. Г., Бисаги Т. Ю., Джуги С. Д.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2014 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі -ПАТ «УкрСиббанк») звернулося до суду з указаним позовом, який уточнило в процесі розгляду справи та остаточно просило: в рахунок погашення заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 25 липня 2006 року № 0 (далі - договір іпотеки), а саме: трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , що є власністю: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , на підставі свідоцтва на право власності від 26 вересня 2001 року № 160, виданого виконавчим комітетом Ужгородської міської ради та зареєстрованого в реєстрі прав власності на об`єкти нерухомого майна за реєстраційним номером 7653585, для задоволення його вимог, які виникли на підставі договору про надання споживчого кредиту від 25 липня 2006 року № 0 (далі - кредитний договір) в розмірі 25 834,11 швейцарських франків, що за курсом Національного банку України (далі - НБУ) станом на 06 липня 2016 року складало 660 174,64 грн, з яких: 16 270,18 швейцарських франків - кредитна заборгованість; 6 563,93 швейцарських франків - заборгованість за процентами; 249 974,96 грн - заборгованість зі сплати пені за порушення термінів повернення кредиту та процентів за кредитом, встановити спосіб реалізації нерухомого майна - предмета іпотеки за договором іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів предмета іпотеки, у межах процедури виконавчого провадження, з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку», з початковою вартістю 305 666 грн, визначену на підставі договору іпотеки; вирішити питання про розподіл судових витрат.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ПАТ «УкрСиббанк» посилалося на те, що 25 липня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк», банк), правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір за умовами якого позичальнику надано кредит у розмірі 39 050 швейцарських франківз кінцевим терміном погашення 25 липня 2016 року із сплатою 9,5 процентів річних. В цей же день, для забезпечення виконання кредитного договору, між банком та ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 був укладений договір іпотеки, предметом якого є трикімнатна квартира АДРЕСА_1 яка є спільною власністю іпотекодавців. В порушення вимог законодавства та умов кредитного договору ОСОБА_1 належним чином не виконував своїх зобов`язань за вказаним договором, у зв`язку з чим в нього утворилася заборгованість у вищезазначеному розмірі.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області рішенням від 28 листопада 2016 року позов задовольнив. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернув стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки, а саме: квартиру АДРЕСА_1 яка є спільною власністю: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на підставі свідоцтва на право власності від 26 вересня 2001 року № 160, виданого виконавчим комітетом Ужгородської міської ради та зареєстрованого в реєстрі прав власності на об`єкти нерухомого майна за реєстраційним номером 7653585, для задоволення вимог ПАТ «УкрСиббанк», які виникли на підставі кредитного договору в розмірі 25 834,11 швейцарських франків, що за курсом НБУ станом на 06 липня 2016 року складало 660 174,64 грн, з яких: 16 270,18 швейцарських франків - кредитна заборгованість; 6 563,93 швейцарських франків - заборгованість за процентами; 249 974,96 грн - заборгованість зі сплати пені за порушення термінів повернення кредиту та процентів за кредитом. Встановив спосіб реалізації нерухомого майна - предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів предмета іпотеки, у межах процедури виконавчого провадження, з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку», з початковою вартістю 305 666 грн, визначену на підставі договору іпотеки. Відстрочив виконання рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Вирішив питання про розподіл судових витрат.

Мотивував рішення суд першої інстанції тим, що за умовами договору іпотеки, іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку, зокрема, порушення позичальником будь-якого із зобов`язань, передбачених кредитним договором та/або цим договором. Позичальник допустив порушення взятих на себе зобов`язань за кредитним договором у зв`язку з чим утворилася заборгованість, в рахунок погашення якої банк має право звернути стягнення на предмет іпотеки. При цьому суд виходив, що рішення не підлягає виконанню в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Короткий зміст судового рішення апеляційного суду

Апеляційний суд Закарпатської області ухвалою від 12 вересня 2017 року рішення Мукачівського міськрайонного суду від 29 серпня 2016 року рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 листопада 2016 рокузалишив без змін.

