Справа № 159/4125/18 Головуючий у 1 інстанції: Назарук О. В.
Провадження № 22-ц/802/917/19 Категорія: 60 Доповідач: Карпук А. К.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 жовтня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Карпук А.К.

суддів Бовчалюк З.А., Здрилюк О.І.

секретар Галицька І.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 , Буцинської сільської ради Старовижівського району Волинської області, Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», ОСОБА_2 , Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», Підприємства теплових мереж «Ковельтепло», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору Ковельський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області, Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта Банк» Кадирова В.В. про звільнення майна з-під арешту за апеляційною скаргою третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Старовижівського районного суду Волинської області від 09 липня 2019 року,

в с т а н о в и в:

У серпні 2018 року ТзОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулося до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 13 червня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» (правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк») та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №CM-SME A00/072 0DC/2008, відповідно до умов якого, ОСОБА_1 отримав кредит на загальну суму 250 000,00 гривень. В той же день між вказаними сторонами було укладено договір іпотеки, за яким відповідач передав в іпотеку банку будинок відпочинку, загальною площею 75,1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та кухню, загальною площею 48,6 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

10 грудня 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфеля та договір відступлення прав за договором іпотеки. Згідно з цими договорами банк відступив, а товариство прийняло право вимоги за вищевказаним кредитним договором та договором іпотеки.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 17.06.2011 постановлено стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ТзОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором в сумі 308 910 (триста вісім тисяч дев`ятсот десять) гривень 44 копійки. та 1700 гривень 00 копійок судового збору та 120 гривень витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

ТОВ «ОТП Факторинг Україна» як іпотекодержатель та ОСОБА_1 як іпотекодавець дійшли згоди щодо реалізації заставного майна і погашення заборгованості за кредитним договором, однак постановами державних виконавців ВДВС Ковельського МРУЮ на зазначене майно накладено арешт.

Заборгованість відповідача перед товариством щоденно зростає, але позивач не може задовольнити свої вимоги шляхом добровільного продажу через накладення арешту на майно.

Враховуючи викладене, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» просило звільнити з-під арешту нерухоме майно: будинок відпочинку, загальною площею 75,1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та кухню, загальною площею 48,6 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , що є предметом іпотеки.

Рішенням Старовижівського районного суду Волинської області від 09.07.2019 позов задоволено.

Постановлено звільнити з-під арешту нерухоме майно, а саме: будинок відпочинку, загальною площею 75,1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_1 на праві приватної власності; кухню, загальною площею 48,6 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та належить ОСОБА_1 на праві приватної власності, на яке були накладені арешти на підставі:

- постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП №47530928, видана 19 червня 2015 року ВДВС Ковельського МРУЮ, державний виконавець Мацюх Д.Ю.;

- постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП №50929591, видана 25 квітня 2016 року заступником начальника ВДВС Ковельського МРУЮ Васковець С.І.;

- постанови про відкриття виконавчого провадження з накладенням арешту ВП №21503913, видана 22 вересня 2010 року ВДВС Ковельського МРУЮ, державний виконавець Мацюх Д.Ю.;

- постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП №953656 видана 31 січня 2011 року ВДВС Ковельського МРУЮ, державний виконавець Мацюх Д.Ю.;

- постанови про відкриття виконавчого провадження з накладенням арешту ВП №24439315, видана 14 лютого 2011 року ВДВС Ковельського МРУЮ, державний виконавець Мацюх Д.Ю.;

- постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП №26525892, видана 16 травня 2011 року ВДВС Ковельського МРУЮ, державний виконавець Мацюх Д.Ю.;

- постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП №29902575, видана 16 листопада 2011 року ВДВС Ковельського МРУЮ, державний виконавець Мацюх Д.Ю.

В апеляційній скарзі третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - ПАТ «Дельта Банк» просить скасувати це рішення та постановити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що суд першої інстанції задовольняючи позов, не встановив фактичних обставин справи, не визначив характер спірних правовідносин, не перевірив наявності в матеріалах справи докази та не звернув увагу на те, що права іпотекодержателя при наявності інших обтяжень спірного майна задовольняються не шляхом звільнення цього майна з-під арешту, а пріоритетом задоволення його вимог. Також вказує, що стороною не доведено розмір заборгованості за кредитним договором забезпеченого іпотекою та які саме права, як іпотекодержателя, порушені накладеними арештами державним виконавцем.

Відповідач АТ БК «ПриватБанк» у відзиві на апеляційну скаргу просить апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати.

Інші учасники справи не скористалися своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу.

В судове засідання сторони не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про час і місце судового засідання. Тому відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких мотивів.

З матеріалів справи вбачається, що 13.06.2008 між ЗАТ «ОТП Банк» (правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк») та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №CM-SME A00/072 0DC/2008, відповідно до умов якого, ОСОБА_1 отримав кредит на загальну суму 250 000,00 гривень (том 1 аркуш справи 6-10).

Також 13.06.2008 з метою забезпечення повного і своєчасного виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором між указаними сторонами було укладено договір іпотеки № РM-SME A00/072 0DC/2008, за яким ОСОБА_1 передав в іпотеку банку нерухоме майно, а саме: будинок відпочинку, загальною площею 75,1 кв.м., що знаходиться за адресою: Волинська область, Старовижівський район, Не АДРЕСА_3 Н ОСОБА_4 АДРЕСА_4 АДРЕСА_1 ; кухню, загальною площею 48,6 кв.м., що знаходиться за адресою: Волинська область, Старовижівський район, Не визначений АДРЕСА_5 ОСОБА_4 АДРЕСА_4 АДРЕСА_2 (том АДРЕСА_6 аркуш справи 11-14).

На підставі цього договору іпотеки відомості про заборону відчуження предмета іпотеки були внесені до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (том 1 аркуш справи 26 зворот-27, том 2 аркуш справи 82).

10.12.2010 між ПАТ «ОТП Банк», як продавцем та ТОВ «ОТП Факторинг Україна», як покупцем, було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, згідно з яким продавець продає (переуступає) покупцю право на кредитний портфель, який включає в себе кредитні договори (в тому числі договір з ОСОБА_1 , а покупець приймає такий кредитний портфель та зобов`язується сплатити на користь продавця винагороду (том 1, аркуш справи 15-23, 29-33).

10.12.2010 між ТОВ «ОТП Факторинг Україна», як фактором та ПАТ «ОТП Банк»,як клієнтом, було укладено договір відступлення права вимоги, за яким клієнт передає та відступає фактору сукупність прав, належних клієнту за договором іпотеки № РM-SME A00/072 0DC/2008 від 13 червня 2008 року, включаючи, але не обмежуючись, право звертати стягнення на заставлене майно (том 1, аркуш справи 29-33).

Таким чином, до позивача ТОВ «ОТП Факторинг Україна» в установленому законом порядку перейшли всі права кредитора за вищевказаними кредитним договором та договором іпотеки, укладеними між банком та відповідачем ОСОБА_1 .

Рішенням Ковельським міськрайонним судом Волинської області 17.06.2011 постановлено стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ТзОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором в сумі 308 910 гривень 44 копійки. та 1700 гривень 00 копійок судового збору та 120 гривень витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

З матеріалів зведеного виконавчого провадження № 48598041 вбачається, що: - постановою головного державного виконавця ВДВС Ковельського МРУЮ, Мацюха Д.Ю. про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: ВП №47530928 від 19 червня 2015 року накладено арешт на все майно боржника ОСОБА_1 в межах суми стягнення 9871,35 гривень, стягувач Буцинська сільська рада Старовижівського району; -постановою заступника начальника ВДВС Ковельського МРУЮ, Васковеця С.І. про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: ВП №50929591 від 25 квітня 2016 року накладено арешт на все майно боржника ОСОБА_1 , стягувач ПАТ КБ «Приватбанк»; - постановою головного державного виконавця ВДВС Ковельського МРУЮ, Мацюха Д.Ю. про відкриття виконавчого провадження з накладенням арешту, серія та номер: ВП №21503913 від 22 вересня 2010 року накладено арешт на все нерухоме майно боржника ОСОБА_1 , стягувач ПАТ КБ «Приватбанк»; - постановою головного державного виконавця ВДВС Ковельського МРУЮ, Мацюха Д.Ю. про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: ВП №953656 від 31 січня 2011 року накладено арешт на все нерухоме майно боржника ОСОБА_1 , стягувач ПТМ «Ковельтепло»; - остановою головного державного виконавця ВДВС Ковельського МРУЮ, Мацюха Д.Ю. про відкриття виконавчого провадження з накладенням арешту, серія та номер: ВП №24439315 від 14 лютого 2011 року накладено арешт на все нерухоме майно боржника ОСОБА_1 , стягувач ОСОБА_2 ; - постановою головного державного виконавця ВДВС Ковельського МРУЮ, Мацюха Д.Ю. про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: ВП №26525892 від 16 травня 2011 року накладено арешт на все нерухоме майно боржника ОСОБА_1 , стягувач Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»; - постановою головного державного виконавця ВДВС Ковельського МРУЮ, Мацюха Д.Ю. про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: ВП №29902575 від 16 листопада 2011 року накладено арешт на все нерухоме майно боржника ОСОБА_1 стягувач ТзОВ «ОТП Факторинг Україна».

На підставі цих постанов відомості про арешт нерухомого майна ОСОБА_1 були внесені до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (том 1, аркуш справи 24-28, том 2 аркуш справи 65, том 2 аркуш справи 82-83).

Частиною другою статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на час винесення постанови про арешт майна боржника) визначено, що державним виконавцем за постановою про відкриття виконавчого провадження або за постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження може бути накладений арешт у межах суми стягнення за виконавчими документами з урахуванням витрат, пов`язаних з проведенням виконавчих дій на виконання на все майно боржника або на окремо визначене майно боржника.

Відповідно до положень частини третьої статті 54 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або якщо йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі, та роз`яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна.

Примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку» (частина восьма статті 54 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Порядок задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки передбачений у розділі V Закону України «Про іпотеку».

Зокрема, частиною першою статті 33 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

При цьому за змістом частини шостої статті 3 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки.

Відповідно до частини сьомої статті 3 Закону України «Про іпотеку» пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом у черговості їх державної реєстрації.

З положень статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», статей 328, 335, 376, 392 ЦК України вбачається, що законодавцем визначено три способи захисту на задоволення вимог кредитора, які забезпечені іпотекою шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий на підставі рішення суду та два позасудових способи захисту: на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

Пунктом 6.4.1. укладеного між сторонами договору іпотеки від 13.06.2008 передбачено, що іпотекодержателю належить право від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому законодавством України. Отже в іпотечному договорі міститься застереження про позасудовий спосіб захисту інтересів іпотекодержателя шляхом надання йому права продажу предмета іпотеки.

Матеріали справи не містять доказів звернення банку до виконавчої служби зі заявою про накладення арешту на усе майно боржника для виконання рішення суду про стягнення боргу.

Апеляційним судом встановлено, що право застави (іпотеки) у ТзОВ "ОТП Факторинг Україна" виникло 13.06.2008 (дата укладення договору іпотеки), разом з тим, арешти на спірне майно державним виконавцем було накладено значно пізніше, а саме, з 2010 року.

Іпотекодержатель має переважне право на задоволення його вимог про стягнення боргу з боржника шляхом звернення стягнення на заставлене майно.

Отже, арешт іпотечного майна унеможливлює виконання рішення суду в інший спосіб, ніж стягнення боргу, зокрема у спосіб, визначений Законом України «Про іпотеку».

Статтею 60 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) обумовлено випадки, підстави та порядок зняття арешту з майна.

Зокрема, особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. З майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. У разі наявності письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зносу, пошкодження або в разі якщо витрати, пов`язані із зверненням на таке майно стягнення, перевищують грошову суму, за яку воно може бути реалізовано, арешт з майна боржника може бути знято за постановою державного виконавця, що затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований.

У всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду (частина п`ята статті 60 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або якщо йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі, та роз`яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна (частина четверта статті 54 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Як вбачається з матеріалів справи, ТзОВ "ОТП Факторинг Україна" звернулося до суду з позовом про звільнення майна, що є предметом іпотеки, з-під арешту.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип доступу до правосуддя.

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) розуміється здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Під правоздатністю пред`являти позови, вимагати відшкодування шкоди й домагатися рішення суду розуміється право подання позову у суд, який наділений повноваженнями розглядати питання фактів й права, що стосуються конкретного спору, з метою постановлення рішення, що матиме обов`язкову силу (рішення ЄСПЛ від 23 червня 1981 року у справі «ЛеКонт, ОСОБА_5 і Де Мейєр проти Бельгії»).

ЄСПЛ у своїх рішеннях, здійснюючи тлумачення положень Конвенції, указав, що право на доступ до правосуддя не має абсолютного характеру та може бути обмежене: держави мають право установлювати обмеження на потенційних учасників судових розглядів, але ці обмеження повинні переслідувати законну мету, бути співмірними й не настільки великими, щоб спотворити саму сутність права (рішення ЄСПЛ від 28 травня 1985 року у справі «Ашінгдейн проти Великої Британії»).

Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції»).

На підставі викладеного суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ТзОВ "ОТП Факторинг Україна" є обтяжувачем нерухомого майна: будинку відпочинку, загальною площею 75,1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та кухні, загальною площею 48,6 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , яке належить на праві власності ОСОБА_1 , має переважне право на звернення стягнення на предмет обтяження, а тому його вимоги про звільнення спірного майна з-під арешту підставні.

Аргументи апеляційної скарги про відсутність доказів того, що заборгованість ОСОБА_1 перед ТзОВ «ОТП Факторинг Україна» є більшою, ніж вартість предмета іпотеки, спростовуються висновком про вартість майна, проведеним ТОВ «Бюро оцінок», згідно з яким ринкова вартість об`єкта оцінки - будинку відпочинку, загальною площею 75,1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та кухні, загальною площею 48,6 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , яке належить на праві власності ОСОБА_1 становить 156 640.00 грн. ( а.с. 44 том І), а заборгованість ОСОБА_1 перед товариством 308 910.44 грн.А.с.42-43 том І).

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення. При вирішенні даної справи судом першої інстанції правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З урахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись статтями 381, 382, 383, 384, 389-390 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» залишити без задоволення.

Рішення Старовижівського районного суду Волинської області від 09 липня 2019 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий

Судді: