Номер провадження: 22-ц/813/665/19
Номер справи місцевого суду: 2-1304/11
Головуючий у першій інстанції Свячена Ю.Б.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.03.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Таварткіладзе О.М.,

суддів: Калараш А.А., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Томашевської К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційні скарги ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 13 листопада 2013 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, Комунального підприємства «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості» про визнання договору дарування та договору купівлі-продажу недійсним, визнання незаконною реєстрацію права власності та визнання права власності в порядку спадкування за заповітом,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2006 року ОСОБА_6 звернулась до Приморського районного суду м. Одеси з позовом, який в подальшому уточнювала, до ОСОБА_4, ОСОБА_7, та відповідно до уточнень просила суд визнати недійсними договір дарування від 05.04.2002 року квартири АДРЕСА_1, який укладений між нею та її племінником ОСОБА_8, визнати недійсними договір купівлі-продажу від 11.02.2003 року вищевказаної квартири, який був укладений між позивачем та ОСОБА_7, та просила визнати за нею право власності на спірну квартиру, мотивуючи це тим, що вона не мала намірів дарувати свою квартиру, а бажала передати квартиру племіннику після своєї смерті при умові, що останній буде здійснювати за нею постійний догляд, тобто реально бажала укласти договір довічного утримання. Договір купівлі-продажу спірної квартири ОСОБА_6 просила визнати недійсним, так як вона не мала намірів продавати свою квартиру, договір був укладений позивачем без намірів створення юридичних наслідків.

15 січня 2007 року Приморським районним судом м. Одесі по справі ухвалено заочне рішення про задоволення позовних вимог.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одесі від 22 квітня 2009 року заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 січня 2007 року скасовано, справу призначено до розгляду.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_6 померла.

Спадкоємцями за заповітом є ОСОБА_2 та ОСОБА_3, які підтримали заявлений ОСОБА_6 позов та вимоги до відповідачів, у зв'язку із чим ОСОБА_2 та ОСОБА_3 залучені до участі у справі в якості правонаступників позивача і в подальшому неодноразово їх уточнювали та остаточно просили суд визнати недійсним договір дарування від 05 квітня 2002 року квартири АДРЕСА_2, укладеного ОСОБА_6 з ОСОБА_8, посвідченого приватним нотаріусом Юрченко, зареєстрованого у реєстрі за № 1751; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, укладеного ОСОБА_6 з ОСОБА_7, посвідченого приватним нотаріусом Таранською А.М. та зареєстрованого у реєстрі за № 1931; визнати незаконною реєстрацію права власності на вказану квартиру на ім'я ОСОБА_8 у КП «МБТІ та РОН» від 12 серпня 2002 року; визнати право власності у рівних частках на квартиру АДРЕСА_3 за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в порядку спадкування за заповітом.

Позивачі свої вимоги обгрунтовували тим, що ОСОБА_6 мала намір укласти договір довічного утримання із племінником ОСОБА_8 Після підписання договору дарування ОСОБА_6 забрала оригінал та зберігала його у себе. За життя ОСОБА_6 ОСОБА_8 квартиру не передавала, в КП «МБТІ та РОН» на нього не реєструвала, продовжувала проживати у квартирі та відносилась до неї як до своєї власної. З вищевказаної квартири ОСОБА_6 не виписувалася та не виїжджала.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13 листопада 2013 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_3, ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, КП «ОМБТІ та РОН» про визнання недійсним договору дарування від 05 квітня 2002 року квартири АДРЕСА_4, укладеного ОСОБА_6 з ОСОБА_8, посвідченого приватним нотаріусом Юрченко, зареєстрованого у реєстрі за № 1751; про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4, укладеного ОСОБА_6 з ОСОБА_7, посвідченого приватним нотаріусом Таранською А.М. та зареєстрованого у реєстрі за № 1931; визнання незаконною реєстрації права власності на вказану квартиру на ім'я ОСОБА_8 у КП «МБТІ та РОН» 12 серпня 2002 року; визнання права власності у рівних частках на квартиру АДРЕСА_4 за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в порядку спадкування за заповітом відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суду апеляційної інстанції з апеляційними скаргами, в яких просять скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 листопада 2013 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_5, в судове засідання до суду апеляційної інстанції не з'явилися, повідомлялися, про причини не явки не повідомили.