Мотивував судове рішення апеляційний суд тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи

У вересні 2017 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 12 вересня 2017 року і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Касаційна скарга ОСОБА_4 мотивована неврахуванням судами того, що згідно з договором іпотеки сторони погодили можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

29 травня 2018 року справу 308/3161/14-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві Зайцеву А. Ю.

Фактичні обставини справи

Судами встановлено, що 25 липня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк», банк), правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір за умовами якого позичальнику надано кредит у розмірі 39 050 швейцарських франківз кінцевим терміном погашення 25 липня 2016 року із сплатою 9,5 процентів річних.

В цей же день, для забезпечення виконання кредитного договору, між банком та ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 був укладений договір іпотеки, предметом якого є трикімнатна квартира АДРЕСА_1 яка є спільною власністю іпотекодавців на підставі свідоцтва на право власності від 26 вересня 2001 року № 160, виданого виконавчим комітетом Ужгородської міської ради та зареєстрованого в реєстрі прав власності на об`єкти нерухомого майна за реєстраційним номером 7653585.

Згідно з пунктом 1.1 договору іпотеки сторони домовилися про вартість предмета іпотеки на рівні 305 666 грн.

В порушення вимог законодавства та умов кредитного договору ОСОБА_1 належним чином не виконував своїх зобов`язань за вказаним договором, у зв`язку з чим в нього утворилася заборгованість яка станом 06 липня 2016 року становила 25 834,11 швейцарських франків, що за курсом НБУ складало 660 174,64 грн, з яких: 16 270,18 швейцарських франків - кредитна заборгованість; 6 563,93 швейцарських франків - заборгованість за процентами; 249 974,96 грн - заборгованість зі сплати пені за порушення термінів повернення кредиту та процентів за кредитом.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною першою статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до статті 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене в статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку», згідно з частиною третьою статті 33 якого звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Частинами першою, п`ятою, дев`ятою статті 38 Закону України «Про іпотеку» визначено, якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, то іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків. Дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця. Іпотекодавець і боржник, якщо він є відмінним від іпотекодавця, мають право виконати основне зобов`язання протягом тридцятиденного строку, вказаного в частині першій цієї статті, згідно з умовами та наслідками, встановленими статтею 42 цього Закону.

Задовольняючи позов суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд правильно виходив з того, що ОСОБА_1 допустив порушення взятих на себе зобов`язань за кредитним договором через що утворилася заборгованість, в рахунок погашення якої банк має право звернути стягнення на предмет іпотеки.

Аргументи касаційної скарги про неврахування судами попередніх інстанцій того, що згідно з договором іпотеки сторони погодили можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, що позбавляє права на судове звернення стягнення не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Частиною 2 статті 16 ЦК України передбачено, що одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 Закону України «Про іпотеку» , якою передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Аналіз положень статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», статей 328, 335, 376, 392 ЦК України дає підстави для висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду) та два позасудові (на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотеко держателя). У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передання іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

У спірному випадку іпотекодержатель на власний розсуд вибрав судовий спосіб свого захисту звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів предмета іпотеки, у межах процедури виконавчого провадження, з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку», що відповідає вимогам закону. Отже доводи касаційної скарги є необґрунтованими і фактично зводяться до помилкового тлумачення заявником вищенаведених правових норм.

На підставі викладеного, Верховний Суд дійшов висновку, що аргументи касаційної скарги не спростовують висновки судів попередніх інстанцій, зводяться до переоцінки доказів у справі та незгоди заявника з ухваленими у справі судовими рішеннями.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно з частиною третьою статті 401 та статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки виконання рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 листопада 2016 рокубуло зупинено ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 вересня 2017 року, у зв`язку із залишенням цього рішення без змін необхідно поновити його виконання.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 12 вересня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 листопада 2016 року зупинене ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 вересня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

В. М. Коротун