22.10.2019 Провадження по справі № 2/380/345/19
Справа № 380/977/19
Рішення

Іменем України

22 жовтня 2019 року Тетіївський районний суд Київської області в складі :

головуючого судді : Косович Т.П.

при секретарі : Козуб І.С.

з участю адвоката: Неживка І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тетієві цивільну справу за позовомОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати відповідача ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком по АДРЕСА_1 . Позовні вимоги мотивує тим, що він є власником вищевказаного будинку. Відповідач зареєстрована в будинку, проте понад один рік там не проживає і добровільно із реєстраційного обліку не знімається, чим створює йому перешкоди як власнику будинку в користуванні та розпорядженні нерухомим майном, зокрема, в отриманні субсидії на оплату житлово-комунальних послуг.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник адвокат Неживок І.В. позовних вимог не визнали. ОСОБА_2 суду пояснила, що є рідною дочкою позивача. Дійсно, вона не проживала в будинку батька за місцем реєстрації понад рік, оскільки останній не допускав її до будинку, так як проживає там зі своєю співмешканкою, а також вона працювала в м. Києві та змушена була проживати за місцем роботи. Дані причини не проживання вона вважає поважними, а тому просить суд в позові відмовити.

Свідки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 суду пояснили, що є жителями села Погреби та підтверджують те, що ОСОБА_2 більше року не проживає в будинку батька по АДРЕСА_1 .

Свідок ОСОБА_5 суду пояснила, що добре знає обох сторін по справі. Спочатку у батька з дочкою були гарні відносини, потім через співмешканку батька вони погіршилися. Був випадок коли ОСОБА_1 вигнав ОСОБА_2 з будинку, остання змушена була їхати до Києва шукати роботу.

Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, свідків та дослідивши письмові докази, вважає, що позовні вимоги необґрунтовані та задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується копією витягу Тетіївського МБТІ про державну реєстрацію прав (а.с.11). В даному будинку зареєстрована дочка позивача відповідач по справі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (копія свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 04.08.2010 року а.с. 9, копія довідки виконавчого комітету Кошівської сільської ради Тетіївського району Київської області № 348 від 25.06.2019 року а.с. 10, та довідка відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області від 23.07.2019 року - а.с.20). Проте понад рік відповідач в будинку не проживає, що підтверджується поясненнями сторін, актом обстеження матеріально-побутових умов сім?ї виконавчого комітету Кошівської сільської ради Тетіївського району Київської області № 395 від 16.07.2019 року (а.с.12-13) та поясненнями свідків.

Із наданої копії трудової книжки ОСОБА_2 (а.с.43) вбачається, що остання з 13.12.2018 року по 22.02.2019 року працювала в ТОВ «Сільпо-ФУД», з 12.03.2019 року по 08.04.2019 року в КП «Київський метрополітен» в м. Києві.

Відповідно до ч.1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 41 Конституції України та ст. 319 ч. 1 ЦК України визначено, що кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю на свій розсуд.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

П.10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» визначає, що у справах про визнання наймача або членів його сім`ї такими, що втратили право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

У розумінні п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла, воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеним чи позбавленим свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов?язання вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав особи на житло (рішення у справі Кривіцька та Кривіцький проти України від 02.12.2010 та ОСОБА_6 проти України від 17.05.2011).

У Рішенні Європейського суду з прав людини Кривіцька та Кривіцький проти України (№8863/06) від 02 грудня 2010 року судом зазначено, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція житла має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

В судовому засіданні встановлено, що відповідач ОСОБА_2 зареєстрована в житловому будинку по АДРЕСА_1 як дочка власника без порушення встановленого законом порядку, зі згоди власника будинку. Деякий час відповідач користувалася спірним будинком, так як іншого житла у відповідача немає.

Після встановлення між сторонами неприязних відносин позивач став не впускати відповідача до спірного будинку, чинить їй перешкоди у користуванні житлом, що підтверджується поясненнями відповідача та свідка, з їх слів, навіть був виклик до органів поліції з цього приводу. З 13.12.2018 року по 22.02.2019 року ОСОБА_2 працювала в ТОВ «Сільпо-ФУД», а з 12.03.2019 року по 08.04.2019 року в КП «Київський метрополітен» в м. Києві, так як роботи в с. Погреби Тетіївського району Київської області знайти неможливо.

На підставі зібраних доказів судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 не проживає у житловому будинку по АДРЕСА_1 з поважних причин, оскільки позивач ОСОБА_1 чинить їй перешкоди у користуванні житлом, не допускаючи її до будинку. Крім того, відповідач не має іншого житла та змушена тимчасово проживати в інших місцях в пошуках роботи.

Відповідач не втрачала інтересу до спірного будинку, про що свідчать її неодноразові спроби доступу до будинку. Вказані обставини не були спростовані відповідними доказами та не заперечувались позивачем в судовому засіданні.

Доводи позивача про те, що реєстрація відповідача у спірному будинку перешкоджає йому оформити субсидію на оплату житлово-комунальних послуг не може бути підставою для визнання відповідача таким, що втратила право на користування жилим приміщенням.

Ст. 47 Конституції України проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Ст. 310 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Аналізуючи зібрані по справі докази та оцінюючи їх в сукупності та справедливості, суд приходить до висновку, що право користування відповідачем вищезазначеним житловим приміщенням підпадає під гарантії, передбачені п.1ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції, а визнання відповідача таким, що втратила право на користування житлом є невиправданим втручанням у її право на повагу до житла, а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити за безпідставністю.

Керуючись ст. 47 Конституції України, ст. 405 ЦК України, ст.ст. 258,259,263-265,268,273,354 ЦПК України, суд

вирішив:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, відмовити повністю

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Дата складання повного рішення: 28.10.2019 року.

Суддя: Т.П.Косович