Комунальне підприємство «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості» будучи належним чином повідомленим, в судове засідання до суду апеляційної інстанції явку свого представника не забезпечило, про причини не явки представника не повідомило, клопотання про відкладення розгляду справи не просило.

Представник ОСОБА_3 адвокат Лисенко Л.О. будучи належним чином повідомленою в судове засідання до суду апеляційної інстанції не з'явилася, подала заяву про відкладення розгляду справи посилаючись на погане самопочуття і необхідність звернення до стоматолога.

ОСОБА_4 та її представник адвокат Піщанецький Ю.В. в засіданні судової колегії вважали заяву про відкладення розгляду справи спробою її затягування та звернули увагу на строк розгляду цивільної справи, на не обов'язковість явки до апеляційного суду, на не зазначення адвокатом причин неможливості подання письмових пояснень з викладенням своєї позиції та необхідності саме особистої присутності.

Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Судова колегія при цьому враховує, що справа розглядається в судах з листопада 2006 року.

Оскільки у заяві про відкладення розгляду справи адвокат Лисенко Л.О. не зазначила про причини неможливості подання письмових пояснень з викладенням правововї позиції та необхідності особистої присутності та враховуючи, що справа розглядається в судах більше 12 років, судова колегія за наведених обставин не вбачає підстав для відкладення розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційних скарг та заперечень на них, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційних скарг, судова колегія вважає, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, виходячи з такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджується, що:

- ОСОБА_6 звернулась із позовом про визнання недійсним договору від 05 квітня 2002 року квартири АДРЕСА_4, з тих підстав, що квартира не була передана у дар, залишилась у користуванні ОСОБА_6, а ОСОБА_8 зобов'язався довічно утримувати її, тобто вона мала намір укласти із ОСОБА_8 договір довічного утримання;

- ОСОБА_4 звернулась із позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири від 11 березня 2003 року між ОСОБА_6 і ОСОБА_7;

- рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11 травня 2004 року ОСОБА_6 у позові відмовлено, а позов ОСОБА_4 задоволено у повному обсязі. Дане рішення залишено без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 05 липня 2005 року і ухвалою колегії суддів апеляційного суду Харківської області, як суду касаційної інстанції від 10 серпня 2007 року;

-22 листопада 2006 року ОСОБА_6 знову звернулась з аналогічним позовом про визнання договору дарування недійсним, посилаючись на те, що вона не мала бажання дарувати свою квартиру, а мала намір укласти договір довічного утримання. Згодом вона уточнила позовні вимоги та просила визнати договір дарування та договір купівлі-продажу недійсними, оскільки не мала наміру продавати квартиру, договір не виконувався, ОСОБА_7 ніяких грошей не платив, а вона квартиру йому не передавала;

-ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_6 померла. Оскільки спадкоємцями за заповітом є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та вони підтримали заявлені ОСОБА_6 вимоги і бажали брати участь у справі в якості позивачів, то вони були залучені до участі у справі в якості правонаступників померлого позивача; .

-ОСОБА_3 та ОСОБА_2 неодноразово уточняли позовні вимоги, посилаючись на те, що правові наслідки договору дарування не наступили і право власності на спірну квартиру у ОСОБА_8 не виникло;

- у нотаріально посвідченому договорі дарування від 05 квітня 2002 року вказано, що один екземпляр договору був виданий обдарованому. Цей договір був предметом дослідження під час судового розгляду у 2004 році, коли розглядався спір про визнання договору дарування недійсним. Обставини передачі у дар спірної квартири були зазначені самою ОСОБА_6, що вбачається із позовної заяви до суду. Підстави для проживання ОСОБА_6 у квартирі з правом довічного проживання випливають зі змісту самого договору дарування. Обставини фактичної передачі квартири у дар також були предметом розгляду у Приморському районному суді м. Одеси у 2004 році;

-позовні вимоги, заявлені ОСОБА_6 щодо того, що договір дарування укладено нею внаслідок помилки, оскільки вона бажала укласти договір довічного утримання були вирішені судом під час винесення рішення 11 травня 2004 року.

