РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 жовтня 2019 року

м. Рівне

Справа № 569/18522/18

Провадження № 22-ц/4815/1301/19

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Ковальчук Н. М.

суддів: Боймиструка С. В., Хилевича С. В.,

секретар судового засідання - Ковальчук Л. В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - адвоката Ширко Марини Романівни на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 19 червня 2019 року у складі судді Смолій Л.Д., ухвалене в м. Рівне, відомості про дату складання повного тексту рішення відсутні,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визначення частки у спільній сумісній власності. В обґрунтування позовних вимог вказував, що з 29.07.1994 року перебував в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , від якого мають повнолітнього сина ОСОБА_3 . Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 29 травня 2017 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано. Квартира АДРЕСА_1 належить позивачу та відповідачам на праві спільної сумісної власності. Спірна квартира складається з трьох жилих кімнат загальною площею 51,9 кв.м., житловою площею 36 кв.м. Між ним та іншими співвласниками немає домовленості щодо того, що їх частки в спірній квартирі не є рівними. Позивач бажає реалізувати свої права співвласника на укладення угод, не заборонених законом щодо своєї частки, що спонукає його звернутись до суду з позовом. Враховуючи, що спірна квартира належить на праві спільної власності трьом особам, частка позивача становить 1/3. Просив визначити за ним 1/3 частку у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 19 червня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визначення частки у спільній сумісній власності задоволено. Визначено 1/3 частку у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 . Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 понесені ним витрати по сплаті судового збору по 352 гривні 40 копійок з кожного.

Рішення суду першої інстанції мотивоване передбаченим законом правом співвласника майна у спільній сумісній власності на виділ своєї частки в натурі та обґрунтоване наявністю належних та достовірних доказів, що спірна квартира належить сторонам на праві спільної сумісної власності як членам однієї сім`ї. Судом також враховано законодавчо закріплений принцип рівності часток кожного із співвласників у спільному майні в разі його поділу.

Вважаючи рішення суду незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, представник ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - адвокат Ширко М.Р. оскаржила його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі зазначає, що судом помилково ототожнено поняття визначення частки та виділу частки із майна в натурі. Вказує, що державна реєстрація прав на нерухоме майно може здійснюватися лише на підставі рішення суду про поділ, виділ в натурі частки майна, що перебуває у спільній власності. Рішення суду про визначення частки у спільній сумісній власності не передбачає державної реєстрації. Судом не враховано, що ОСОБА_1 не зазначено підстав пред`явлення позову про визначення частки в спільній сумісній власності з точки зору порушених, невизнаних чи оспорюваних прав. Вважає, що позивач обрав спосіб захисту права, який не передбачений законом. Заперечує посилання суду першої інстанції на ч. 1,2 ст. 370 ЦК України, яка регулює положення про виділ частки в натурі з майна, при тому, що інших матеріальних норм для обґрунтування прийнятого рішення судом не зазначено. З наведених підстав просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що сторони по справі є співвласниками квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 02 лютого 2000 року, виданого Управлінням житлового господарства виконавчого комітету Рівненської міської ради (а.с. 4).

Згідно свідоцтва, вказана квартира належить на праві приватної спільної сумісної власності ОСОБА_1 та членам його сім`ї ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ..

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 29 травня 2017 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а.с. 9).

Відповідно до ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Згідно статті 368 Цивільного кодексу України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Як вбачається із виписки з матеріалів інвентаризаційної справи № 1839 від 11 липня 2018 року, виданої КП «Рівненське міське бюро технічної інвентаризації», спірна квартира складається з трьох жилих кімнат загальною площею 51,9 кв.м., житловою площею 36 кв.м (а.с. 8). Розмір частки трьох осіб у спільній сумісній власності - одна ціла.

Статтею 372 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено між ними або законом.

Покликання апеляційної скарги на неналежний спосіб захисту, обраний позивачем, апеляційним судом оцінюються критично. Так, позивач, звертаючись до суду з позовом про визначення частки у спільній сумісній власності, обґрунтовував свої вимогами положеннями ч. 2 ст. 370 ЦК України, яка передбачає що у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Статтею 16 К України визначено право кожної особи звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Таким чином, звернення з позовом про визначення частки у спільній сумісній власності є способом захисту своїх прав, який не суперечить закону.

Відхиляючи апеляційну скаргу, апеляційний суд враховує положення статті 41 Конституції України, якою передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно з ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Право позивача на визначення частки у спільному сумісному майні є гарантованим державою, а тому його вимога є законною та підлягає до задоволення.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Відповідно до пунктів 21, 24 рішення у справі "Федоренко проти України" (№ 25921/02) Європейський Суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути "існуючим майном" або "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи "законними сподіваннями" отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини і в справі Стреч проти Сполучного Королівства (Stretch v. the United Kingdom № 44277/98).

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом

на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - адвоката Ширко Марини Романівни залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 19 червня 2019 року залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови складено 28 жовтня 2019 року.

Головуючий суддя підпис Ковальчук Н .М.

Судді: підпис Боймиструк С. В.

підпис Хилевич С. В.

Копія вірна: суддя

Рівненського апеляційного суду Ковальчук Н. М.