ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер справи 659/1094/18 Головуючий в І інстанції Панкєєв В.М.
Номер провадження 22ц-819/610/2019 Доповідач Полікарпова О.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2019 року м. Херсон

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючогоПолікарпової О.М.
суддівВоронцової Л.П.
Ігнатенко П.Я.
секретарПісоцька Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Нижньосірогозького районного суду Херсонської області у складі судді Панкєєва В.М. від 04 січня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_5 до Іванівського районного суду Херсонської області, третя особа на стороні відповідача територіальне управління судової адміністрації в Херсонській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: Державна казначейська служба України, про відшкодування моральної шкоди,

встановив:

У листопаді 2018 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що вироком Іванівського районного суду Херсонської області від 20 квітня 2017 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. ч. 1, 2 ст. 125 КК України та призначено покарання у виді 100 годин громадських робіт та одного року обмеження волі. На підставі п. 1 ч. 1 ст. 49 КК України ОСОБА_6 було звільнено від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 125 КК України у зв'язку із закінченням строків давності та на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання за ч. 2 ст. 125 КК України з випробуванням в один рік, за ч. 2 ст. 162 КК України ОСОБА_6 виправдано. Вироком Апеляційного суду Херсонської області від 20 квітня 2017 року даний вирок суду першої інстанції в частині виправдання підсудного було скасовано та ухвалено в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_6 було визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України, призначено йому покарання у виді обмеження волі строком на один рік та звільнено від призначеного покарання на підставі ст. 49 КК України, у зв'язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. Постановою Верховного Суду від 19 червня 2018 року вироки суду першої та апеляційної інстанції залишено без змін. Вважає, що у разі, якби Іванівським районним судом Херсонської області був би ухвалений обвинувальний вирок за ч. 1 ст. 162 КК України щодо ОСОБА_6, строки притягнення його до кримінальної відповідальності не закінчилися б і останній поніс би покарання за злочин, жертвою якого став позивач.

Моральну шкоду просить відшкодувати за рахунок Іванівського районного суду, виходячи з того, що внаслідок незаконного виправдання ОСОБА_6 і не понесення ним покарання за свої протиправні діяння позивач відчуває прилюдне приниження, яке завдає йому душевних страждань, так як про злочин відносно нього знало все село, де він проживає, а тому просив стягнути з відповідача на його користь 400000 гривень моральної шкоди та 9000 гривень понесених судових витрат за надання правничої допомоги.

Рішенням Нижньосірогозького районного суду Херсонської області від 04 січня 2019 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5,з посиланням на незаконність та необґрунтованість рішення суду, просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов з підстав, що у ньому зазначені. В обґрунтування скарги покликався на те, що відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції послався на відсутність у чинному законодавстві підстав для стягнення моральної шкоди, завданої незаконними діями суду потерпілому. При цьому суд проаналізував співвідношення норм ч. 1 ст. 1176 ЦК України та ч. 6 ст. 1176 України, на яку позивач вказав як на підставу задоволення позовних вимог, однак не взяв до уваги, що в ч.1-5 ст. 1176 ЦК України передбачені підстави стягнення шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду лише для особи, яка незаконно притягується до кримінальної відповідальності, тоді як ч. 6 ст. 1176 ЦК України передбачає, що шкода завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності, (тобто ті підстави, які не зазначені в ч. 1-5 с. 1176 ЦК України), незаконного рішення органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах, тобто підстави покладення відповідальності за ч.6 ст.1176 ЦК України інші, ніж ті, що передбачені ч. 1-5 ст. 1176 ЦК України. На його думку, за ч.6 ст.1176 ЦК України йому може бути відшкодована шкода, заподіяна внаслідок судової помилки.

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Херсонської області доводи апелянта не визнає, вважає рішення законним та обґрунтованим. Просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення суду першої інстанції без змін, оскільки відповідно до Конституції України судові рішення і відповідно дії або бездіяльність судів (суддів) з питань здійснення правосуддя (пов'язаних із підготовкою й розглядом справ у судових інстанціях) можуть оскаржуватись у визначеному порядку до суду вищої інстанції, а не в інший суд першої інстанції. Суд як орган, що здійснює правосуддя, не може бути відповідачем у цивільній справі, винятками є лише випадки, коли суд виступає не як орган, що здійснює правосуддя, а як будь-яка інша установа. З аналізу діючого законодавства про порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду вбачається, що шкода відшкодовується державою у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких зазначений у ч. 1 ст. 1176 ЦК України, а тому право на відшкодування шкоди, завданої діями чи бездіяльністю правоохоронних органів, прокуратури чи суду, мають особи, які незаконно були притягненні до відповідальності та піддані покаранню з послідуючим виправданням, однак у даній справі позивач має статус потерпілого. Окрім того, у судовому засіданні не встановлено ознак будь-якої шкоди для потерпілого, завданої ухваленням Іванівським районним судом Херсонської області вироку від 20 квітня 2017 року, за встановлених обставин відшкодування моральної шкоди потерпілому діючим законодавством не передбачається, а тому суд першої інстанції правомірно дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу Іванівський районний суд Херсонської області доводи апелянта не визнає, вважає рішення законним та обґрунтованим. Просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення суду першої інстанції без змін, оскільки позивач в рамках кримінального провадження визнаний потерпілим, до обвинуваченого ним було подано цивільний позов про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, який був частково задоволений судом першої інстанції, а тому позивач отримав компенсацію за шкоду, завдану винними діями обвинуваченого. Позивачем в заяві про відшкодування моральної шкоди в порядку цивільного судочинства не зазначено, яке саме його право порушено відповідачем, зазначені дії відповідача як органу правосуддя в межах процесуальних процедур. Під час судового розгляду цивільної справи в суді першої інстанції представником позивача в усній формі було заявлено про порушення відповідачем в рамках кримінального провадження права позивача на справедливий суд, однак предмет спору про право на справедливий суд відсутній, оскільки в національному законодавстві існують істотні обмеження права, які стосуються процесуальних та матеріальних норм здійснення правосуддя. Позивач в рамках кримінального провадження повністю реалізував права передбачені п. 10) ч. 1 та п. 7) ч. 3 ст. 56 КПК України, цивільні норми не передбачають право потерпілого у кримінальному провадженні на відшкодування шкоди у випадку постановлення виправдовувального вироку, так як це право належить виключно незаконно засудженій особі, а тому між позивачем та відповідачем, який є органом держави, призначеним для здійснення правосуддя, цивільні правовідносини (права та обов'язки) не виникли, що свідчить про відсутність предмету спору. Потерпілий отримав захист від кримінальних правопорушень, вчинених щодо нього обвинуваченим тим, що останній був притягнутий до кримінальної відповідальності. Окрім того, ухвалення судом неправильних рішень або вчинення певних процесуальних порушень не дає підстав для подання позовів про відшкодування шкоди, так як виправлення допущених судових помилок здійснюється під час апеляційного та касаційного судового розгляду, а подання позову до держави про відшкодування шкоди, завданої правосуддям можливо у разі неналежного здійснення правосуддя, зокрема порушення розумних строків судового розгляду, порушення принципів відкритості правосуддя, а тому суд має правовий імунітет щодо відшкодування шкоди, завданої судовими помилками. У позові позивач посилається на ч. 6 ст. 1176 ЦК України та ст. 23 ЦК України, проте застосування ч. 6 ст. 1176 ЦК України можливе у випадку, коли предметом позову є дії суду, які не пов'язані із здійсненням правосуддя (трудові, договірні). Виходячи з наведеного, позивачем не доведено як факт заподіяння йому моральної шкоди відповідачем, так і протиправність дій відповідача, причинний зв'язок між діями і наслідками, вина відповідача, порушення права на справедливий суд, що є підставою для відмови у позові.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що підстав для відшкодування моральної потерпілому внаслідок виправдання підсудного за вироком суду цивільним законодавством не передбачено, а суд не є відповідачем у даній справі, оскільки підстави для застосування відповідальності Іванівського районного суду Херсонської області у відповідності ч.6 ст.1176 ЦК України під час розгляду справи не встановлені.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб'єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Відповідно до ч. 6 ст. 1176 ЦК України, на яку посилається позивач, шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності, чи незаконного рішення органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Згідно частини 11 статті 49 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» (в редакції, чинній на момент пред'явлення позову) за шкоду, завдану судом, відповідає держава на підставах та в порядку, встановлених законом.