-пред'являючи повторно позов на підставі ст.58 ЦК України в редакції 1963 року, позивачка знов посилалась на обставини, які були предметом розгляду у 2004 році, а саме на договір довічного утримання замість договору дарування.

Відмовляючи у задоволенні позову про визнання недійсним договору дарування від 05 квітня 2002 року квартири АДРЕСА_2, укладеного ОСОБА_6 з ОСОБА_8А; про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, укладеного ОСОБА_6 з ОСОБА_7; про визнання незаконною реєстрації права власності на вказану квартиру на ім'я ОСОБА_8 у КП «МБТІ та РОН» від 12 серпня 2002 року; про визнання права власності у рівних частках на квартиру АДРЕСА_3 за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в порядку спадкування за заповітом, суд першої інстанції виходив з того, що:

- у договорі дарування квартири, який був досліджений в судовому засіданні, та з яким були ознайомлені особи, які брали участь у справі, вказано, що ОСОБА_6 подарувала квартиру з правом довічного проживання, а ОСОБА_8 прийняв у дар вказану квартиру. Договір складено в двох екземплярах, один з яких залишився в справах приватного нотаріуса, а інший - виданий обдарованому, яким був ОСОБА_8, що свідчить про те, що ОСОБА_8 прийняв спірну квартиру у дар;

-договір купівлі-продажу квартири між ОСОБА_6 і ОСОБА_7, укладений без мети створення будь-яких юридичних наслідків, що підтвердила сама ОСОБА_6 і проти чого не заперечував і ОСОБА_7;

- обставини державної реєстрації права власності на спірну квартиру після смерті ОСОБА_8 не мають правового значення у спорі, який виник між сторонами. Реєстрація права власності на дану квартиру була проведена у відповідності до вимог закону;

- на момент смерті ОСОБА_6, вона не була власником квартири АДРЕСА_4, тому спадщина на цю квартиру після її смерті не відкривалась, і квартира не увійшла у загальну спадкову масу.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим у справі обставинам і засновані на законодавстві.

Відповідно до ст. 425 ЦК УРСР у редакції 1963 року за договором довічного утримання одна сторона, що є непрацездатною особою за віком або станом здоров'я (відчужувач), передає у власність другій стороні (набувачеві майна) будинок або частину його, взамін чого набувач майна зобов'язується надавати відчужувачеві довічно матеріальне забезпечення в натурі у вигляді житла, харчування, догляду і необхідної допомоги.

З матеріалів справи вбачається, що у листопаді 2002 року ОСОБА_6 зверталася до суду з позовом про визнання договору дарування квартири від 05.04.2002 року, укладеного між нею та ОСОБА_8 недійсним з підстав ст. 56 ЦК УРСР 1963 року, як такого, що укладений внаслідок помилки. Крім того, ОСОБА_6 додатково вказувала, що квартира фактично ОСОБА_8 за договором дарування не передавалась і тому цей договір не є укладеним.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23.12.2002 року позов ОСОБА_6 задоволено, визнано недійсним договір дарування квартири від 05.04.2002 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_8, визнано ОСОБА_6 власником квартири. Допущено негайне виконання рішення суду.

Використовуючи допущене негайне виконання рішення суду від 23.12.2002 року, ОСОБА_6 11.02.2003 року оформила договір купівлі-продажу спірної квартири з ОСОБА_7 незважаючи, що рішення суду першої інстанції на той час переглядалося в апеляційному порядку апеляційним судом Одеської області і ухвалою від 11.03.2003 року було скасовано і справу направлено до суду першої інстанції на новий розгляд.

ОСОБА_4 будучи не згодною з вимогами ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 11.02.2003 року.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11 травня 2004 року ОСОБА_6 у позові відмовлено, а позов ОСОБА_4 задоволено у повному обсязі. Дане рішення залишено без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 05 липня 2005 року і ухвалою колегії суддів апеляційного суду Харківської області, як суду касаційної інстанції від 10 серпня 2007 року.

