Ухвала

21 жовтня 2019 року

місто Київ

справа № 753/14735/16-ц

провадження № 61-18464ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Погрібного С. О. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 06 грудня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 10 вересня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення боргу,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 226 754, 80 грн.

20 лютого 2018 року позивачем подана до суду першої інстанції заява про зменшення розміру позовних вимог, відповідно до якої просила суд стягнути в солідарному порядку з відповідачів борг у загальному розмірі 92 217, 53 грн.

У червні 2018 року Дарницьким районним судом міста Києва залучено до участі у справі правонаступників померлого відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 06 грудня 2018 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 борг у розмірі 92 217, 53 грн, здійснено розподіл судових витрат.

Постановою Київського апеляційного суду від 10 вересня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Дарницького районного суду міста Києва від 06 грудня 2018 року залишено без змін.

ОСОБА_1 10 жовтня 2019 року із застосуванням засобів поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення судів першої та апеляційної інстанцій, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм процесуального та матеріального права, просить скасувати зазначені рішення судів, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову в частині стягнення боргу з ОСОБА_1 відмовити.

Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що суд апеляційної інстанції неправомірно визначив цивільну справу як малозначну та помилково розглянув її у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. Судом апеляційної інстанції безпідставно не враховано положення частини п`ятої статті 274 ЦПК України. Зазначена цивільна справа має для заявника виняткове значення, оскільки присуджена судом першої інстанції сума грошових коштів у розмірі, що сягає майже 100 000, 00 грн, що є значною для заявника. Одночасно ця справа та її касаційний розгляд має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки судова практика щодо подібних спорів є чисельною та дійсно потребує її розвитку та удосконалення їх вирішення. Також вважає, що вкрай важливе значення для формування єдиної правозастосовчої практики матиме правильне вирішення питання щодо самої можливості стягнення боргу за розписками, які є предметом зазначеного спору.

Верховний Суд вивчив касаційну скаргу та додані до неї матеріали, зробив висновок про наявність підстав для відмови у відкритті касаційного провадження, оскільки скаргу подано на судове рішення, ухвалене у малозначній справі, яке не підлягає касаційному оскарженню.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах.

За правилом пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Суд апеляційної інстанції, вирішуючи питання про порядок розгляду апеляційної скарги, зробив висновок про відсутність підстав для розгляду справи в судовому засіданні, оскільки предметом позову є стягнення боргу у розмірі 92 217, 53 грн, а тому зазначена справа підпадає під ознаки малозначних справ та не є складною для вирішення. Також суд апеляційної інстанції зазначив, що доказів на обґрунтування розгляду справи у судовому засіданні з викликом сторін заявник суду не надала.

Враховуючи, що положення статті 19 ЦПК України в структурі законодавчого акта розташовані серед Загальних положень цього Кодексу, суд вправі відносити справу до категорії малозначних на будь-якій стадії її розгляду. При цьому, за змістом правил пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України справи, зазначені в ньому, є малозначними в силу властивостей, притаманних такій справі, виходячи з ціни пред`явленого позову та його предмета, без необхідності ухвалення окремого судового рішення щодо віднесення зазначеної справи до відповідної категорії.

Згідно з частиною дев`ятою статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» установлено у 2019 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2019 року - 1 921, 00 грн.

Ціна позову у цій справі складає 92 217, 53 грн, яка станом на 01 січня 2019 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 921, 00 грн х 100 = 192 100, 00 грн).

Отже суд апеляційної інстанції дійшов вірного висновку, що цивільна справа відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України віднесена до малозначних справ за критерієм ціни позову.

Відповідно до частини п`ятої статті 274 ЦПК України суд відмовляє у розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження або постановляє ухвалу про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, якщо після прийняття судом до розгляду заяви позивача про збільшення розміру позовних вимог або зміни предмета позову відповідна справа не може бути розглянута за правилами спрощеного позовного провадження.

Суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку, що у справі відбулося зменшення позовних вимог без зміни підстав позову, оскільки і первісна вимога позову про відшкодування шкоди, і нова вимога про стягнення боргу обґрунтовані, зокрема, однією і тією ж обставиною, а саме: наявністю боргових відносин за розпискою. Також судами ураховано, що первісний та змінений позов містять посилання на норми цивільного права, що регулюють відносини, які випливають з договору позики.

Отже, зміна предмета позову не свідчить, що цивільна справа набула ознак немалозначної, а тому, відповідно до частини п`ятої статті 274 ЦПК України, не може бути розглянута за правилами спрощеного позовного провадження.

Оцінюючи доводи заявника щодо наявності підстав для відкриття касаційного провадження, Судом враховано і це випливає з оскаржуваних судових рішень, що заявник у суді першої інстанції надавала пояснення, заявляла клопотання, заперечуючи проти позову, на рішення суду першої інстанції подала апеляційну скаргу, отже заявник не була обмежена у доступі до правосуддя та повною мірою реалізувала свої процесуальні права.

ОСОБА_1 у касаційній скарзі зазначила, що судові рішення можуть бути оскаржені в касаційному порядку, оскільки питання, порушене у скарзі, стосується права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики щодо питання процесуального права, посилається на інші рішення: ухвалу Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 16 квітня 2018 року № 910/10189/17 та ухвалу Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 16 квітня 2018 року № 910/9793/17. Проте, у наведених заявником прикладах Верховний Суд, відкриваючи касаційні провадження, дійшов висновку, що касаційні скарги стосуються питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, пов`язаної із захистом авторських прав в Україні. Це свідчить про відмінність обставин зазначених справ.

Отже, ОСОБА_1 не обґрунтувала фундаментальний характер значення для формування єдиної правозастосовчої практики цієї справи.

При цьому, Верховний Суд врахував правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) у подібних правовідносинах, а тому дійшов переконання, що ця справа не має фундаментального значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Також ОСОБА_1 зазначає, що справа має для неї виняткове значення, оскільки суть позовних вимог зводиться до отримання позивачем належних заявнику коштів у незаконний спосіб, проте, такий довід був досліджений судами першої та апеляційної інстанцій, а відтак не підлягає переоцінці Верховним Судом в силу існуючих процесуальних обмежень у повноваженнях суду касаційної інстанції, інших обставин заявником не зазначено.

Заявником не зазначено належним чином, в чому полягає виняткове значення для неї цивільна справа у розумінні підпункту «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України. Непогодження заявника з оскаржуваними судовими рішеннями в цілому, за відсутності інших обставин, не має розглядатися як така обставина, що має впливати на визначення справи як такої, що має виняткове значення, оскільки це може бути оцінкою сторони щодо кожної конкретної справи, учасником якої вона є.

З огляду на наведені доводи Верховний Суд визнає, що винятки, зазначені у пункті 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, заявником не обґрунтовані.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Наведене повністю узгоджується з правовою позицією, сформованою Європейським судом з прав людини у справі «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року, заява № 26737/95, згідно з якою умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалені у малозначній справі, а отже, не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення боргу,за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 06 грудня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 10 вересня 2019 року відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.

Суддя С. О. Погрібний