Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 695/980/19

номер провадження 2/695/789/19

25 жовтня 2019 року м. Золотоноша

Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області у складі:

головуючого - судді Середи Л. В.

за участю секретаря - Оніщенко Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Золотоноші цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Золотоніського міськрайонного суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що вона є власником житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 01.03.2006 року та Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно за №10556205 від 04.05.2006 року.

Відповідач є колишнім чоловіком позивача, шлюб із яким було розірвано 28.01.2009 року.

Хоча сторони по справі шлюбні відносини припинили, а сам відповідач не проживає за місцем своєї реєстрації з 2015 року, сторони будь-яких відносин один з одним не підтримують, його місце знаходження позивачу не відомо.

Той факт, що відповідач зареєстрований у будинку позивача, хоча ним не користується створює позивачу незручності та заважає повноцінно користуватися вказаним будинком, чим порушується право позивача володіти, користуватися, розпоряджатися своїм нерухомим майном, та відповідно обмежує можливості стосовно належного оформлення соціальної допомоги з боку держави, а тому вона звернулася до суду з відповідною позовною заявою про визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням.

Розгляд вказаної справи здійснюється в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, на підставі ухвали Золотоніського міськрайонного суду від 26.06.2019 року.

До Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області надійшов відзив ОСОБА_2 на позовну заяву, відповідно до якого останній позовні вимоги не визнав та наполягав на тому, що вказаний будинок був придбаний сторонами по справі в період перебування шлюбу, та хоча він був зареєстрований за позивачкою, однак в силу норм чинного законодавства є спільною власністю подружжя, а тому відповідач має рівні права на спірний будинок і вирішення питання про визнання його таким, що втратив право користування житлом вважає незаконним та безпідставним.

Заперечуючи доводи відповідача, позивач надала до суду відповідь на відзив, де зазначила, що шлюб між сторонами було розірвано ще в 2009 році, і з того часу відповідач не ставив питання про розподіл майна, сам відповідач у будинку не проживає, більше трьох років ним не користується, за комунальні послуги не сплачує та не приймає участі у спільному побуті, а тому заважає позивачу користуватися повноцінно вказаним будинком.

Суд, дослідивши матеріали справи вважає, що позов не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивач по справі ОСОБА_1 придбала на підставі договору купівлі-продажу від 11.03.2006 року житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 . Вказана обставина стверджується також Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно за №10556205 від 04.05.2006 року.

Також судом встановлено, що у даному будинку зареєстрована позивач по справі, а також відповідач ОСОБА_2 , що стверджується довідкою виконавчого комітету Домантівської сільської ради №148 від 06.03.2019 року.

Відмовляючи позивачу у задоволенні її позовних вимог суд виходить із того, що відповідно до відмітки у паспорті позивача, остання 27.10.1989 року зареєструвала із ОСОБА_2 шлюб, який було розірвано 28.01.2009 року, що стверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу (серії НОМЕР_1 від 28.01.2009 року).

Таким чином судом встановлено, що на час придбання вказаного будинку позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі.

Відповідач заперечує належність вказаного будинку лише позивачу, вважаючи вказане майно таким, яке набуте в період шлюбу, а отже належить сторонам по справі на праві спільної власності подружжя.

Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Статтею 69 СК України передбачено право дружини та чоловіка на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно із ст. 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Таким чином позивач та відповідач мають право при поділі майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності , отримати рівні частини вказаного майна.

Як зазначалось вище за загальним правилом застосування презумпції згідно зі ст. 60 СК України майно, одержане одним із подружжя що укладений під час перебування набувача в шлюбі, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Зокрема, за ч. 3 ст. 61 СК України - довести, що хоча майно придбавалося в період шлюбу, в тому числі з використанням коштів сімейного бюджету, проте справжньою метою укладення договору були не інтереси сім`ї, а власні, особисті інтереси одного з подружжя, не пов`язані із сімейними.

Такого ж висновку дотримується і Верховний Суд в своїй постанові від 26 квітня 2018 року по справі №363/1485/15-ц.

Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Відповідно до п.19 постанови пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу.

За таких обставин, суд вважає, що сімейним законодавством визнається презумпція режиму майна, набутого за час шлюбу як спільна сумісна власність подружжя, де частки подружжя є рівними, а сама належність певного виду майна комусь одному із подружжя підлягає доказуванню у порядку визначеному чинним законодавством.

Відповідно до ст. 41 Конституції України право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю.

Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Частина 1 статті 68 СК України передбачає, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених Кодексом випадках.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У судовому засіданні встановлено, що сторони вже не перебувають у зареєстрованому шлюбі. За час спільного проживання позивач придбав вказаний вище житловий будинок. Сторони зареєстровані у вказаному будинку. Відповідач заперечує факт належності вказаного будинку лише позивачу та наполягає, що він належить обом сторонам у рівній частині, оскільки придбаний в період шлюбу.

Таким чином, оскільки майно було придбане в період шлюбу та за загальною презумпцією режиму майна, набутого за час шлюбу як спільна сумісна власність подружжя, де частки подружжя є рівними, є спільним сумісним майном, відповідач, як співвласник (а не член сім`ї власника) не може бути визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням незалежно від періоду відсутності.

Позивачем доказів придбання вказаного будинку за свої особисті кошти, а тому і належності тільки їй цього майна, як того вимагають норми чинного законодавства, суду не надала, із позовом до суду про визнання права власності на вказане майно не зверталася.

Таким чином суд приходить до обґрунтованого висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та задоволення не підлягають.

Оскільки у задоволенні позовних вимог позивачу відмовлено то судовий збір, який сплачений позивачем за подання даної позовної заяви, із відповідача на користь позивача не стягується.

Керуючись ст.,ст. 223, 263, 265, 279-284, 288, 355 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів в порядку визначеному ст.,ст. 354-356 ЦПК України.

Суддя : Середа Л.В.