Справа № 0907/2560/2012
Провадження № 22-ц/4808/394/19
Головуючий у 1 інстанції Ковалюк І. П.
Суддя-доповідач Матківський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючого Матківського Р.Й.

суддів: Василишин Л.В., Максюти І.О.

секретаря Капущак С.В.

з участю: представника Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» - Рокетської С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, з апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на заочне рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 05 квітня 2012 року у складі судді Ковалюк І.П.,

в с т а н о в и в:

У лютому 2012 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості.

В обґрунтування вимог позивач зазначив, що відповідно до договору №IFIWRX51217498 від 29 вересня 2006 року, який скаладається із заяви позичальника та Умов надання споживчого кредиту фізичним особам, відповідач отримав кредит в розмірі 2142,80 гривень зі сплатою процентів за користування кредитом у розмір 12% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення - 10 вересня 2007 року.

Відповідно до умов договору погашення заборгованості в наступному порядку: щомісяця в період сплати, позичальник повинень надавати Банку горошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається із заборгованості за Кредитом, за відстоками, комісією, а також іші витрати згідно Умов.

Відповідач зобов'язання за договором належним чином не виконав, станом на 10.11.2011 має заборгованість в розмірі 20762,85 гривень, яка складається із: 1406,50 гривень - заборгованість за кредитом, 7680,88 гривень - заборгованість по процентах за користування кредитом, 274,24 гривні - заборгованість по комісії за користування ккредитом, 9936,33 гривень - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, а також штрафи відповідно до пункту 5.3 Умов та правил надання банківських послуг: 500 гривень - штраф (фіксована частина) та 964,90 гривні - штраф (процентна складова).

Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 05 квітня 2012 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за договором №IFIWRX51217498 від 29 вересня 2006 року в розмірі 20762 гривні 85 копійок та 214,60 гривень сплаченого судового збору.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 31 січня 2019 року заяву представника ОСОБА_2 про перегляд даного заочного рішення залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 просить заочне рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Представник апелянта у скарзі зазначає, що позивач пропустив строк позовної давності для звернення до суду із позовом, при цьому посилається на висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові №444/9519/12 від 28 березня 2018 року. На думку апелянта, останній платіж згідно кредитного договору повинен був бути здійсненим відповідачем з 05 вересня по 10 вересня 2007 року, право позивача було порушено з 11 вересня 2007 року, тому трьохрічний строк позовної давності сплинув 12 вересня 2010 року. Належних доказів збільшення позовної давності до 5 років матеріали справи не містять.Умови та Правила до договору відповідачем не підписувались, тому не можуть підтверджувати досягнення сторонами домовленості щодо збільшення строку позовної давності до 5 років. Даний висновок підтверджується правовими позиціями Верховного Суду України протягом 2015 року.

Також представник апелянта вважає, що пункти 6.1 та 6.3 кредитного договору щодо пені та штрафу є несправедливими. При цьому посилається ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та на рішення Конституційного Суду України від №7-рп/2013 у справі №1-12/13.

Представник апелянта стверджує, що позивачем у позовній заяві зазначено невірну суму заборгованості по тілу кредиту в розмірі 1406,50 гривень, оскільки відповідачем отримано кредит в розмірі 2142,80 гривень, а сплачено заборгованість згідно квитанцій від 10 жовтня 2006 року та від 12 грудня 2006 року на загальну суму 947,34 гривні, тому загальна сума заборгованості за по тілу кредиту на момент подання позову повинна становити 1195,46 гривень, що прямо впливає на розмір нарахування штрафних санкцій, пені та інших нарахувань за невиконання кредитного договору.

Також представник апелянта зазначає, що судом не встановлено періоду нарахування відсотків та пені за прострочення сплати коштів за кредитним договором, що дозволило позивачу здійсними повторне стягнення в судовому порядку заборгованості, зокрема Арбузинським районними судом Миколаївської області 25 червня 2015 року ухвалено заочне рішення, яким з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» стягнуто заборгованість за за цим же кредитним договором в сумі 46669,35 гривень.

Представник апелянта у засідання апеляційного суду не з»явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутності.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, вислухавши представника відповідача, яка вимоги скарги заперечила, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити з наступних підстав.

Судом встановлено, що на підставі договору №IFIWRX51217498 від 29.09.2006 року, який скаладається із заяви позичальника, відповідач отримав кредит у розмірі 2142 грн. 80 коп. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 10.09.2007 року (а.с. 4).

Згідно вказаного договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, за який приймається період з «5» по «10» число кожного місяця позичальник повинен надвати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 224,83 гривень для погашення заборгованості за Кредитом.

В порушення умов кредитного договору ОСОБА_2 зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав і на 10.11.2011 року його заборгованість становила: 1406 грн. 50 коп. - заборгованості за кредитом, 7680 грн. 88 коп. - заборгованості по процентах, 274 грн. 24 коп. - заборгованість по комісії, 9936 грн. 33 коп. - пеня, 500 грн. - штраф (фіксована частина), 964 грн. 90 коп. - штраф (процентна складова), а всього 20 762 грн. 85 коп., що підтверджується розрахунком заборгованості боржника ОСОБА_2 (а.с. 3).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є обгрунтованими. При цьому, ухвалюючи заочне рішення, суд першої інстанції вважав, що відповідача належним чином повідомлено про розгляд справи, тому були підстави для проведення заочного розгляду справи.

Однак такий висновок суду суперечить нормам матеріального та процесуального права.

У заяві про перегляд заочного рішення відповідач посилався на те, що про розгляд справи його повідомляли за адресою вул.Целевича, 1а/150, м. Івано-Франківськ. Однак, повідомлення повернулись на адресу суду з відміткою поштового зв'язку «за закінченням терміну зберігання». На інформаційний запит суду до адресного бюро УМВС України в Івано-Франківській області про надання інформації підтвердження місця проживання відповідача отримано адресну довідку від 08 березня 2012 року із зазначенням місця реєстрації відповідача за адресою: вул.Целевича, 1а/150, м.Івано-Франківськ (а.с. 22).

Однак, відповідач надав переконливі докази того, що його за вищевказаною адресою знято з реєстрації 09 жовтня 2009 року та 24 листопада 2009 року зареєстровано за іншою адресою: вул.Львівська, 27А, с.Угорники. Ця обставина підтверджується відповідною відміткою органу МВС України в Івано-Франківській області в паспорті відповідача (а.с.49) та довідкою №1010, виданою 26.12.2018 року Угорницькою сільською радою (а.с. 55).

Таким чином, на час розгляду справи відповідач не був зареєстрований за адресою АДРЕСА_1, на яку судом направлялись повідомлення про розгляд справи, а був зареєстрований за іншою адресою: АДРЕСА_2

За таких обставин, не можна вважати, що суд першої інстанції повідомив відповідача належним чином про час і місце розгляду справи.

Отже, суд першої інстанції, не повідомивши відповідача належним чином про час і місце розгляду справи, фактично позбавив його права на подання заяви про застосування позовної давності до ухвалення судом рішення по суті спору. Внаслідок цього суд порушив принципи змагальності та рівності сторін, які є елементами права на справедливий судовий розгляд.

Верховний Суд у складі Великої Палати у постанові 17.04.2018 р. у справі №200/11343/14-ц висловив правовий висновок, згідно якого, якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалив у ній заочне рішення, відповідач був вправі заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції. Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася у суді першої інстанції. При цьому Верховний Суд відступив від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постановах від 30 вересня 2015 року у справі N 6-780цс15 та від 11 жовтня 2017 року у справі N 6-1374цс17.

В апеляційній скарзі апелянт - відповідач у справі посилається на те, що позивач пропустив строк звернення до суду із зазначеним позовом, заявивши про застосування позовної давності у даному спорі.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Також Верховний Суд України у постанові від 04 листопада 2015 року у справі за N 6-1926цс15 висловив таку правову позицію.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Статтею 258 ЦК України передбачена спеціальна позовна давність для окремих видів вимог.

Згідно із частиною першою статті 259 ЦК України позовна давність, установлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції встановивши, що Умови надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт), пунктом 5.5 яких установлено позовну давність тривалістю в п'ять років, не містять підпису відповідача, у заяві позичальника від 30 липня 2008 року домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Подібний висновок висловлений у постанові Верховного Суду від 07.02.2018 року у справі №751/5977/17.

У цій справі, колегією суддів встановлено, що пунктом 6.6 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), які згідно заяви відповідача складають один кредитно-заставний договір, передбачено, що терміни позовної по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафу за даним договором встановлюється сторонами тривалістю 5 років. Вказані Умови відповідачем не підписані.

Враховуючи вищезазначений висновок Верховного Суду України, колегія суддів вважає, що відповідач такі Умови письмово не погоджував, тому не можна вважати, що сторони збільшили позовну давність до 5 років, а тому необхідно застосовувати загальну позовну давність тривалістю 3 роки.

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені)- тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята цієї статті).

Оскільки договір встановлює окремі зобов'язання, які деталізують обов'язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов'язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

У цій справі, оскільки за умовами договору відповідач мав виконувати зобов'язання, зокрема, з повернення кредиту та зі сплати процентів щомісяця з «5» по «10» число кожного місяця числа кожного місяця у сумі 224,83 гривні, то перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу.

Останній платіж по кредитного договору згідно розрахунку заборгованості (розділ «погашення %) здіснено 05.01.2007 р., останній щомісячний платіж згідно кредитного договору мав бути здійснений 10.09.2007 р. Тому щодо останнього платежу позивач мав право звернутися до суду із позовом в межах трьохрічного строку позовної давності, тобто до 11.09.2010 р. Однак позивач звернувся до суду із позовом 14.02.2012 р., тобто поза межами строку позовної давності. Тим більше пропущено строк позовної давності щодо платежів, які мали бути здійснені до 10.09.2007 року.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що за фактичними обставинами даної справи та з врахуванням доводів апелянта, необхідно застосувати позовну давність і відмовити у задоволенні позову за спливом позовної давності.

Таким чином, відповідно до ст. 376 ЦПК України рішення суду першої інстанції необхідно скасувати та ухвалити нове рішення.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити.

Заочне рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 05 квітня 2012 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором №IFIWRX51217498 від 29 вересня 2006 року у розмірі 20762,85 гривень нарахованої на 10. 11. 2011 року відмовити за спливом позовної давності.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 22 березня 2019 року.

Головуючий Р.Й. Матківський

Судді: Л.В. Василишин

І.О. Максюта