Вказаними судовим рішеннями встановлено, що ОСОБА_6 правильно сприйняла угоду, відповідно до якої вона пордарувала свою квартиру свому племіннику ОСОБА_8, розуміла умови угоди і бажала щоб вказана угода була укладена. При цьому ОСОБА_6 укладаючи договір дарування позначила у договорі, що у неї є право на довічне проживання у квартирі.

Після відмови у позові про визнання договору дарування недійсним, як такого, що укладений внаслідок помилки, і набрання судовими рішеннями законної сили, ОСОБА_6 у листопаді 2006 року повторно звернулася до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування, оскільки мала бажання не дарувати квартиру, а укласти договір довічного утримання і маючи у похилому віці проблеми з зором, покладалась на свого племінника, якому довіряла і вважала, що уклала договір довічного утримання.

В подальшому в уточненій позовній заяві ОСОБА_6 зазначила також, що квартира за життя ОСОБА_8 останньому не передавалась і договір дарування фактично не був виконаний (т. 1 а. с. 18-20).

Набувши статус позивачів в порядку процесуального правонаступництва після смерті ОСОБА_6, в якості спадкоємців померлої, ОСОБА_2, ОСОБА_3 уточнюючи заявлені вимоги фактично посилалися на ті ж обставини, що і ОСОБА_6 та акцентували увагу, що ОСОБА_6 підписала не той документ, який обговорювала з ОСОБА_12 і підписання оспорюваного відбулося в автомобілі, куди примірники договору їй виніс нотаріус і підписуючи договір вона повністю покладалася на свого племінника ОСОБА_8

Наведені обставини при підтвердженні належними, допустими і достатніми доказами та у разі узгодження з іншими встановленими у справі обставинами, можуть бути кваліфікованими, як обман.

Разом з тим позивачі, в уточненому позові саме про обман ОСОБА_8 ОСОБА_6 при підписанні останньою оскаржуваного договору дарування прямо не вказують і безпосередньо не обґрунтовують вимоги про визнання договору дарування недійсним, як такого, що укладений внаслідок обману дарувальника з боку обдарованого. Крім того серед зазначених юридичних підстав визнання договору дарування недійсним, позивачі не посилаються на статтю 57 ЦК УРСР 1963 року і не зазначають в уточненому позові в чому саме був обман ОСОБА_8 при укладенні договору дарування і якими належними доказами обман ОСОБА_8 підтверджується.

Між тим, встановлені у справі обставини, які узгоджуються з обставинами встановленими іншими судовими рішеннями за участю сторін оскаржуваного договору, дозволяють констатувати, що у травні 1994 року ОСОБА_6 склала заповіт, згідно з яким заповідала свому племіннику ОСОБА_8 спірну квартиру, а 18 грудня 2001 року оформила доручення, згідно з яким уповноважила ОСОБА_8 керувати та розпоряджатися всім належним їй майном, в тому числі і спірною квартирою. Крім того, укладаючи договір дарування від 05.04.2002 року ОСОБА_6 передбачила у договорі про довічне право свого проживання у спірній квартирі.

Сам по собі той факт, що сторони укладаючи договір дарування не передбачили і не могли передбачити передчасну смерть обдарованого через три місяці після укладення договору дарування та юридичні наслідки пов'язані зі смертю обдарованого, не є підставою для висновку, що ОСОБА_6 укладаючи договір дарування була обманута своїм племінником ОСОБА_8, який був наділений ОСОБА_6 всіма повноваженнями щодо керування та розпорядження належним їй майном, в тому числі і спірною квартирою і крім того був спадкоємцем ОСОБА_6 за складеним нею заповітом.

Також вказані обставини не надають підстав для висновку, що саме в час укладення оскаржуваного договору - 05 квітня 2002 року сторони і зокрема дарувальниця ОСОБА_6 не усвідомлювала, який саме договір вона укладає, його юридичні наслідки і що вона не бажала укладення саме цього договору.

Зі змісту оскарженого договору вбачається, що примірник договору дарування був виданий ОСОБА_8 і тому той міг його зберігати, як у подареній квартирі, так і в будь-якому іншому місці. При цьому ОСОБА_8 був наділений ОСОБА_6 необхідними повноваженнями користуватися та розпоряджатися її майном.

Більше того, сама ОСОБА_6 у поданій нею позовній заяві 22.11.2006 року не заперечувала, що перший примірник договору дарування взяв її племінник ОСОБА_8

Крім того, відповідно до ухвали апеляційного суду Одеської області від 26.06.2018 року вирок Приморського районного суду м. Одеси від 07.11.2016 року стосовно ОСОБА_4 та ОСОБА_13, визнаних винуватими та засуджених з ч. 1 ст. 357 КК України - скасовано. Кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_4 та ОСОБА_13 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 357 КК України, закрито.

Вказаним судовим рішенням не встановлено події злочину, тобто не встановлений факт викрадення договору дарування від 05.04.2002 року, а також не доведена участь ОСОБА_4 та ОСОБА_13 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 357 КК України, а саме у викраденні офіційного документу, вчиненого з корисливих мотивів.

Відомості про скасування даного судового рішення в матеріалах справи відсутні і під час апеляційного розгляду даної цивільної справи не встановлені.

Слід звернути увагу, що умовами договору дарування було передбачено право довічного проживання дарувальниці у подареній нею квартирі, і тому ОСОБА_8 отримавши примірник договору дарування таким чином вважається таким, що прийняв дар, що не суперечить ст. 128 ЦК УРСР 1963 року.

На час укладення оскарженого договору 05 квітня 2002 року в розумінні ЦК УРСР 1963 року момент набуття права власності на нерухоме майно безпосередньо не пов'язувався з його державною реєстрацією.

Суд врахувавши вказані обставини вірно зазначив, що обставини крадіжки оригіналу договору дарування від 05 квітня 2002 року, як і обставини державної реєстрації права власності на спірну квартиру після смерті ОСОБА_8, не мають правового значення для вирішення спору.

Суд також обґрунтовано зазначив, що вказані обставини були відомі суду під час розгляду справи у 2004 році, і їм надана була правова оцінка згідно з вимогами законів України, а також слушно зауважив, що договір купівлі-продажу спірної квартири від 11.02.2-003 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 визнаний Приморським районним судом м. Одеси від 11 травня 2004 року недійсним з підстав ст. 58 ЦК УРСР 1963 року, оскільки був укладений без мети створення будь- яких юридичних наслідків (мнима угода), що підтвердила сама ОСОБА_6 і не заперечував ОСОБА_7

Крім того, повно встановивши обставини справи і правильно застосувавши законодавство, суд вірно вказав, що реєстрація права власності на дану квартиру була проведена у відповідності до вимог закону і тому відсутні підстави для визнання її недійсною.

Набувши таких висновків, суд послідовно дійшов до справедливого висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивачів про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_6, пославшись, що на момент смерті ОСОБА_6, вона не була власником квартири АДРЕСА_4, тому спадщина на цю квартиру після її смерті не відкривалась, і квартира не увійшла у загальну спадкову масу.

Доводи апеляційної скарги про неповне з"ясування обставин справи і необгрунтованість висновків в оскаржуваному рішенні з посиланням на упередженість суду першої інстанції, не можуть бути взятими до уваги, оскільки засновані на припущеннях і не підтверджуються належними, допустимими і достатніми доказами.

Інші доводи апеляційної скарги з посиланням на ненадання судом об'єктивної оцінки показанням ОСОБА_6 щодо укладення нею оспорюваного договору дарування, фактично зведені до намагання переоцінити докази, яким судом надано належну оцінку, яка узгоджується з встановленими у справі обставинами і тому не можуть бути взятими до уваги.

Не може бути скасоване правильне по суті рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи, які є підставою для скасування рішення, не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, внаслідок чого апеляційні скарги задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 листопада 2013 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено: 19.03.2019 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: А.А. Калараш

С.О. Погорєлова