Справа № 132/3662/18
Провадження № 22-ц/801/253/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Павленко І. В.
Доповідач:Матківська М. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2019 рокуСправа № 132/3662/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

Головуючого: Матківської М.В.

Суддів: Міхасішина І.В., Сопруна В.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Вінниці цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_3

на заочне рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 21 листопада 2018 року та на додаткове рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 31 січня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Виробничого підрозділу Фастівська дистанція колії регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про зобов'язання видати наказ про звільнення, проведення розрахунку та видачу трудової книжки,

Оскаржувані судові рішення ухвалив суддя Павленко І.В.

Оскаржувані судові рішення ухвалено в м. Калинівка Вінницької області.

Заочне рішення ухвалено о 15.43 год.

Повний текст заочного рішення складено 21 листопада 2018 року.

Повний текст додаткового рішення складено 31 січня 2019 року,

Встановив:

11 жовтня 2018 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ПАТ «Українська залізниця» в особі Виробничого підрозділу Фастівська дистанція колії регіональної філії «Південно-Західна залізниця» ПАТ «Українська залізниця» про зобов'язання видати наказ про звільнення, проведення розрахунку та видачу трудової книжки, мотивуючи свої вимоги тим, що наказом відокремленого (на даний час - виробничого) підрозділу Фастівська дистанція колії ПАТ «Укрзалізниця» від 30 жовтня 2015 року № 242/ос його було призначено на посаду майстра шляхового четвертого околодку першої виробничої дільниці з укладенням договору про повну матеріальну відповідальність.

18 червня 2018 року ним подано відповідачу письмову заяву про звільнення з роботи за власним бажанням. Проте керівництво на таку заяву не відреагувало, у зв'язку з чим 30 липня 2018 року, 1 серпня 2018 року та 18 вересня 2018 року ним було подано відповідачу відповідні заяви, які теж залишені відповідачем без реагування.

Враховуючи те, що відповідно до ст. 38 та 47 КЗпП України відповідач зобов'язаний був звільнити його з роботи за його заявою, видавши наказ про звільнення, провівши повний розрахунок та видавши трудову книжку, проте не зробив цього, він вимушений звернутись до суду за захистом своїх прав.

Відповідно до положень ч. 5 ст. 235 КЗпП України у зв'язку із затримкою видачі трудової книжки з вини відповідача підлягає стягненню на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Крім того зазначив, що порушення його прав при звільненні призвело до душевних страждань, змусило прикладати додаткові зусилля для організації свого життя, без трудової книжки він не може влаштуватись на іншу роботу, в зв'язку з чим йому завдано моральної шкоди, розмір якої має бути встановлений судом на рівні 5000 грн.

В зв'язку з цим позивач просив зобов'язати відповідача видати наказ про його звільнення за ст. 38 КЗпП України з 3 липня 2018 року, провести розрахунок при звільненні та видати трудову книжку, а також - стягнути витрати на правову допомогу.

29 жовтня 2018 року позивач подав до суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій просив зобов'язати відповідача видати наказ про його звільнення з роботи за ст. 38 КЗпП України з 3 липня 2018 року, провести розрахунок при звільненні і видати трудову книжку; стягнути з ПАТ «Українська залізниця» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у зв'язку із затримкою видачі трудової книжки, виходячи із розміру середньоденного заробітку - 571,58 грн., а також 15 000 грн. моральної шкоди.

В обґрунтування причиненої моральної шкоди у заяві про збільшення позовних вимог позивач зазначив те, що порушення його прав при неодноразових спробах звільнитись з роботи та відмова у цьому з боку відповідача призвели до душевних страждань, змусили його прикладати додаткові зусилля для організації свого життя; він є інвалідом третьої групи з 2014 року та згідно довідки МСЕК характер його праці не повинен містити шуму та вібрації, що суперечить умовам праці на залізничній дорозі, де шум та вібрація є надмірними; без трудової книжки він не може працевлаштуватись на іншу роботу.

21 листопада 2018 року представник позивача - адвокат Куций Р.А. подав до суду розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв'язку із затримкою видачі трудової книжки, розмір якого за період з 3 липня 2018 року по 21 листопада 2018 року нараховано в сумі 58 301,16 грн.

Заочним рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 21 листопада 2018 року позов задоволено частково.

Зобов'язано ПАТ «Українська залізниця» в особі Виробничого підрозділу Фастівська дистанція колії видати наказ про звільнення з роботи ОСОБА_3 за статтею 38 КЗпП України з 3 липня 2018 року, провести розрахунок при звільненні та видати трудову книжку.

В іншій частині позовних вимог відмовлено у зв'язку з їх безпідставністю.

Стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» в особі Виробничого підрозділу Фастівська дистанція колії в дохід держави витрати по сплаті судового збору в розмірі 704,80 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 в дохід держави витрати по сплаті судового збору в розмірі 1409,60 грн.

Призначено судове засідання для вирішення питання про судові витрати на професійну правничу допомогу на 10.00 год. 6 грудня 2018 року та запропоновано ОСОБА_3 подати докази щодо розміру понесених ним судових витрат на професійну правничу допомогу в строк до 6 грудня 2018 року.

Додатковим рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 31 січня 2019 року відмовлено в ухваленні додаткового рішення у справі щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

В апеляційній скарзі на заочне рішення суду позивач ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з ПАТ «Українська залізниця» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у зв'язку із затримкою видачі трудової книжки, виходячи із розміру середньоденного заробітку - 571,58 грн., моральну шкоду в сумі 15 000 грн. та судові витрати на правову допомогу пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Зазначив, що рішення суду в оскаржуваній частині є незаконним з огляду на те, що суд першої інстанції, встановивши, що основні позовні вимоги є обґрунтованими та задовольнивши такі вимоги, мав би задовольнити і похідні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди.

В апеляційній скарзі на додаткове рішення суду позивач ОСОБА_3 просить додаткове рішення скасувати та ухвалити нове додаткове рішення, яким стягнути з ПАТ «Укрзалізниця» на його користь 11 100 грн. понесених ним витрат на правничу допомогу по даній справі.

Зазначив, що ухваливши додаткове рішення про відмову в ухваленні додаткового рішення суд першої інстанції порушив норму процесуального права, закріплену у п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України, згідно якої суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. Суд повинен був остаточно вирішити питання про судові витрати у справі, а не ухвалити додаткове рішення про відмову в ухваленні додаткового рішення.

Відповідач ПАТ «Українська залізниця» в особі Виробничого підрозділу Фастівська дистанція колії регіональної філії «Південно-Західна залізниця» ПАТ «Українська залізниця» рішення суду не оскаржив та не подав відзиви на апеляційні скарги на заочне рішення і на додаткове рішення суду.

Відповідно до ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без призначення судового засідання та без повідомлення учасників справи.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги на заочне рішення суду, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення за таких підстав.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заочне рішення суду позивач ОСОБА_3 оскаржує в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв'язку із затримкою видачі трудової книжки та про стягнення моральної шкоди. Відповідач рішення суду не оскаржив. Тому суд апеляційної скарги переглядає заочне рішення суду лише в оскаржуваній позивачем частині.

Судом встановлено, що наказом відокремленого підрозділу Фастівська дистанція колії № 242/ос від 30 жовтня 2015 року ОСОБА_3 переведено на посаду майстра шляхового четвертого околодку першої виробничої дільниця з 2 листопада 2015 року (а. с. 6).

18 червня 2018 року позивач ОСОБА_3 подав начальнику ВП Фастівська дистанція колії Остапчуку М.С. заяву, якою просив звільнити його з роботи за власним бажанням. Така заява зареєстрована відповідачем 18 червня 2018 року за № 9/848 (а. с. 7).

Відповідач на таку заяву позивача не відреагував, у зв'язку з чим позивач 30 липня 2018 року, 1 серпня 2018 року та 18 липня 2018 року подав відповідачу інші заяви, якими просив звільнити його з роботи відповідно до поданої ним заяви від 18 червня 2018 року, видати трудову книжку та провести розрахунок при звільненні (а. с. 8, 9, 10).

Із відповіді Виробничого підрозділу Фастівська дистанція колії Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» ПАТ «Українська залізниця» № 114-4-6/1895 від 25 жовтня 2018 року на адвокатський запит від 4 жовтня 2018 року № 09 вбачається, що з 7 липня 2018 року у зв'язку із звільненням з посади начальника ВП Фастівська дистанція колії керівництво виробничим підрозділом (оперативним управлінням) здійснювалося посадовими особами, у яких відсутні повноваження згідно доручення директора Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» здійснювати прийом/звільнення працівників (а. с. 19).

Відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Частиною 2 статті 22 КЗпП України встановлено, що відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об'єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається.

Суд першої інстанції дійшов висновку про порушення відповідачем права позивача на звільнення з роботи з ініціативи працівника, передбачене ч. 1 ст. 38 КЗпП України, та про задоволення позову в частині зобов'язання відповідача видати наказ про звільнення ОСОБА_3 за ст. 38 КЗпП України з 3 липня 2018 року, проведення розрахунку при звільненні та видачу трудової книжки. Рішення суду в цій частині учасниками справи не оскаржується.

