н/п 2/174/20/2019
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

05 березня 2019 року м.Вільногірськ

Вільногірський міський суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Борцової А.А.,

з участю секретаря - Заіки А.В.,

позивача - ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2,

представника відповідача - ОСОБА_3,

представника третьої особи - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення способу участі батька у вихованні дитини, третя особа - виконавчий комітет Вільногірської міської ради Дніпропетровської області,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визначення способу участі батька у вихованні дитини, вказуючи, що він та відповідачка з 2014 року по вересень 2016 року проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу. 07.12.2015 року у них народилась спільна дитина син ОСОБА_5. З вересня 2016 року, вони припинили проживання однією сімєю та син залишився проживати з відповідачкою. Оскільки він з відповідачкою не дійшли згоди щодо порядку його участі в вихованні сина, він звернувся з заявою до виконавчого комітету Вільногірської міської ради Дніпропетровської області щодо встановлення такого порядку, який 17.11.2016 року виніс рішення № 407/0/7-16, в якому надав йому дозвіл на спілкування з сином ОСОБА_6, два рази на тиждень по 2 години в присутності матері дитини, у місці визначеному за попередньою домовленістю батьків, з повідомленням матері про день побачення з дитиною не пізніше ніж за добу. Однак, користуючись тим, що вищевказане рішення в частині визначення порядку спілкування з дитиною викладено не чітко, з багатьма попередніми умовами, що дозволяє відповідачу систематично порушувати вказане рішення, перешкоджаючи йому в спілкуванні з сином, а тому вважає за необхідне, щоб суд встановив інший, більш сприятливий для нього та дитини порядок участі у вихованні сина. На його попередні звернення до відповідачки щодо місця та часу його спілкування з дитиною, вона відмовляє йому, знаходячи для цього різні надумані підстави. Він звертався з заявами до служби в справах дітей щодо того, що відповідачка перешкоджає йому у вихованні його малолітнього сина, на що отримав відповіді, згідно яких відповідачка попереджалась про обовязкове виконання нею рішення органу опіки та піклування про встановлення порядку спілкування з дитиною та про те, що в разі невиконання цього рішення батько вправі звернутись до суду з позовом про усунення перешкод у вихованні дитини. Просить визначити спосіб його участі у вихованні його сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, шляхом систематичних побачень з дитиною, три рази на тиждень у його вільний від роботи час, з яких два рази з 16.00 год. до 19.00 год. на одну добу і один раз з 17.00 год. суботи до 19.00 год. наступної неділі (в разі якщо він буде вихідний від роботи), за місцем його реєстрації проживання ІНФОРМАЦІЯ_2, а також вільно спілкуватись з дитиною під час відвідування нею дошкільного закладу без присутності відповідача та її попередньої згоди на таке спілкування.

Ухвалою Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 09.10.2018 року відкрито загальне позовне провадження.

19.10.2018 року відповідачка направила на адресу суду відзив, в якому заперечуючи проти позовних вимог зазначила, що позовні вимоги є некоректними та ставлять дитину у необхідність оперативно реагувати на зміни робочого графіку позивача, який визначає режим побачення з дитиною залежно від наявності в нього вільного робочого часу або у разі наявного в нього вихідного дня, що само створює для дитини нічим не мотивовану та безпідставну стресову ситуацію в звязку з невизначеністю. До того ж вона заперечує проти надання можливості позивачу залишати дитину для тимчасового проживання за місцем реєстрації та проживання більше ніж на одну добу щотижня (або чотири дні та вісім годин щомісячно), посилаючись на позицію ВСУ викладену у постанові від 28.05.2016 року, у якій суд зазначив, що періодичне проживання дитини то з матірю, то з батьком, не передбачене законодавством.

