ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2221/19 Справа № 205/84/18 Суддя у 1-й інстанції - Приходченко О.С. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Свистунової О.В.,

суддів - Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,

за участю секретаря - Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 жовтня 2018 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Друга дніпровська державна нотаріальна контора, про визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки, -

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа - Друга дніпровська державна нотаріальна контора, про визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки.

Позовна заява мотивована тим, що 27.12.1975 року позивач зареєстрував шлюб з ОСОБА_3 Їм на праві власності належав житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок, виданого виконкомом Ленінської райради народних депутатів у м. Дніпропетровську 14.11.1985 року, право власності у встановленому законом порядку було зареєстроване в Дніпропетровському МБТІ 14.11.1985 року.

30 вересня 1997 року ОСОБА_3 отримала державний акт на земельну ділянку площею 0,0595 га серії ДП Д*№ НОМЕР_1, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1. Під час приватизації вказаної земельної ділянки позивач надав в управління земельних ресурсів заяву, яку було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гуніною Б.І. 01.11.1996 року, про те, що ОСОБА_1 не заперечує проти оформлення правовстановлюючого документа на земельну ділянку на ім'я дружини.

14 грудня 2012 року ОСОБА_3 склала заповіт, яким заповідала усе належне їй майно відповідачу, який було посвідчено Другою дніпропетровською державною нотаріальною конторою.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла. Після її смерті відкрилась спадщина у вигляді земельної ділянки та Ѕ частини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1. Спадкоємцями після її смерті є позивач, доньки ОСОБА_5 та ОСОБА_2

16 березня 2017 року державним нотаріусом Другої дніпровської державної нотаріальної контори було видано свідоцтво про право власності за заповітом ОСОБА_2 на 5/6 частин земельної ділянки та на 5/12 частин домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1.

Позивачу, оскільки на момент спадкування був непрацездатною особою, 16.03.2017 року були видані свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/6 частину земельної ділянки та 1/12 частину домоволодіння, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1. При видачі свідоцтва про право на спадщину, нотаріус не врахував, що спадковим майном у вигляді земельної ділянки є лише ј її частина, а земельна ділянка в цілому, оскільки, приватизація відбулася на ім'я одного з подружжя за час перебування у зареєстрованому шлюбі, проте нотаріусом при видачі свідоцтва вказана обставина врахована не була.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд визнати за ним право власності на Ѕ частину земельної ділянки площею 0,0595 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03.10.2018 року відмовлено в задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким його позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

Відзив на апеляційну скаргу учасниками справи подано не було.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції установлено та це підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 і ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 27.12.1975 року.

Подружжю належав житловий будинок АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок, виданого виконкомом Ленінської райради народних депутатів у м. Дніпропетровську 14.11.1985 року, право власності на який було зареєстровано у встановленому законом порядку в Дніпропетровському МБТІ 14.11.1985 року.

З метою приватизації земельної ділянки, на якій розташовано зазначений будинок, ОСОБА_1 надав в Управління земельних ресурсів заяву від 01.11.1996 року, яку було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гуніною В.І. та зареєстровано в реєстрі за № 6918, якою позивач не заперечував проти оформлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку на ім'я ОСОБА_3

30 вересня 1997 року Дніпропетровською міською Радою народних депутатів на ім'я ОСОБА_3 на підставі рішення виконкому Дніпропетровської міської Ради народних депутатів № 1344 від 21.08.1997 року було видано Державний акт на право приватної власності на землю серії ДПД' № 004128, згідно з яким у приватну власність ОСОБА_3 було передано земельну ділянку, площею 0,0595 га, розташовану на території АДРЕСА_1

14 грудня 2012 року ОСОБА_3 склала заповіт, який було посвідчено державним нотаріусом Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори Тамаря Я.В. та зареєстровано в реєстрі за № 1-1734, яким вона усе належне їй майно, де б воно не було та з чого б не складалося, усі майнові права та обов'язки, а також ті майнові права та обов'язки, що належатимуть їй на момент смерті, заповіла ОСОБА_2

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла.

Спадкоємцями після смерті ОСОБА_3 є позивач (чоловік померлої), оскільки на час відкриття спадщини він був непрацездатною особою і мав право на обов'язкову частку у спадщини, та ОСОБА_2 (донька померлої) як спадкоємець за заповітом.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 08.11.2016 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним заповіту ОСОБА_3, що складений на користь ОСОБА_2 та посвідчений Другою дніпропетровською державною нотаріальною конторою 14.12.2012 року, було залишено без задоволення.

І позивач, і відповідач у встановлений законом строк звернулися до Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини.

16 березня 2017 року державним нотаріусом Другої дніпровської державної нотаріальної контори Тамаря Я.В. були видані свідоцтва про право на спадщину за законом ОСОБА_1 на 1/12 частину домоволодіння, право власності у встановленому законом порядку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № НОМЕР_2, та 1/6 частину земельної ділянки, право власності у встановленому законом порядку зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № НОМЕР_3, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1.

16 березня 2017 року державним нотаріусом Другої дніпровської державної нотаріальної контори Тамаря Я.В. також були видані свідоцтва про право на спадщину за заповітом ОСОБА_2 на 5/12 частин домоволодіння, право власності у встановленому законом порядку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № НОМЕР_4, та 5/6 частин земельної ділянки, право власності у встановленому законом порядку зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № НОМЕР_5, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх безпідставності та недоведеності, прийшовши до висновку, що з приводу 5/6 частин спірної земельної ділянки нотаріальною конторою видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, воно на теперішній час дійсне, ніким не оспорюється, позивачем вимоги про визнання його недійсним не заявлено, тому у разі задоволення позовних вимог за цим позовом, буде існувати два правовстановлюючих документа на один об'єкт нерухомості, які будуть один одному протирічити і різнитися за своїм змістом.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 22 КпШС України, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, майно, набуте подружжям під час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю.

Відповідно до ч.1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно із ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі: 1) відчуження власником свого майна; 2) відмови власника від права власності; 3) припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; 4) знищення майна; 5) викупу пам'яток культурної спадщини; 6) примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об'єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; 8) звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника; 9) реквізиції; 10) конфіскації; 11) припинення юридичної особи чи смерті власника. Право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до ст. 140 ЗК України підставами припинення права власності на земельну ділянку є: а) добровільна відмова власника від права на земельну ділянку; б) смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця; в) відчуження земельної ділянки за рішенням власника; г) звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора; ґ) відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб; д) конфіскація за рішенням суду; е) невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом.

Згідно з ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

Стаття 1226 ЦК України визначає, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб'єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі.

Згідно з ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Доводи ОСОБА_1 в апеляційній скарзі не спростовують висновків місцевого суду, зводяться до переоцінки доказів і незгоди із висновками суду щодо обставин справи.

Згідно ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до положень ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як встановлено судом першої інстанції, так і судом апеляційної інстанції, позивач просить визнати за ним право власності на Ѕ частину спірної земельної ділянки, при цьому Другою дніпровською державною нотаріальною конторою 16.03.2017 року відповідачу було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 5/6 частин цієї ж земельної ділянки, воно на теперішній час дійсне, ніким не оспорюється, позивачем вимоги про визнання його недійсним не було заявлено.

Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Таким чином, розглядаючи позов, саме в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих позивачем, колегія суддів вважає позовні вимоги, в задоволенні яких було відмовлено судом першої інстанції, такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно ч.ч.1,6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості (ст.ст. 12,13 ЦПК України).

З огляду на принцип диспозитивності у цивільному процесі особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб'єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об'єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов'язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що з'ясувавши в достатньо повному об'ємі права та обов'язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення - без змін.

На підставі статті 141 ЦПК України, з урахуванням результату розгляду справи, судові витрати компенсуються за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,375,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 жовтня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко