Справа №333/7269/18
Провадження №2/333/773/19
13 березня 2019 року м. Запоріжжя
Комунарський районний суд м. Запоріжжя у складі:
головуючого судді Холода Р.С.,
за участю секретаря судового засідання Єрохіної А.Б.,
позивача ОСОБА_1,
27.12.2018 року до суду із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання такими, що втратили право користування жилим приміщенням звернулась позивач, яка зазначила, що вона є власником будинку № 17 по вул. Тушинського у м. Запоріжжя. У даному будинку зареєстровані: ОСОБА_2 син позивача, ОСОБА_3 - бабуся, ОСОБА_4 невістка, але з січня 2016 року останні виїхали з будинку і забрали усі свої речі. Відповідачі не беруть участі в утриманні будинку, не сплачують за комунальні послуги, але зніматися добровільно з реєстрації не бажають. Через наявність вказаної реєстрації ОСОБА_1 не може вільно розпоряджатися своєю власністю, а сплата комунальних платежів в повному обсязі ставить її у тяжке матеріальне становище. Просить визнати ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 такими, що втратили право користування будинком № 17 по вул. Тушинського в м. Запоріжжя.
В судовому засіданні ОСОБА_1 позов підтримала, просила задовольнити її позовні вимоги, так як реєстрація відповідачів в будинку перешкоджає в розпорядженні їм, а сплата комунальних послуг у повному обсязі ставить її у тяжке матеріальне становище. Додатково пояснила, що з березня 2017 року син ОСОБА_5 разам з дружиною ОСОБА_4 виїхали з будинку, забрали свої речі, так як вирішили поїхати за кордон на заробітки. Бабуся ОСОБА_3 у березні 2016 року поїхала жити в с. Біленьке Запорізького району, але куди саме не знає, так як стосунки вони не підтримують. Не заперечувала проти ухвалення заочного рішення.
Відповідачі у судове засідання не зявились, про день, місце і час розгляду справи повідомлені належним чином, заяв та клопотань до суду не надано.
Суд, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, приходить до наступних висновків.
Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі.
У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.
Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.
Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності.
Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст.ст. 76,81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.
Згідно договору дарування від 30.10.1995 року ОСОБА_1 є власником 14/25 частин будинку № 17 по вул. Тушинській в м. Запоріжжя (а.с. 19).
На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом ОСОБА_1 є власником 11/25 частин будинку № 17 по вул. Тушинській в м. Запоріжжя (а.с. 21).
Факт родинних стосунків між позивачем і ОСОБА_3 підтверджено свідоцтвами про народження (а.с. 18).
ОСОБА_2 є сином ОСОБА_1, що встановлено свідоцтвом про укладення шлюбу між ОСОБА_7 і ОСОБА_1 та показаннями позивача і свідка у суді.
Факт не проживання ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 у будинку за адресою: м. Запоріжжя, вул. Тушинського, 17 підтверджено актом про не проживання, який складено 11.12.2018 року (а.с. 23).
Також факт не проживання відповідачів підтверджено свідком ОСОБА_6, допитаною в судовому засіданні.
Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст. 321 ЦК України). При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
За змістом ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Частиною першою статті 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членівїх сімей та інших осіб.
За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Статтею 321 ЦК України встановлений принцип непорушності права власності, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Частиною 2 ст. 405 ЦК України передбачено, що член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відповідно до ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі, в тому числі, рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою. Суд вважає, що позивач, як власник квартири має права вимагати усунення перешкод у користування та розпорядженні своїм майном шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням.
Таким чином, на думку суду факт реєстрації відповідачів за адресою будинку позивача, яка є її власністю, перешкоджає останній в повній мірі розпоряджатися та володіти своєю власністю, або може обмежити в його здійсненні, вимагає від неї додаткових матеріальних витрат по сплаті комунальних послуг, які нараховуються відповідно до кількості зареєстрованих осіб у будинку.
Отже, порушені права власника та перешкоди в користуванні власністю цілком можливо усунути шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням. У звязку з наведеним суд вважає, що право позивача порушено та підлягає судовому захисту, а позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню.
Керуючись ст.ст. 4,12,13,76,81,141,280,289 ЦПК України, ст. 405 ЦК України, суд, -
Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, р.н.о.к.п.п. НОМЕР_2, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, р.н.о.к.п.п. НОМЕР_3, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5, такими, що втратили право користування житловим приміщенням будинком № 17 по вул. Тушинського в м. Запоріжжя.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на поданні заяви про його поновлення якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Запорізького апеляційного суду через Комунарський районний суд м. Запоріжжя. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.
Повний текст рішення складено 22.03.2019 року.
Суддя Комунарського районного суду
м. Запоріжжя Р.С. Холод