Разом з цим, прийшовши до висновку про порушення відповідачем права позивача на звільнення з роботи з ініціативи працівника, що гарантовано йому законом, суд першої інстанції прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову в частині стягнення на користь позивача моральної шкоди, не зазначивши при цьому в оскаржуваному рішенні мотивованої оцінки зазначеного позивачем у позовній заяві обґрунтування завданої йому моральної шкоди та мотивів, за яких суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині, що є порушенням вимог ст. 265 ЦПК України щодо змісту рішення суду.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Враховуючи те, що позивач ОСОБА_3 18 червня 2018 року подав відповідачу заяву про звільнення з роботи за власним бажанням, що є його правом, гарантованим ч. 1 ст. 38 КЗпП України, проте така заява була проігнорована відповідачем, у зв'язку з чим позивач був вимушений подавати повторні заяви відповідачу (30 липня 2018 року, 1 серпня 2018 року, 18 вересня 2018 року) із проханням розглянути його заяву та звільнити з роботи і видати трудову книжку, які теж залишились без реагування, чим обмежено право позивача на вільний вибір праці та припинення трудового договору з ініціативи працівника, що гарантоване йому Конституцією України та законодавством про працю; в подальшому - позивач був вимушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав; також враховуючи, що позивач є інвалідом третьої групи загального захворювання та відповідно до довідки МСЕК йому рекомендовано працю без шуму та вібрації, що суперечить умовам праці на залізничній дорозі; без отримання трудової книжки від відповідача позивач не мав можливості працевлаштуватись на іншу роботу, у зв'язку з чим був вимушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя. Таке порушення законних прав позивача призвело до моральних страждань, які апеляційний суд оцінює у 5000 грн.

З огляду на викладене рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення в цій частині про часткове задоволення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

Частиною 5 статті 235 КЗпП України встановлено, що у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

З огляду на те, що на час ухвалення заочного рішення судом першої інстанції наказу про звільнення з роботи ОСОБА_3 відповідачем не було видано, що стало підставою для звернення позивача з цим позовом, то відповідно - на день ухвалення судового рішення був відсутній факт затримки видачі трудової книжки позивачу з вини відповідача, а відтак - відсутні підстави для стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу на підставі ч. 5 ст. 235 КЗпП України у зв'язку із затримкою видачі трудової книжки.

За наведених обставин апеляційний суд вважає правильним висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Доводи апеляційної скарги позивача в цій частині обґрунтовані лише тим, що задовольнивши основні позовні вимоги, суд першої інстанції мав задовольнити і похідні вимоги, зокрема, про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу на підставі ч. 5 ст. 235 КЗпП України, є безпідставними та правильних висновків суду в цій частині не спростовують.

З огляду на викладене апеляційна скарга позивача на заочне рішення суду підлягає до часткового задоволення, а заочне рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині відмови в задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди із ухваленням нового рішення в цій частині про часткове задоволення позову та стягнення із відповідача на користь позивача 5000 грн. моральної шкоди.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як свідчать матеріали справи позивач ОСОБА_3 при подачі позовної заяви та апеляційної скарги на заочне рішення суду судовий збір не сплачував, зазначивши, що він звільнений від сплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Проте згідно з п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Відповідно до заяви про збільшення позовних вимог позивач звернувся до суду із позовом про зобов'язання видати наказ про звільнення, провести розрахунок при звільненні та видати трудову книжку; про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв'язку із затримкою видачі трудової книжки та моральної шкоди.

Тобто заявлені позивачем вимоги не пов'язані із виплатою заробітної плати та поновленням його на роботі, у зв'язку з чим він не є особою, яка має пільги щодо сплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», на що помилково не звернуто увагу судами першої та апеляційної інстанції при відкритті провадження у справі та відкритті апеляційного провадження у справі. У зв'язку з чим належну суму судового збору слід стягнути за результатами вирішення спору з урахуванням положень ст. 141 ЦПК України, про що роз'яснено у пункті 28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах».

Частиною 3 статті 6 Закону України «Про судовий збір» встановлено, що за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, ставку судового встановлено у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менша 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду. За подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою, ставку судового збору встановлено в розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду.

Враховуючи те, що позивачем в жовтні 2018 року подано позов, в якому об'єднано вимогу немайнового характеру та вимогу майнового характеру (про стягнення середнього заробітку та моральної шкоди, ціна позову за якими складає 73 301,16 грн. (58 301,16 грн. + 15 000 грн.), при поданні позову до сплати підлягав судовий збір в сумі 704,80 грн. за вимогу немайнового характеру та 733,01 грн. за вимогу майнового характеру.

Відповідно до підпункту 6 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду апеляційної скарги на рішення суду ставку судового збору встановлено у розмірі 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Враховуючи те, що позивач подав апеляційну скаргу на заочне рішення суду в частині відмови в задоволенні його позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв'язку із затримкою видачі трудової книжки та про стягнення моральної шкоди, тобто вимог майнового характеру (ціна позову 73 301,16 грн.), за подання апеляційної скарги на рішення суду до сплати підлягав судовий збір в сумі 1 099,52 грн.

З огляду на те, що позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Із позивача в дохід держави слід стягнути судовий збір за подання позовної заяви в частині вимоги майнового характеру в сумі 683,02 грн. та за подання апеляційної скарги на рішення суду в цій частині - в сумі 1024,53 грн., пропорційно розміру позовних вимог, в задоволенні яких судом відмовлено.

Із відповідача в дохід держави слід стягнути судовий збір за подання позовної заяви в частині вимоги немайнового характеру в сумі 704,80 грн. та в частині вимоги майнового характеру в сумі 49,99 грн., що разом складає 754,79 грн.; та за подання апеляційної скарги на рішення суду - в сумі 74,99 грн., пропорційно розміру задоволених судом позовних вимог.

Перевіривши законність і обґрунтованість додаткового рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги на це рішення суду, дослідивши матеріали цивільної справи, апеляційний суд вважає, що скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Згідно з ч. 1 та п. 1, 4 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати: на професійну правничу допомогу; пов'язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Статтею 137 ЦПК України встановлено, що витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ч. 1). За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч. 2). Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3). Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 4).

Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з частиною 8 цієї статті розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Як свідчать матеріали справи професійну правничу допомогу позивачу ОСОБА_3 в суді першої інстанції надавав адвокат Куций Р.А., повноваження якого підтверджені ордером серії ВН № 008531 від 19 червня 2018 року та копією свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 528 від 11 грудня 2006 року (а. с. 11, 12).

Ухваливши 21 листопада 2018 року заочне рішення у справі, суд першої інстанції призначив судове засідання для вирішення питання про судові витрати на професійну правничу допомогу на 10.00 год. 6 грудня 2018 року та запропонував позивачу подати докази щодо розміру понесених ним судових витрат на професійну правничу допомогу в строк до 6 грудня 2018 року, про що зазначено в резолютивній частині рішення.

Із матеріалів справи вбачається, що 1 грудня 2018 року через відділення поштового зв'язку адвокатом Куцим Р.А. направлено до суду першої інстанції угоду з адвокатом на правничу допомогу від 3 липня 2018 року та акт про надані послуги на правничу допомогу адвоката від 21 листопада 2018 (а. с. 55, 56).

Пунктами 4.1., 4.2. цієї угоди сторони погодили, що за послуги надані адвокатом, згідно даної угоди, замовник сплачує виконавцю винагороду визначену у розрахунку, погодженому між сторонами, в розмірі 40% мінімальної заробітної плати за годину роботу адвоката. У випадку, якщо послуги виконавця за п. 4.1. даної угоди виявляться безрезультатними для замовника, то виконавець гонорару не сплачує.

Згідно з пунктом 5.1. угоди замовник здійснює оплату за даною угодою одноразово в готівковому порядку після набрання законної сили судовим рішенням, ухваленим на користь замовника.

Згідно акта про надані послуги на правничу допомогу адвоката від 21 листопада 2018 року загальна вартість послуг адвоката складає 11 100 грн.; адвокатом витрачено на правничу допомогу у цій справі 7,5 годин, а саме: оформлення заяв до ВП Фастівська дистанція колії від 30 липня 2018 року, 1 серпня 2018 року та 18 вересня 2018 року - 1 година; адвокатський запит та особисте звернення в м. Фастові для витребування у ВП Фастівська дистанція колії - 2 години; ознайомлення з документами, законодавством та судовою практикою, які регулюють спір - 1 година; підготовка та подання позову в суд - 2 години; підготовка та подання заяви про збільшення позову - 1 година; участь в судовому розгляді справи - 0,5 годин (а. с. 56).

Разом з цим, як свідчать матеріали справи, звернувшись до суду з позовною заявою, позивач зазначив орієнтовний розрахунок суми судових витрат, а саме: у позовній заяві, датованій 8 вересня 2018 року (а. с. 2 на звороті) та у позовній заяві про збільшення позовних вимог, датованій 25 жовтня 2018 року (а. с. 18) зазначено, що позивач сплатив адвокату за надання правової допомоги 2000 грн. - за підготовку ним запитів, за складення позову, та буде сплачувати в подальшому за участь адвоката у розгляді судом справи за годину його роботи - 40% мінімального прожиткового мінімуму.

При цьому доказів сплати позивачем 2000 грн. за надання правової допомоги адвокату позивач суду не надав.

Також як вбачається із акта про надані послуги на правничу допомогу за оформлення запитів та підготовку позову до суду нараховано до сплати більшу суму, ніж 2000 грн., яка, як зазначено у позовній заяві, вже була сплачена позивачем адвокату за ті ж самі послуги.

Крім того, враховуючи умови угоди з адвокатом на правничу допомогу від 3 липня 2018 року щодо несплати гонорару у випадку, якщо послуги виконавця за п. 4.1. даної угоди виявляться безрезультатними для замовника, а рішенням суду позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено лише частково, у акті про надані послуги на правничу допомогу адвоката від 21 листопада 2018 року не відображено, який розмір гонорару має сплатити позивач адвокату у зв'язку з частковим задоволенням позову, а проведено розрахунок, виходячи із встановленого п. 4.1. договору повного розміру винагороди. Тобто розмір витрат на професійну правничу допомогу, який підлягає сплаті позивачем адвокату, не доведений відповідними доказами.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає правильним висновок суду першої інстанції про відмову в ухваленні додаткового рішення, оскільки позивачем не доведено розмір витрат на професійну правничу допомогу, які ним сплачено (2000 грн., про що зазначено у позовній заяві) та підлягають сплаті після набрання чинності рішенням про часткове задоволення позову.

Разом з цим згідно положень ст. 270 ЦПК України за результатами розгляду заяви про ухвалення додаткового рішення суд, що ухвалив рішення, може ухвалити додаткове рішення або ухвалу про відмову в прийнятті додаткового рішення.

Таким чином, відмовляючи в ухваленні додаткового рішення щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції повинен був постановити ухвалу про відмову у прийнятті додаткового рішення.

Проте суд першої інстанції, допустивши порушення норм процесуального закону, ухвалив додаткове рішення у справі, яким відмовив в ухваленні додаткового рішення щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до п. 4 ч. 1 та ч. 2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Як вбачається із справи, зазначене порушення норм процесуального права не призвело до неправильного вирішення питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, у зв'язку з чим додаткове рішення суду першої інстанції не підлягає до скасування чи зміни, а отже відповідно до ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення, оскільки її доводи правильних висновків суду першої інстанції не спростовують.

На підставі викладеного і керуючись ст. 374, 376, 381-382 ЦПК України, суд

Постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 на заочне рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 21 листопада 2018 року задовольнити частково.

Рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 21 листопада 2018 року в частині відмови в задоволенні позову про стягнення моральної шкоди скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, а в частині розподілу судових витрат - змінити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Виробничого підрозділу Фастівська дистанція колії регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (; юридична адреса: вул. Шевченко, 55, м. Фастів, Київської області) на користь ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_1; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1) 5000 (п'ять тисяч) гривень моральної шкоди.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Виробничого підрозділу Фастівська дистанція колії регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в дохід держави судовий збір: за подання позовної заяви до суду в сумі 754,79 грн.; за подання апеляційної скарги на рішення суду в сумі 74,99 грн., а разом 829,78 грн. (реквізити для сплати судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду: Отримувач коштів: УК у м. Вінниці/м. Вінниця/22030101; ; банк: Казначейство України (ЕАП), МФО 899998, п/р № 0001; код класифікації доходу бюджету: 22030101«Судовий збір (Державна судова адміністрація України, 050)».

Стягнути з ОСОБА_3 в дохід держави судовий збір: за подання позовної заяви до суду в сумі 683,02 грн.; за подання апеляційної скарги на рішення суду в сумі 1024,53 грн., а разом 1 707,53 грн. (реквізити для сплати судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду: Отримувач коштів: УК у м. Вінниці/м. Вінниця/22030101; ; банк: Казначейство України (ЕАП), МФО 899998, п/р № 0001; код класифікації доходу бюджету: 22030101«Судовий збір (Державна судова адміністрація України, 050)».

В решті заочне рішення суду залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 на додаткове рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 31 січня 2019 року залишити без задоволення.

Додаткове рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 31 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

ГоловуючийМ.В. Матківська
СуддіІ.В. Міхасішин
В.В. Сопрун