ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3930/19 Справа № 182/2773/18 Суддя у 1-й інстанції - Багрова А. Г. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2019 року м.Кривий Ріг

Справа № 182/2773/18

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

сторони:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 грудня 2019 року, яке ухвалене суддею Багровою А.Г. об 11 годині 57 хвилин в місті Нікополі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 27 грудня 2018 року, -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2, третя особа: Нікопольський міськрайонний відділ Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, про стягнення неустойки за несплату аліментів.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач перебувала у шлюбі з відповідачем ОСОБА_2, із яким вони мають спільного малолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

З відповідачем шлюб розірвано, він проживає окремо і ніякої матеріальної допомоги сім'ї не надає, у зв'язку з чим рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 листопада 2011 року з ОСОБА_2 стягнуто на її користь аліменти на утримання сина ОСОБА_3 у розмірі 1/4 частини його доходу щомісяця, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 17.01.2011 року.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 жовтня 2013 року частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів, стягнутих рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 листопада 2011 року, та зменшено аліменти з 1/4 частини до 1/6 частини доходів ОСОБА_2 щомісяця, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили.

Разом з тим, відповідач ОСОБА_2 не виконує рішення суду та не сплачує аліменти з жовтня 2013 року, що призвело до утворення заборгованості, у зв'язку з чим позивач просила стягнути з відповідача пеню за прострочення сплати аліментів.

Уточнивши позовні вимоги, просила суд стягнути з відповідача ОСОБА_2 на свою користь пеню за несплату аліментів в розмірі 267 732,90 грн.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 грудня 2019 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 неустойку(пеню) за несплату аліментів в розмірі 17033 грн. 83коп.

Стягнуто з ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 704 грн. 80 коп. на користь держави.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 просить змінити рішення суду та зменшити розмір пені по аліментам до 5000,00 грн., посилаючись на порушення судом норм матеріального права та неповне з'ясування всіх обставин справи. Зокрема, відповідач вказує на те, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 196 СК України розмір неустойки може бути зменшений судом з врахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів, однак, суд першої інстанції не дослідив його матеріальний та сімейний стан та не взяв до уваги те, що на його утриманні перебуває ще двоє малолітніх дітей та дружина, яка перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення трьох років, у зв'язку з чим не працює. Також, у відповідача є одинока непрацездатна матір ОСОБА_5, яка потребує постійного стороннього догляду і не здатна до самообслуговування, її пенсії не вистачає на необхідні потреби та він, як син, надає матері посильну постійну допомогу, що потребує його присутність біля матері та обмежує його у виборі роботи. Крім того, відповідач просить суд врахувати й ту обставину, що з вересні по грудень 2017 року він важко хворів, переніс операцію та тривалий час пересувався на милицях, у зв'язку з чим не міг працювати та отримувати доходи, однак все рівно сплачував аліменти на утримання дітей, хоч і не в повному обсязі, а тому, на його думку, заборгованість з аліментів виникла без відсутності його вини, у зв'язку з чим визначена судом сума є для нього завеликою.

У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, позивач ОСОБА_1 зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзив на неї, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі з 16.12.2009 року по 09.11.2011 року (а.с.9) та є батьками ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, який після розірвання шлюбу між батьками, проживає разом з матір'ю.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16.11.2011 року з ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_3 в розмірі 1/4 частина від заробітку (доходів) щомісячно, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення сином повноліття (а.с.11).

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22.10.2013 року зменшено розмір аліментів на утримання сина до 1/6 частини від заробітку (доходів), але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку починаючи від дня набрання законної сили рішенням суду і до досягнення дитиною повноліття (а.с.13).

Відповідно до розрахунку заборгованості за аліментами, складеного державним виконавцем з жовтня 2013 року по 01.01.2018 року, відповідач має заборгованість за аліментами, яка складає 29 061,23 грн. (а. с.16).

У період з жовтня 2013 по 01.01.2018 року відповідач ОСОБА_2 отримував наступні доходи в ПП „ТІМ+" та як суб'єкт підприємницької діяльності: І квартал 2017 року - ПП „ТІМ+" - 2635 грн., як СПД - 5394,29 грн.; 2 квартал 2017 року - ПП „ТІМ+" - 9600 грн.; 3 квартал 2017 року - ПП „ТІМ+" - 9600 грн.; 4 квартал 2017 року - ПП „ТІМ+" - 9600 грн.

Дослідивши матеріали справи, суд першої інстанції встановив, що державний виконавець, всупереч рішенню Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22.10.2013 року, розраховує аліменти у розмірі 1/4 частини від заробітку та доходів боржника, а не в розмірі 1/6 частини, та, з урахуванням того, що відповідач ОСОБА_2 за період з жовтня 2013 року по 01.01.2017 року будь-яких доходів не отримував, дійшов висновку, що розмір аліментів по жовтень 2013 року включно повинен вираховуватись у розмірі 1/4 частки, з листопада 2013 року по грудень 2016 року в розмірі 1/6 частки від встановленого середнього розміру за регіоном на місяць у відповідному році (т. 2 а.с.8-12), а з січня 2017 року по грудень 2017 року аліменти повинні становити 1/6 частку від заробітку, але не менше 30% від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, та загальний розмір заборгованості аліментів за цей період становить 17 033,83 грн.

Рішенням суду першої інстанції в частині визначеного судом розміру заборгованості по аліментам в апеляційній інстанції не оскаржується, у зв'язку з чим колегією суддів не перевіряється законність та обґрунтованість рішення суду в цій частині, адже, згідно ч. 1 ст. 13, ч. 1 ст. 367 ЦПК України і зважаючи на роз'яснення, викладені в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24.10.2008 р., під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та заявлених позовних вимог у суді першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини, батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до положення статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відтак, обов'язок утримувати дитину - це моральне і найважливіше правове зобов'язання батьків. Обов'язок утримувати дітей виникає з моменту їх народження і зберігається до досягнення ними повноліття.

Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до частини першої статті 196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення.

Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов'язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов'язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов'язання боржником. Після порушення боржником свого обов'язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов'язку сплатити аліменти.

Суд першої інстанції, встановивши, що у відповідача існує заборгованість по сплаті аліментів на утримання сина, прийшов до вірного висновку про необхідність стягнення з нього неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені.

При цьому, суд взяв до уваги той факт, що сума неустойки не може перевищувати суму заборгованості по аліментам та, враховуючи обмеження щодо розміру пені, які містяться в ч.1 ст. 196 СК України, стягнув з відповідача пеню в розмірі 17 033,83 грн.

Відповідач ОСОБА_2, не заперечуючи проти таких висновків суду першої інстанції, ставить питання про застосування до правовідносин сторін приписів ч. 2 ст. 196 СК України.

Погоджуючись в цілому з обґрунтованістю позовних вимог та правильністю висновків суду першої інстанції щодо їх правової оцінки, колегія суддів констатує порушення судом першої інстанції норм матеріального права та не вирішення питання щодо наявності правових підстав для застосування ч. 2 ст. 196 СК України.

Так, згідно ч. 2 ст. 196 СК України розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану боржника - платника аліментів.

Такими обставинами може бути, наприклад, наявність тяжко хворого члена сім'ї боржника, або наявність іншої неповнолітньої дитини, яких боржник зобов'язаний утримувати тощо.

Положення про зменшення розміру неустойки знайшло своє відображення і у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 р. за N 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" (п. 22), де водночас підкреслено, що при розгляді справ про стягнення аліментів суд повинен роз'яснювати сторонам їх відповідальність за прострочення сплати.

Згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Європейський суд з прав людини зауважив, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року)

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб'єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об'єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов'язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, відповідач ОСОБА_2 у період з жовтня 2013 року по 01.01.2017 року, тобто у період виникнення заборгованості зі сплати аліментів, будь-яких доходів не отримував, що звісно не звільняє останнього він сплати заборгованості по аліментам, однак враховується колегією суддів при вирішенні питання щодо розміру пені, яка підлягає стягненню з останнього саме у зв'язку з виникненням заборгованості у цей період.

Згідно Свідоцтва про народження Серії НОМЕР_1, виданого Амур-Нижньодніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області 09 березня 2011 року, ОСОБА_2 є батьком ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 2 а.с. 43), яка є повнолітньою, однак на час виникнення заборгованості була неповнолітньою та потребувала батьківської допомоги, у зв'язку з чим колегія суддів вважає прийнятним посилання відповідача на необхідність утримання цієї дитини.

Згідно Свідоцтва про народження Серії НОМЕР_2, виданого Нікопольським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області 22 листопада 2016 року, ОСОБА_2 є батьком ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3 (т. 2 а.с. 44), а матір'ю останнього є ОСОБА_9, яка перебуває на обліку в Управлінні соціальної політики Нікопольської міської ради та її щомісячний дохід становить 860,00 грн. допомоги при народженні однієї дитини (т. 2 а.с. 48), а тому колегія суддів приймає, як належний доказ, перебування малолітньої дитини та її матері на утриманні відповідача.

Крім того, мати відповідача - ОСОБА_5 (т. 2 а.с. 49), є пенсіонером та потребує постійного стороннього догляду і не здатна до самообслуговування (т. 2 а.с. 50-52), у зв'язку з чим колегія суддів приймає доводи відповідача про те, що він, як син, надає матері посильну постійну допомогу, що потребує його присутність біля матері та обмежує його у виборі роботи.

Враховується колегією суддів й та обставина, що відповідач ОСОБА_2 у період з вересня по грудень 2017 року хворів, переніс операцію та тривалий час пересувався на милицях (т. 2 а.с. 46, 47), у зв'язку з чим дійсно об'єктивно не міг працювати та отримувати доходи, що, на думку колегії суддів, у своїй сукупності, свідчить про те, що розмір пені за прострочення аліментів у сумі 17 033,83 грн. є значним для платника аліментів та стягнення цієї суми лише призведе до утворення заборгованості по вже існуючим зобов'язанням відповідача зі сплати аліментів, а тому колегія суддів, з урахуванням положень ч. 2 ст. 196 ЦПК України, зменшує розмір пені до 5 000,00 грн. та вважає за необхідне попередити ОСОБА_2 про те, що у випадку допущення ним в подальшому прострочення сплат аліментів, стягувач за виконавчим листом (позивач ОСОБА_1) матиме право звернутися до суду із позовом про стягнення пені за прострочення сплати аліментів і обставини, враховані колегією суддів при зменшенні розміру аліментів у даній справі, не будуть вважатися преюдиційними при розгляді нового спору, оскільки правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов'язковою для суду (ч. 8 ст. 82 ЦПК України).

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - зміні, на підставі п.1, п.4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, в частині розміру пені по аліментам, який стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1

В іншій частині рішення суду відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, ч. 1 ст. 369, ст. 374, п. 2 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2- задовольнити.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 грудня 2019 року змінити, зменшивши розмір неустойки (пені), стягнутої з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 з 17 033,83 гривень до 5 000 (п'яти тисяч) гривень 00 (нуль) копійок.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 21 березня 2018 року.

Головуючий:

Судді: