Постанова

Іменем України

02 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 297/1841/17

провадження № 61-38254св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Ступак О. В. (суддя-доповідач),
суддів:Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О.,
Усика Г. І., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Берегівський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Апеляційного суду Закарпатської області від 15 травня 2018 року у складі колегії суддів: Собослоя Г. Г., Фазикош Г. В., Бисаги Т. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У серпні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Берегівський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області, про усунення перешкод у користуванні майном, позбавлення права користування житловим приміщенням та виселення.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , належить їй на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 13 липня 2017 року серії НМЕ № 111088, яке видане приватним нотаріусом Берегівського районного нотаріального округу Похил Н. М.

У 2016 році у зазначений будинок вселилася знайома її покійного батька ОСОБА_2 , яка відтоді там проживає та добровільно залишити житло не бажає. Проживання відповідача у вказаному будинку створює для неї незручності, перешкоди у користуванні та розпорядженні своїм житлом, порушує її право власності на нерухоме майно.

Із урахуванням наведених обставин, позивач просила позбавити ОСОБА_2 права користування житловим будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та виселити її із вказаного будинку, стягнути із останньої на свою користь сплачений судовий збір.

Заочним рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 04 жовтня 2017 року позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано ОСОБА_2 такою, що втратила право на користування житловим будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Висилено ОСОБА_2 із будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що у зв`язку із проживанням відповідача в спірному будинку право позивача вільно користуватися та розпоряджатися своє власністю порушене та підлягає захисту.

Постановою Апеляційного суду Закарпатської області від 15 травня 2018 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 задоволено. Заочне рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 04 жовтня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення. У задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив із того, що перехід права власності на житловий будинок до позивача не може бути підставою для припинення права користування житловим приміщенням відповідача, яка була вселена у спірний будинок колишнім власником, із яким проживала однією сім`єю та вела спільне господарство.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У червні 2018 року ОСОБА_3 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Апеляційного суду Закарпатської області від 15 травня 2018 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що проживання відповідача у спірному будинку порушує права позивача як власника на вільне користування та розпорядження своєю власністю. Відповідач не надала жодного належного доказу на підтвердження факту її проживання однією сім`єю із батьком позивача. Суд апеляційної інстанції не дослідив на предмет достовірності довідку від 19 березня 2018 року № 514, відповідно до якої ОСОБА_2 та ОСОБА_5 проживали однією сім`єю та вели спільне господарство із 2008 року по грудень 2016 року

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 09 липня 2018 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі, витребувано матеріали справи та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Ухвалою Верховного Суду від 19 вересня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_3 підлягає задоволенню із таких підстав.

Судами встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 13 липня 2017 року серії НМЕ № 111088, яке видане приватним нотаріусом Берегівського районного нотаріального округу Похил Н. М., ОСОБА_3 належить на праві власності житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який позивач успадкувала після смерті свого батька ОСОБА_5

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно з довідкою, виданою Центром надання адміністративних послуг Берегівської міської ради, ОСОБА_2 та ОСОБА_5 проживали однією сім`єю та вели спільне господарство з 2008 року по грудень 2016 року, а саме: до середини 2015 року, за адресою: АДРЕСА_2 ,, а у подальшому за адресою: АДРЕСА_1 .

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

За статтею 317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР) закріплено положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є, із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Європейський суд з прав людини констатував, що «згідно з Європейською Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 40, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

За змістом пункту 2 статті 8 Конвенції втручання у право на повагу до житла «має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною легітимною метою… Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Встановивши, що право користування спірним будинком відповідача було похідним від прав колишнього власника будинку, із яким відповідач проживала у цьому будинку та вела спільне господарство, суд першої інстанції дійшов правильного висновок про задоволення позову про усунення перешкод у користуванні належним позивачеві на праві власності будинком шляхом виселення з нього відповідача, оскільки право останньої припинилося зі зміною власника.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції наведених вище положень законодавства України не врахував, у зв`язку із чим дійшов помилкового висновку про те, що перехід права власності на житловий будинок до нового власника не може бути підставою для припинення права користування житловим приміщенням члена сім`ї попереднього власника.

Вселення відповідача у спірний будинок колишнім власником, враховуючи подальшу зміну власника, членом сім`ї якого відповідач не є, не може бути підставою для відмови у захисті прав нового власника на користування житлом на власний розсуд.

При цьому судами встановлено та із матеріалів справи вбачається, що відповідач проживала у спірному будинку із середини 2015 року, що не дає підстав вважати, що вона має достатні та триваючі зв`язки із конкретним місцем проживання.

Крім того відповідач посилалася на те, що у спірному будинку проживає малолітня ОСОБА_6 , яка є дочкою померлого власника будинку - ОСОБА_5 .

Із інформації, яка міститься у Єдиному державному реєстрі судових рішень, вбачається, що ухвалою Берегівського районного суду Закарпатської області від 01 серпня 2018 року відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: Орган опіки та піклування Берегівської міської ради, Берегівський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області, про встановлення факту батьківства і визнання ОСОБА_5 батьком ОСОБА_6 та внесення відповідних змін до актового запису народження дитини.

Разом з цим ухвалою Берегівського районного суду Закарпатської області від 19 квітня 2019 року позов ОСОБА_2 у вказаній справі залишено без розгляду на підставі пункту 5 частини першої статті 257 ЦПК України згідно із заявою, поданою ОСОБА_2 19 квітня 2019 року.

Враховуючи те, що відсутні будь-які докази факту батьківства ОСОБА_5 малолітньої дочки відповідача - ОСОБА_6 , у наявному у матеріалах справи свідоцтві про народження ОСОБА_6 батьком значиться ОСОБА_7 , а тому в суду відсутні підстави вважати, що малолітня ОСОБА_6 мала право на отримання частки у спірному будинку в порядку спадкування за законом.

Суд апеляційної інстанції, вирішуючи справу, неправильно застосував норми матеріального права, у зв`язку із чим помилково скасував законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є обґрунтованою, а тому підлягає задоволенню, а рішення суду апеляційної інстанції - скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Розподіл судових витрат

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на висновок щодо сутті касаційної скарги, сплачений у зв`язку із розглядом справи у суді касаційної інстанції судовий збір у розмірі 1 280,00 грн підлягає стягненню із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 .

Керуючись статтями 141, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Постанову Апеляційного суду Закарпатської області від 15 травня 2018 року скасувати, заочне рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 04 жовтня 2017 року залишити в силі.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 1 280,00 грн.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО. В. Ступак

Судді:І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний
Г. І. Усик

В. В. Яремко