Відповідно до статті 125 Конституції України (в редакції, чинній на момент пред'явлення позову) в Україні діють місцеві, апеляційні, вищі спеціалізовані суди та Верховний Суд України.

Особи мають право оскаржити судове рішення до судів вищої інстанції в порядку та з підстав, визначених у процесуальному законодавстві.

Питання притягнення судді до відповідальності врегульовано Законом України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції, чинній на момент пред'явлення позову) та Законом України «Про Вищу раду юстиції».

Таким чином, чинним законодавством надано можливість громадянинові повною мірою реалізувати своє право на оскарження судового рішення та дій судді під час здійснення правосуддя.

Отже, законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Намагання зробити це в конкретній справі шляхом подання окремого позову проти судді є протиправним втручанням у здійснення правосуддя й посяганням на процесуальну незалежність (статті 126, 129 Конституції України, в редакції, чинній на момент пред'явлення позову).

Тлумачення норми свідчить, що на законодавчому рівні встановлено імунітет суду і він не може бути відповідачем у цивільній справі. Наявність імунітету, по своїй суті, є засобом, який гарантує належне функціонування системи правосуддя і дозволяє судам виконувати свою судову функцію спокійно і незалежно.

Європейський суд з прав людини зауважив, що питання імунітету суддів вже зустрічалося при розгляді однієї із справ, і в ній Суд дійшов висновку, що такий імунітет мав законну мету, оскільки був засобом забезпечення належного здійснення правосуддя. Суд також постановив, що з огляду на обставини тієї справи, таке обмеження було пропорційним справа №20347/03 від 12 березня 2009 року (Плахтєєв та Плахтєєва проти України.

Висновок про недопустимість суду бути відповідачем у цивільній справі дозволяє зробити і тлумачення статей 1174 і 1176 ЦК України. Відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю суду покладається на державу, а не на суд.

Аналогічний правовий висновок зроблений Верховним Судом України. Зокрема, у постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року у справі № 6-3139цс16 вказано, що законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Належним відповідачем у спорах про відшкодування шкоди, заподіяної судом, може бути лише держава, а не суди (судді), які діють від імені держави та виконують покладені на них державою функції правосуддя.

З матеріалів справи вбачається, що вироком Іванівського районного суду Херсонської області від 20 квітня 2017 року ОСОБА_7 в частині обвинувачення по ст. 162 ч. 2 КК України виправдано. Вироком Апеляційного суду Херсонської області від 31 жовтня 2017 року в частині виправдання ОСОБА_7 за ст. 162 ч. 2 КК України вирок суду першої інстанції скасовано та прийнято рішення, за яким ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ст. 162 ч. 1 КК України, призначено йому покарання у вигляді 1 року обмеження волі, та звільнено від відбуття призначеного покарання на підставі ст. 49 КК України у зв'язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. З рішеннями суду першої та апеляційної інстанції у цій справі погодився і Верховний Суд (а.с.16-22).

У постанові Верховного суду від 19 червня 2018 року встановлено, що у слідчого під час досудового слідства не було достатніх підстав для винесення постанови про зупинення кримінального провадження та оголошення підозрюваного ОСОБА_7 у розшук. Суд першої інстанції, залишаючи без задоволення позов ОСОБА_5 зазначив, що необґрунтована тяганина у кримінальному провадженні за підозрою ОСОБА_7 виникла на стадії досудового слідства і суттєво вплинула на кінцевий результат судового розгляду - звільнення ОСОБА_7 від відбуття призначеного покарання по ст. 162 ч. 1 КК України у вигляді обмеження волі на підставі ст. 49 КК України у зв'язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Доводи апеляційної скарги зводяться до тлумачення апелянтом норм матеріального права, якими суд першої інстанції обґрунтував своє рішення. Будь-яких нових обставин, а також посилання на докази, які не були враховані судом першої інстанції при постановленні рішення в апеляційній скарзі не зазначено, а із застосуванням судом першої інстанції норм матеріального права колегія суддів погоджується.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Нижньосірогозького районного суду Херсонської області від 04 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови буде виготовлено 19 березня 2019 року.

Головуючий _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ О.М. Полікарпова

Судді: _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ Л.П. Воронцова

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ П.Я. Ігнатенко