Позивач, в свою чергу 26.10.2018 року направив відповідь на відзив, в якому зазначив, що зазначеним відзивом відповідач не спростувала правомірність його позовної вимоги щодо його права на спілкування з дитиною та на її виховання. Посилання відповідача на постанову та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, не повинні прийматись судом до уваги, оскільки вони стосуються конкретних обставин справ в яких були винесені, не є правовими позиціями, оскільки не тлумачать будь-які конкретні норми сімейного законодавства України, а тільки зазначають яким чином вирішений відповідний спір, до того ж ЦПК України не визначав та не визначає за обовязок судів України в своїй практиці керуватись будь-якими позиціями викладеними у рішеннях ВСУ з розгляду цивільних і кримінальних справ. Вважає, що один раз на тиждень його спілкування з дитиною у нього дома на протязі навіть меншому 24 годин, не вважається розлученням малолітнього сина з відповідачем, і ніякими нормами права України або міжнародного права таке спілкування не заборонено та не обмежено.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позов підтримав, посилаючись на вищевказані обставини, пояснив, що в вересні 2016 року відповідачка забрала дитину і стала проживати за іншою адресою. Після цього спілкувався з дитиною один раз на місяць. Однак після того як вона вийшла на роботу, то в побаченнях з дитиною стала відмовляти мотивуючи тим, що вона на роботі, а дитина в дитячому садочку. Він звернувся до органу опіки та піклування, їх обох викликали на засідання, та в рішенні встановили порядок спілкування з дитиною, але позитивних результатів це не дало, відповідачка відмовляє йому в спілкуванні, мотивуючи тим, що на вихідні вони виїжджають з міста, в будні дні вона працює, а дитина в садочку. Він відвідував дитину один раз в дитячому садочку, але після цього відповідач звернулась з заявою до адміністрації дитячого закладу, щоб спілкування відбувалось тільки у її присутності. За захистом своїх інтересів він звернувся до суду та просить позов задовольнити.

Відповідачка позов не визнала, зазначила, що є встановлений органом опіки графік спілкування позивача з дитиною, але позивач його не дотримується. Побаченням з дитиною вона не перешкоджає, як правило позивач приходив до дитини на 30-40 хвилин, на більше його не вистачало. Вийшла на роботу 01.08.2018 року, позивач приходив в вересні, коли змінився світовий день, вона йому повідомила, що спілкуватися з дитиною після садочка не зручно для дитини, бо їй треба поїсти. Вона пішла на поступки, брала їжу, щоб зразу погодувати сина і надати можливість позивачу поспілкуватися з дитиною, але позивача це не влаштовує, так як 15 хвилин йому замало. Телефонує позивач в той день, коли хоче бачитись, а не заздалегідь, вибирає час для спілкування виключно за своїм бажанням. Просить у позові відмовити.

Представник відповідача ОСОБА_3 позов не визнав, підтримав пояснення відповідачки, пояснив, що спір у даній справі відсутній, бо є рішення виконавчого комітету, яким встановлений порядок спілкування з дитиною, який обовязковий до виконання, відповідач з ним погоджувався, але не дотримується його. Вважає встановлення іншого графіку не доречним, доказів на підтвердження, того що відповідачка не виконує порядок спілкування з дитиною та перешкоджає йому в цьому немає, а має місце недотримання порядку спілкування самим позивачем. Заперечує проти спілкування позивача з дитиною у дитячому садочку, бо це дитяча установа, діти під час відвідування цього закладу повинні дотримуватися певного режиму, а вихователі повинні наглядати за усіма дітьми, тому побачення позивача з дитиною у цьому закладі буде порушувати усталений режим роботи закладу та його вихованців.

Представник третьої особи ОСОБА_4 позов підтримала частково, пояснила, що позивач звернувся з заявою про визначення режиму спілкування з його сином. Були запрошені позивач та відповідачка на співбесіду, під час якої вони демонстрували негативне ставлення один до одного. Був встановлений графік побачень батька з дитиною за умови присутності матері та її завчасного попередження про дні побачень, для того щоб вона могла планувати своє життя та життя дитини. Після цього позивач звертався до служби з питанням про усунення перешкод в його спілкуванні з дитиною, була проведена бесіда з відповідачкою. Вважає, що батькам треба налагодити стосунки та контролювати свої емоції під час зустрічей для уникнення конфліктних ситуацій, які негативно впливають на розвиток дитини. Вважає за доцільне встановити графік спілкування позивача з дитиною, передбачений рішенням органу опіки.

Вислухавши сторони, їх представників, свідків, дослідивши письмові докази по справі, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню по наступним підставам.

Так, свідок ОСОБА_7 суду показала, що знайома з відповідачкою з травня-червня 2015 року, познайомились в лікарні, коли перебували там з приводу збереження вагітності, потім випадково зустрілись в парку, гуляли разом з дітьми. Їй відомо, що батьком дитини є позивач - одного разу позивачка показала їй його на вулиці, зі слів останньої їй стало відомо, що він погано став ставитись до неї, не цікавиться фінансовими питаннями, вона все вирішує сама. Восени 2016 року вона переїхала до батьків, бо позивач їй ні в чому не допомагав, ні фінансово, ні з доглядом за дитиною. Восени 2017 року коли гуляли разом з відповідачкою, став приїжджати позивач, приходив приблизно один раз на десять днів, дитина сприймала його як чужу людину, він ніколи не запитував про стан здоровя дитини, чи потрібні їм гроші. Відповідачка неодноразово зверталась до неї, щоб позичити гроші. Конфліктів між позивачем та відповідачем в її присутності ніколи не було. Потім вона з дитиною виїжджала з міста, а коли повернулась і знов побачились з ОСОБА_4, вона розповіла, що позивач звернувся з позовом до суду. Була присутня на святкуванні дня народження дитини, позивач теж там був спілкуватись з дитиною йому ніхто не заважав.

Свідок ОСОБА_8 суду показала, що вона сусідка відповідачки, коли гуляла з онуком в дворі та бачила, як батько приходив до дитини відповідачки, це було десь три рази, дитина стояла біля матері, а позивач стояв поруч. Щоб він грався чи намагався поспілкуватися з дитиною не бачила, конфліктів між батьками не виникало. Так як це було на відстані, то не бачила як саме відбувалось їхнє спілкування. Мати дитину від батька не забирала.

Свідок ОСОБА_9 суду показала, що вона є сусідкою відповідачки. Знає її з дитинства, вона гарна людина та господиня, дитина доглянута. Повернулась з дитиною до батьків, бо їй одній було тяжко виховувати малолітнього сина. Оксана неодноразово позичала кошти, бо їй не вистачало на життя. Позивачу встановили час для відвідування дитини, ОСОБА_4 ніколи не чинила йому перепон в цьому. Іноді на вихідні вона їздить в с. Цвіле, однак не кожні вихідні.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають спільну дитину, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження дитини (а.с. 7).

Згідно рішення виконавчого комітету Вільногірської міської ради Дніпропетровської області від 17.11.2016 року № 407/0/7-16, ОСОБА_2 не заперечує проти спілкування сина з батьком, однак наполягає, щоб зустрічі відбувались тільки в її присутності, на визначеній нею території, протягом 1 години, лише 1-2 рази на тиждень. Надано дозвіл ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3 спілкуватись з малолітнім сином ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, два рази на тиждень по 2 години у присутності матері дитини, у місці, визначеному за попередньо домовленістю батьків, з повідомленням матері про день побачення з дитиною не пізніше, ніж за добу (а.с.6).

У відповідь на звернення ОСОБА_1 щодо перешкод у спілкуванні з малолітнім сином ОСОБА_5, служба в справах сімї, дітей та молоді ДСГП в своїх листах від 12.12.2016 р. № 7441/01-110/16-07.1/2 та від 06.12.2017 р. № 6781/01-95/17-07.01/1, повідомляла йому, що з гр. ОСОБА_2 проведено співбесіду та розяснено гарантоване ст.153 СК України право дитини на безперешкодне спілкування з обома батьками, а також попереджено про наслідки ухилення від виконання рішення органу опіки та піклування або суду щодо участі того з батьків, хто проживає окремо від дитини у її вихованні (а.с.8,9).

ОСОБА_2 зверталась до директора ДСГП Вільногірської міської ради Дніпропетровської області з заявою про погрози ОСОБА_1 про відібрання у неї малолітньої дитини ОСОБА_5 (а.с.34). В свою чергу служба в справах сімї, дітей та молоді ДСГП в своєму листі від 11.10.2016 р. № 6000/01-110/16-07.1/2 повідомила заявниці, що з гр. ОСОБА_1 проведена співбесіда, під час якої йому розяснено основні положення законів України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», «Про попередження насильства в сімї» та попереджено про відповідальність за невиконання передбачених чинним законодавством батьківських обовязків (а.с.35).

Відповідно до довідки виданої Вільногірським ВП ЖвВП ГУНП в Дніпропетровській області № 47.2-9394 від 14.10.2018 р., ОСОБА_2 дійсно зверталась з заявою за фактом виникнення конфлікту з колишнім чоловіком, даний факт зареєстровано ЖЕО Вільногірського ВП за № 2542 від 28.09.2016 р. (а.с.49)

Відповідно до положень принципу 6, 7 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН від 20 листопада 1959 року, дитина заради повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та порозуміння. Вона має, коли це є можливим, зростати під опікою і відповідальністю її батьків і в будь-якому випадку в атмосфері любові, моральної і матеріальної забезпеченості. Найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її навчання; ця відповідальність покладена перш за все на батьків.

Відповідно до ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Дотримуючись рівноваги між інтересами дитини та рівними правами батьків щодо спілкування з дитиною, особлива увага має бути приділена найважливішим інтересам дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення Європейського Суду з прав людини від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» та рішення від 27 листопада 1992 року у справі «Олссон проти Швеції», в яких зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага, і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Відповідно до п.1 ст.9 Конвенції про права дитини, виходячи з рівності прав матері та батька, дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини.

Відповідно до ч.1 ст.18 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до ст.141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Згідно ст.153 СК України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування.

Відповідно до ч.3 ст.157 СК України забороняє тому із батьків, з ким проживає дитина, перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Чинним законодавством України встановлений принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей, і жоден із них не має будь-яких переваг.

Відповідно до ст.159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування.

Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов'язки щодо батьків (ст.142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками.

Відповідно до ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Таким чином, право на спілкування з дитиною та участь у її вихованні того з батьків, хто не проживає спільно з дитиною та відповідно обов'язок того з батьків, з ким проживає дитина, не чинити перешкод у здійсненні такого права є законодавчо закріплене та повинно реалізовуватись саме в прямих контактах з дитиною, тобто шляхом побачень з нею, що є основною формою особистого спілкування.

Позивач зазначає, що відповідачка чинить йому перешкоди у спілкуванні з дитиною, однак належних та допустимих доказів на підтвердження вказаного факту позивачем не надано, оскільки, як встановлено в судовому засіданні, відповідачка надавала безперешкодну можливість позивачу бачитися з дитиною та спілкуватися з нею.

Разом з тим, рішенням виконавчого комітету Вільногірської міської ради Дніпропетровської області від 17.11.2016 року № 407/0/7-16, визначено режим спілкування ОСОБА_1 з малолітнім сином ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, два рази на тиждень по 2 години у присутності матері дитини, у місці, визначеному за попередньо домовленістю батьків, з повідомленням матері про день побачення з дитиною не пізніше, ніж за добу (а.с.36), однак позивач проти такого порядку заперечує, мотивуючи, зокрема тим, що дитина в присутності матері поводить себе інакше ніж з ним на одинці, тому вважає, що відповідачка налаштовує сина проти нього.

Таким чином, між сторонами виникли конфліктні відносини щодо часу та місця спілкування позивача з дитиною, однак враховуючи що позивач має право і виявляє бажання приймати участь у вихованні та спілкуванні з дитиною, то його право може бути реалізовано шляхом побачень з дитиною, оскільки в судовому засіданні не встановлено обставин можливого негативного впливу позивача на дитину, тому на думку суду, при спілкуванні з сином позивач буде позитивно впливати на виховання дитини, враховувати її інтереси, стан здоров'я та інші об'єктивно існуючі обставини, зокрема вікові особливості.

Дитина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, має повних чотири роки, відвідує дитячий дошкільний заклад, на диспансерному обліку не перебуває.

Враховуючи вищевикладене та конфліктну ситуацію між батьками дитини щодо порядку зустрічей батька з дитиною, з метою захисту прав батька на участь у вихованні сина та права дитини на спілкування з батьком, суд дійшов висновку, що слід визначити наступний спосіб спілкування батька ОСОБА_1 з сином ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4: систематичні побачення батька з дитиною два рази на тиждень у його вільний від роботи час, з яких один раз у робочі дні з 17.00 год. до 19.00 год. і один раз з 12.00 год. до 14.00 у вихідний день (субота, неділя), у місці, визначеному за попередньою домовленістю батьків, а з врахуванням малолітнього віку дитини та в силу цього її особливої прихильності до матері, що відповідачем не заперечується, у присутності матері ОСОБА_2, з повідомленням матері про день побачення з дитиною не пізніше ніж за добу, що забезпечить належне здійснення права позивача на особисте спілкування з сином та надасть можливість достатнім чином приймати участь у вихованні дитини, а також забезпечить право дитини знати свого батька та спілкуватися з ним, що буде відповідати вимогам чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини та інтересам дитини.

Запропонований позивачем спосіб спілкування з дитиною у виді побачень з сином щотижня, з 17.00 години суботи до 19.00 години неділі, за місцем його проживання, без присутності відповідачки та її попередньої згоди на таке спілкування, на думку суду не буде у повній мірі відповідати інтересам дитини та порушуватиме інтереси її матері, оскільки дитина відвідує дитячий садок, матір дитини працює, тому виходячи з рівності прав батьків на участь у вихованні дитини, відповідачка також повинна мати можливість спілкуватися з дитиною у вихідні дні та планувати дозвілля.

Вимоги позивача щодо вільного спілкування з дитиною під час відвідування нею дошкільного закладу без присутності відповідачки та її попередньої згоди на таке спілкування також не підлягають задоволенню, оскільки відповідно до вимог Закону України «Про дошкільну освіту», дошкільний заклад є навчальним закладом, який здійснює свою діяльність відповідно до встановленого режиму роботи, а відповідальність за збереження життя, фізичне і психічне здоровя вихованців, несуть працівники дошкільного навчального закладу, тому спілкування позивача з дитиною під час відвідування нею вказаного закладу буде порушувати розпорядок дня дитини, встановлений у даному навчальному закладі, що може призвести до негативних психологічних наслідків для дитини, а також порушуватиме права педагогічних працівників закладу, які повинні будуть виконувати додаткові функції по забезпеченню побачень позивача з дитиною, що вказаним Законом не передбачено.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідачки ОСОБА_2 слід стягнути на користь позивача ОСОБА_1 сплачений ним при подачі позову судовий збір (а.с.1) за вимогу немайнового характеру в розмірі 704 грн. 80 коп.

На підставі ст. ст. 141,153,157, 159 Сімейного кодексу України, ст.3,9,18 Конвенції «Про права дитини», ратифіковану Постановою ВР № 789-XII від 27.02.91 р., Декларації прав дитини, і керуючись ст.ст. 12, 81, 133, 141, 247, 263- 265, 268 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення способу участі батька у вихованні дитини, третя особа - виконавчий комітет Вільногірської міської ради Дніпропетровської області задовольнити частково.

Визначити спосіб участі батька ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_3, який народився у м. Дніпродзержинськ Дніпропетровської області, ІПН НОМЕР_1, зареєстрований та проживає: ІНФОРМАЦІЯ_5) у вихованні його сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, шляхом систематичних побачень батька з дитиною два рази на тиждень у його вільний від роботи час, з яких один раз у робочі дні з 17.00 год. до 19.00 год. і один раз з 12.00 год. до 14.00 у вихідний день (субота, неділя), у місці, визначеному за попередньою домовленістю батьків, у присутності матері ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_6, яка народилася в м. Вільногірськ Дніпропетровської області, ІПН НОМЕР_2, проживає: ІНФОРМАЦІЯ_7), з повідомленням матері ОСОБА_2 про день побачення з дитиною не пізніше ніж за добу.

В решті заявлених вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 704 грн. 80 коп. судових витрат у виді сплаченого судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду через Вільногірський міський суд Дніпропетровської області. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 15.03.2019 року.

Головуючий - суддя: А.А.Борцова