Провадження № 22-ц/801/1844/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Луценко Л. В.
Доповідач:Сало Т. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2019 рокуСправа № 127/30294/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів: головуючого судді Сала Т.Б., суддів Марчук В.С., Матківської М.В., секретар Кирилюк Л.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20 червня 2019 року, ухвалене суддею Луценко Л.В. в м. Вінниці, повне рішення складено 21 червня 2019 року, в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про захист честі, гідності та відшкодування моральної шкоди,

встановив:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом та згідно збільшених позовних вимог просив: зобов`язати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 видалити інформаційний запис із зображенням про ОСОБА_1 з власних сторінок у соціальній мережі «Фейсбук» та спростувати інформацію про нього шляхом поширення через мережу Інтернет, а саме на своїх сторінках у соціальній мережі «Фейсбук» інформацію наступного змісту: «Спростування! ОСОБА_4 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 спростовуємо недостовірну інформацію, поширену на власних сторінках у соціальній мережі щодо того, що ОСОБА_1 шахрай, визнавши вказану інформацію про ОСОБА_1 недостовірною та такою, що порушує його особисті немайнові права, принижує честь і гідність»; стягнути з відповідачів на його користь по 100 000 грн. в рахунок компенсації за заподіяну йому моральну шкоду.

Позов мотивований тим, що у вересні 2018 року відповідачі запросили його до Норвегії в якості компаньйона з метою порибалити у місцевих водах Норвезького моря. Відповідачі займаються підприємницькою діяльністю та діяльністю громадських організацій, здійснюють продаж риболовного оснащення. Позивача було запрошено у зв`язку з тим, що він займається «блогерством» у різних напрямках діяльності та має велику кількість підписників на своїй сторінці у соціальних мережах.

Метою запрошення позивача була фото- та відео- фіксація вилову риби з подальшим опублікуванням в соціальній мережі «Фейсбук» відео та фото задля отримання пропозицій від користувачів соціальних мереж та підписників сторінок на сторінці позивача та сторінках відповідачів. У такий спосіб відповідачі намагалися отримати рекламу через соціальні мережі.

Під час обговорення пропозиції щодо організації перельоту та умов проживання сторонами було досягнуто усної згоди, що всі витрати щодо перельоту, харчування, переїзду на транспорті сторони оплачують самостійно. Позивач самостійно придбав квитки для подорожі, а під час самої подорожі супутні витрати на пальне, проживання, харчування сторони ділили порівну, причому зазначені витрати з боку позивача оплачувались готівкою.

Повернувшись на територію України сторони були цілком задоволені результатами подорожі, внаслідок чого в соціальних мережах сторін було виставлено ряд спільних фото та відео з дописами до них. Однак, приблизно через місяць відповідачі повідомили, що позивач винен їм 330 євро нібито за пальне, однак, на питання позивача, на яких саме умовах здійснювався розрахунок і де взагалі взялась сума боргу відповідачі пояснень не надали, натомість позивач в свій бік отримав від відповідачів лише погрози.

25.09.2018 на сторінках відповідачів в соціальній мережі «Фейсбук» позивач побачив своє фото з наступним написом: « ОСОБА_5 ! #Аферист ОСОБА_6 Внимание всем кто может знать этого человека. Это бессовестный аферист и ОСОБА_7 занимается обманом людей завладевая их деньгами, оскорбляя их достоинство и угрожая физической ОСОБА_8 за просьбы вернуть деньги обратно. Называет себя ОСОБА_9 , проживает в посёлке Чуднов, Житомирской области. В данный момент известен факт обмана как минимум трёх человек. Передайте по возможности эту информацию своим знакомым и будьте осторожны!».

Під даним постом додано посилання на сторінку позивача в мережі «Фейсбук».

Позивач зателефонував відповідачам та попросив надати пояснення, на якій підставі його звинувачують у шахрайстві, на що позивач почув, що він нібито винен їм 330 євро, а також те, що він стане відомим, оскільки, вони будуть розповсюджувати вищезазначену інформацію й надалі. Також відповідачі повідомили, що навіть якщо позивач сплатить їм борг, це не буде підставою для видалення негативної інформації в соціальних мережах.

На неодноразові прохання позивача щодо видалення неправдивої інформації, яка принижує і ганьбить честь, гідність та ділову репутацію позивача, зі своїх сторінок, відповідачі ігнорують та продовжують останню розповсюджувати.

За наслідками розміщення фото позивача в соціальній мережі «Фейсбук» з`явилось безліч негативних коментарів відносно нього. Крім того, у своєму пості відповідачі просили інших користувачів соціальної мережі зробити максимальне розповсюдження вказаної інформації із фотографією позивача.

Внаслідок таких протиправних дій з боку відповідачів позивачу у соціальних мережах від його товаришів, знайомих, друзів, підписників почали приходити повідомлення щодо визначених обставин з метою надання пояснень. Також, різко скоротилась кількість користувачів перегляду відеоблогів позивача.

Наслідки поширення негативної інформації потягли за собою нераціональне витрачання особистого часу позивача, обумовили необхідність залучення значних фізичних, душевних та матеріальних ресурсів. Внаслідок наклепу в його житті відбулись негативні зміни, щоденні думки та переживання щодо опублікованої інформації, потреба в уникненні аналогічних обставин, насторога, тривога, емоційні та тілесні реакції при згадуванні, важкість виконання повсякденних обов`язків, переживання психологічного дискомфорту, тимчасова відірваність від активного соціального життя, знижений та нестійкий настрій, порушення сну, неприємні сновидіння, емоційна напруга, нервозність, дратівливість, бажання уникати контактів, почуття образи, приниженої гідності тощо.

Опубліковані звинувачення ускладнили його стосунки з найближчим оточенням. Більшість його друзів висловлювали йому підтримку, але в той же час десятки осіб просто цікавилися ситуацією, що склалася, чим змушували повертатися до неприємної йому теми знову і знову. З того часу позивач нібито очікує, що багато вагомих в його житті людей, змінили своє ставлення до нього, та прагнуть отримати від нього пояснення, що змушує його триматися в постійній напрузі.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 20 червня 2019 року відмовлено в задоволенні позову.

Не погодившись із вказаним позовом, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та задовольнити позов у повному обсязі, а також стягнути з відповідачів на його користь судові витрати.

Скарга мотивована тим, що він не погоджується з висновком суду про недоведеність ним тієї обставини, що саме відповідачі розмістили та поширили вказану ним інформацію в соціальній мережі «Фейсбук»; надані позивачем скріншоти з соціальних сторінок є належними та допустимими доказами; факт розміщення інформації не оспорювався відповідачами; суд не взяв до уваги норми національного та міжнародного права, прецедентну судову практику Європейського суду з прав людини та помилково прийшов до висновку, що «шахрай» це оціночне судження.

Відзиву на апеляційну скаргу від учасників справи не надійшло.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшов до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що 25.09.2018 від імені користувача ІНФОРМАЦІЯ_1 на сторінці у соціальній мережі «Фейсбук» за веб-адресою:

https://www.facebook.com/aleksandr.kuchugurov?fref=gs&__tn__=%2CdlC-R-R&eid=ARA6OdW1kT7Px5OOVYd6gcNHI5rzNTwTHlRNWvzctYH1I0sCcNoyCbcH3menq7499hrbEItSfSqjcDs7&hc_ref=ARSfnRUgpFXk6GiKe0CftrQeVHY9OijG78rycLEfLnzuWmlzzdckb3LswWzO6XyDHC8&dti=38341&hc_location=group було поширено інформацію наступного змісту:

« ОСОБА_5 ! #Аферист ОСОБА_10 ОСОБА_11 Внимание всем кто может знать этого человека. Это бессовестный аферист и ОСОБА_7 занимается обманом людей завладевая их деньгами, оскорбляя их достоинство и угрожая физической ОСОБА_8 за просьбы вернуть деньги обратно. Называет себя ОСОБА_9 , проживает в посёлке Чуднов, Житомирской области. В данный момент известен факт обмана как минимум трёх человек. Передайте по возможности эту информацию своим знакомым и Будьте осторожны ІНФОРМАЦІЯ_2 ».

Під даним постом додано посилання на сторінку позивача в мережі «Фейсбук», а також розміщено фото позивача. Дане інформаційне повідомлення вподобали 76 користувачів Інтернет соціальної мережі «Фейсбук», а 305 користувачів розмістили (поширили) його на своїх персональних сторінках, в тому числі користувач під ім`ям ОСОБА_12 , що підтверджується скріншотом з соціальних сторінок відповідачів у мережі «Фейсбук».

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції прийшов до висновку, що спірна інформація є суб`єктивною думкою автора, висловленою в образливій для позивача формі та не може бути витлумачена як така, що містить фактичні дані (в чому полягають шахрайські дії позивача, чим доводиться шахрайство останнього тощо). Крім того в інформації, що є предметом судового захисту, є висловлення, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів.

Також суд першої інстанції зазначив, що можливо допустити, що оскаржуваний допис було розміщено саме відповідачем ОСОБА_2 та поширено в тому числі відповідачем ОСОБА_3 . Разом з тим, позивачем в установленому законом порядку не доведено, що саме відповідачі розмістили та поширили вищезазначену інформацію в соціальній мережі «Фейсбук», яка стосується позивача.

Апеляційний суд не погоджується із вказаним висновком, оскільки суд формально і узагальнююче вказав, що ця інформація є вираженням суб`єктивної думки і поглядів автора та містить у собі виключно оціночні судження, без врахування всіх обставин справи.

Судами встановлено, і не заперечувалось сторонами, факт організації відповідачами поїздки з позивачем до країни Норвегія з метою рибальства, а також наявність конфлікту між позивачем та відповідачами з приводу заборгованості позивача перед відповідачами по деяким витратам під час поїздки.

25.09.2108 позивач побачив на сторінках відповідачів в соціальній мережі «Фейсбук» пост з вищевикладеним текстом.

Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку хоча б одній особі.

Факт поширення зазначеної інформації у спосіб, зазначений позивачем, сторонами у справі не заперечується, тому відповідно до вимог частини першої статті 82 ЦПК України не підлягає доказуванню.

Разом з тим, ОСОБА_2 заперечував про створення ним даного посту, мотивуючи такі заперечення тим, що сторінка, на якій було розміщена оспорювана інформація, є робочою, а не його особистою, до якої має доступ дванадцять осіб, які працюють в магазині (пояснення ОСОБА_2 в судовому засіданні суду першої інстанції).

Суд критично ставиться до цих тверджень, так як на сторінці ОСОБА_2 , в розділі «коротка інформація» видно, що останній працює в «Перекат - всеукраїнський клуб сучасної рибалки», та клікнувши (клацнувши) на вказане місце роботи - відбувається перехід на сторінку «Перекат - всеукраїнський клуб сучасної рибалки», з якої можна перейти на сайт інтернет-магазину «Перекат: рибальсько-екіпірувальний центр».

Враховуючи, що вказані обставини є доступними кожній особі, яка користується соціальною мережею «Фейсбук», вказані обставини, на думку колегія суддів, є загальновідомими і не потребують доказуванню (ч. 3 ст. 82 ЦПК України).

Зазначаючи про можливість з боку третіх осіб створити та розповсюдити оспорювану інформацію, він не заперечував про існування сторінки з його іменем на якій було розміщена оспорювана інформація, а відтак суд приходить до висновку, що ця сторінка належить саме ОСОБА_2 , і не може бути робочою сторінкою магазину, так як інтернет-магазин має свій власний сайт, через який здійснює свою господарську діяльність.

ОСОБА_2 , не надавши відповідних доказів, не обґрунтував факт використання його сторінки третіми особами, які б могли створити та поширити оспорювану інформацію, чим порушив вимоги ч. 1 ст. 81 ЦПК України.

Що стосується змісту та характеру оспорюваної інформації, то колегія суддів вважає, що така інформація не може бути оціночним судженням виходячи з наступного.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

На своїй сторінці ОСОБА_2 в створеному ним пості, на фоні фотозображення ОСОБА_1 , стверджувально вказав, що ОСОБА_1 шахрай.

ОСОБА_2 фактично стверджував, що ОСОБА_1 вчинив шахрайські дії, тобто звинуватив його в шахрайстві.

Поняття «шахрайство» розкрито в диспозиції ст. 190 КК України шахрайство.

Відповідно до частини другої статті 30 Закону України "Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та їх правдивість не доводиться.

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки "інформації" чи "ідей", які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає "демократичного суспільства" (рішення у справі "Карпюк та інші проти України від 06 жовтня 2015 року).

Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини (справи Лінгенса, Де Гаєс і Гійзельс, Гудвіна, Прагер і Обершлік) свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї "інформації" чи тих "ідей", які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких "демократичне суспільство" неможливе.

Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19 (Lingens, cited above, p. 28, пункт 46).

Отже, коли робляться твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко, як і в цій справі, віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав (Jerusalem v.Austria, no. 26958/95, n. 43, ECHR 2001-11).

Відповідно до статті 62 Конституції України, статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 17 КПК України зазначено, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою.

Презумпцію невинуватості, суть якої розкрито в ст. 17 КПК України, необхідно розглядати в загально-правовому і процесуальному значеннях. Як загально-правова вимога вона визначає положення особи в суспільстві.

Презумпція невинуватості це вимога закону, звернена до всіх громадян, посадових осіб, державних і громадських організацій, до суспільної думки в цілому. Такої позиції дотримується і Європейський Суд з прав людини, що у своєму рішенні від 10 лютого 1995 року у справі "Аллене де Рібермон проти Франції" підкреслив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно першою: він обов`язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших органів держави.

У найзагальнішому вигляді правило презумпції невинуватості означає, що особа може бути визнана винуватою у вчиненні злочину і покарана лише за умови, що її вина буде доведена в передбаченому законом порядку і встановлена обвинувальним вироком суду. Лише один орган у державі наділений таким правом - це суд, який є відповідно до Конституції України (стаття 124) носієм судової влади, що здійснює правосуддя в умовах законності, незалежності, гласності та змагальності.

Вирок суду є єдиним процесуальним документом, що встановлює винуватість.

Твердження викладені в пості ОСОБА_2 можуть бути перевірені на їх правдивість, оскільки підпадають під ознаки кримінально-караного діяння, передбаченого ст. 190 КК України, що в свою чергу виключає віднесення розповсюдженої інформації до оціночних суджень чи критичних зауважень.

Поширена інформація не може бути оціночним судженням, так як вона представлена у формі тверджень, носить фактичний характер, оскільки ОСОБА_2 в пості вказав, що ОСОБА_1 займається обманом людей, заволодівши їх коштами. Дані твердження жодним чином не доведенні.

Також, ці твердження не можуть бути оціночним судженням, так як ОСОБА_2 лише звинуватив ОСОБА_1 в шахрайстві, і перед такими звинуваченнями не було розповіді про обставини шахрайства, з яких би можливо було щось оцінити суб`єктивно або критикувати.

Поширена інформація вводить в оману громадськість та аудиторію читачів соціальної мережі «Фейсбук» (тобто невизначене коло осіб), ганьбить честь та гідність ОСОБА_1 , принижує діяльність останнього в громадській думці з точки зору дотримання законів, загальновизнаних правил співжиття та принципів людської моралі.

Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

Згідно із статтями 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації.

Відповідно до статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Отже, колегія суддів прийшла до висновку, що інформація, створена ОСОБА_2 та розміщена на його сторінці, є недостовірною, і відповідно до ст. 277 ЦК України повинна бути спростована, у спосіб передбачений вказаною статтею.

Роблячи такі висновки, колегія суддів керувалась правовими позиціями Верховного Суду, які викладені в постановах при перегляді цивільних справ з подібними правовідносинами, зокрема в справах №727/8388/17, №761/37180/17, №331/3723/18, і при цьому брала до уваги особливості обставин у даній справі, які описані вище.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п.п. 3, 25 Постанови Пленуму Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 №1, вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві; разом з тим, особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація, а її наслідком має бути досягнення максимальної ефективності, за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію.

Враховуючи вказані вимоги, ефективним та достатнім способом спростування спірної інформації в даному випадку буде спосіб обраний позивачем, але з певними змінами в тексті публікації, з метою досягнення лаконічності та зрозумілості самої публікації, не змінивши при цьому зміст публікації для спростування.

Однак, дана інформація, на думку колегії суддів повинна бути спростована лише ОСОБА_2 , який створив цей пост (інформацію) та першим поширив її в соціальній мережі.

Що стосується позовних вимог до іншого відповідача ОСОБА_3 , то вони не підлягають задоволенню, так як встановлено, що він не є безпосереднім автором інформації, поширеної на своїй сторінці у соціальній мережі «Facebook» про ОСОБА_1 Він поширив вказану інформацію, як і всі інші користувачі соціальної мережі, які прочитали пост ОСОБА_2 , кількість яких на момент розгляду справи в суді першої інстанції сягнуло 305 осіб.

Колегія суддів, вважає, що особливістю справ про захист честі та гідності у зв`язку з поширенням недостовірної інформації в соціальній мережі «Фейсбук», це врахування специфіки розповсюдження в соціальній мережі інформації. Мета створення соціальної мережі спілкування та обмін інформацією між користувачами, які зареєструвались в даній мережі та створили свої сторінки.

Вона дозволяє створювати особисті сторінки, на яких можна розміщувати свої фотографії та іншу цікаву інформацію про себе. Більш того, можна запрошувати друзів, писати їм повідомлення, змінювати свій статус в мережі і залишати повідомлення на стінах у знаменитих особистостей, яких немає у вас в списку друзів.

Зокрема, одним із випадків є коли один користувач створює пост з певною інформацією і розповсюджує її в мережі, а інші або вподобляють дану інформацію, або поширюють її далі в мережі, при цьому не задумуючись (а отже не перевіряють) над достовірністю такої.

На думку колегії суддів, ефективним та достатнім способом захисту честі та гідності особи буде спростування недостовірної (негативної) інформації особою, яка її створила та перша поширила в соціальній мережі, шляхом створення та розповсюдження публікації, яка недостовірну інформацію спростовує.

Що стосується вимог позивача про стягнення моральної шкоди, то вони підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд має визначати залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

В обґрунтування факту заподіяння моральної шкоди, ОСОБА_1 надав суду «Заключення по результатам експериментально-психологічного дослідження», яке було складено психологом ОСОБА_13 , за результатами дослідження ОСОБА_1 на предмет виявлення негативних змін в психіці після опублікування негативної інформації, які прояви змін, їх ступінь, глибина та інтенсивність, та чи спостерігається причинно наслідковий зв`язок між подією та негативними змінами у психіці.

Проаналізувавши зміст заключення та узагальнюючи його висновки, можна сказати, що у ОСОБА_1 були виявлені негативні зміни в психіці, внаслідок конфлікту з відповідачами та безпідставних звинувачень останнього у шахрайстві, зокрема наявні прояви стресового розладу (наявність негативних думок, спогадів, переживань, бажанням позбутися цих почуттів). Наявні зміни у психічному житті досліджуваного можуть бути спричиненні моральним стражданням. Також психологом встановлено причинно наслідковий зв`язок між шкодою ( негативні зміни в психічній діяльності) та подією.

При зустрічах та бесідах з психологом ОСОБА_1 пояснив, що після публікації негативної для нього інформації він припинив працювати у важливих для нього проектах, які б приносили йому дохід. Опубліковані звинувачення ускладнили його стосунки з найближчим оточенням, більшість друзів та близьких людей вимагають від нього пояснень, що змушує його повертатись до неприємної для нього теми, що призводить до постійного нервового напруження. Виникли переживання за стосунки з коханою дівчиною, чиї батьки дуже критично сприйняли ситуацію з публічним звинуваченням, що підірвало гармонійні сімейні стосунки, що є важливим для позивача.

Колегія суддів прийшла до висновку, що діями ОСОБА_2 позивачу заподіяна моральна шкода, яка повинна бути стягнута з ОСОБА_2 на підставі п. 4 ч. 1 ст. 23 ЦК України - моральна шкода полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи.

Однак, підлягає стягненню моральна шкода не в тому розмірі, який визначений позивачем, оскільки ОСОБА_1 не обґрунтував заявлений до відшкодування ним розмір моральної шкоди та не підтвердив той факт, що він є блогером.

На думку колегії суддів, з ОСОБА_14 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню моральна шкода в розмірі 20 000 грн, і такий розмір буде достатнім для справедливої сатисфакції.

У зв`язку із скасуванням рішення суду першої інстанції та ухваленням нового рішення, відповідно до вимог п.п. б,в п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України апеляційним судом зазначається новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції та розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно зі ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч.1). До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п.1 ч.3), та витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду (п.4 ч.3).

Частинами першою та другою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини восьмої ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

У постанові Верховного Суду від 03.05.2018 у справі №372/1010/16-ц зазначено, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Представником позивача на підтвердження витрат на правничу допомогу та витрат, пов`язаних із розглядом справи надано копії документів, які завірені належним чином у відповідності до вимог ст. 95 ЦПК України.

Як слідує із матеріалів справи, 26.02.2019 між адвокатом ОСОБА_15 О.В. та ОСОБА_1 укладено договір про надання правової допомоги (а.с.71).

У п.3.2 договору зазначено, що гонорар складається з суми вартості послуг, тарифи яких узгоджені сторонами та зазначені в додатку до договору.

У додатку №1 до вищевказаного договору від 26.02.2019 ОСОБА_16 та ОСОБА_1 визначили тарифи (наведено перелік послуг та їх вартості), а також порядок оплати юридичних послуг адвокату за надання правової допомоги в судах усіх інстанцій (а.с.159).

На підтвердження оплати послуг адвоката в суді першої інстанції представником позивача було надано: акт приймання-передачі наданих послуг №1-1-3/19 від 24.06.2019 на загальну суму 15987,63 грн (15600 грн за надані послуги адвоката та 387,63 грн інші витрати); квитанцію до прибуткового касового ордера на суму 15987,63 грн (а.с.160,164).

Також представником позивача було надано чеки про відправлення позовної заяви до суду на суму 36 грн та заяви про збільшення позовних вимог на суму 87 грн (а.с.161,165); проїзні документи на загальну суму 2000 грн (а.с.166-170); товарний чек на суму 240 грн (а.с.162); меморіальний ордер на суму 60,63 грн про сплату судового збору за видачу копії технічного запису (а.с.163).

Згідно з частиною шостою статті 137 ЦПК України, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Враховуючи, що понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу документально підтверджені, клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката іншою стороною не заявлялося, колегія суддів вважає, що з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції в розмірі 15 600 грн.

Також підлягають стягненню витрати на поштові відправлення, які складають 123 грн (87 грн+36 грн), оскільки це витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду (п.4 ч.3 ст.133 ЦПК України).

Витрати на направлення кур`єрською службою повісток про виклик до суду відповідачів (240 грн) та оплату судового збору за видачу копії технічного запису (60,63 грн) не передбачені ст. 133 ЦПК України, тому відшкодуванню не підлягають.

Крім того, у наданих представником позивача квитках на транспорт на підтвердження вимог про стягнення з іншої сторони витрат, пов`язаних з явкою позивача та його представника в судові засідання не зазначено прізвищ, а тому неможливо ідентифікувати, кому надавалися послуги з перевезення за зазначеним у квитках маршрутом, тому такі витрати не підлягають відшкодуванню.

Також під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції представник позивача просив стягнути з іншої сторони на користь позивача 7500 грн витрат на правничу допомогу та витрат на поштові відправлення, які складають 19 грн.

На підтвердження оплати послуг адвоката в суді апеляційної інстанції представником позивача було надано акти приймання-передачі наданих послуг №2-1-3/19 від 01.10.2019 на суму 5019 грн. та №3-1-3/19 від 22.10.2019 на суму 2500 грн, квитанції до прибуткового касового ордера на суму 5019 грн від 01.10.2019 та на суму 2500 грн від 22.10.2019. Разом із зазначеними документами представником позивача було надано квитанцію про відправлення апеляційної скарги до суду на суму 19 грн.

Оскільки понесені позивачем витрати на правничу допомогу документально підтвердженні та погодженні сторонами в договорі про правову допомогу, колегія суддів вважає, що з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 7500 грн. та витрати на поштові відправлення в розмірі 19 грн.

Надані адвокатом ОСОБА_16 розрахунки повністю відповідають умовам укладеного з ОСОБА_1 договору та додатку до нього.

З огляду на те, що позов ОСОБА_1 до відповідача ОСОБА_2 задоволено частково, з останнього на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 1004 грн 80 коп (704,80 грн за позовну вимогу немайнового характеру та 300 грн за позовну вимогу майнового характеру), а також судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1507 грн 20 коп (1057,20 грн+450 грн), оскільки вони документально підтверджені.

Керуючись ст.ст. 133, 137, 141, 367, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20 червня 2019 року скасувати, ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про захист честі, гідності та відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Зобов`язати ОСОБА_2 видалити інформаційний запис із зображенням про ОСОБА_1 з власної сторінки у соціальній мережі «Фейсбук» та спростувати інформацію про ОСОБА_1 шляхом поширення через мережу Інтернет, а саме на своїй сторінці у соціальній мережі «Фейсбук» інформацію наступного змісту: «Спростування! ОСОБА_4 ОСОБА_2 спростовую інформацію, поширену на власній сторінці у соціальній мережі щодо того, що ОСОБА_1 шахрай, як недостовірну інформацію про ОСОБА_1 ».

Стягнути з ОСОБА_2 (іпн НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (іпн НОМЕР_2 ) моральну шкоду в розмірі 20 000 (двадцять тисяч) гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 (іпн НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (іпн НОМЕР_2 ) судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 1004 (одна тисяча чотири) гривні 80 коп., судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1507 (одна тисяча п`ятсот сім) гривень 20 коп., витрати на поштові відправлення в розмірі 142 (сто сорок дві) гривні, 23 100 (двадцять три тисячі сто) гривень у відшкодування понесених витрат з оплати правничої допомоги.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 25 жовтня 2019 року.

Головуючий Т.Б. Сало

Судді В.С. Марчук

М.В. Матківська