ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3637/19 Справа № 215/2598/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Квятковський Я. А. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2019 року м.Кривий Ріг

Справа № 215/2598/16-ц

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

сторони:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 жовтня 2018 року, яке ухвалено суддею Квятковським Я.А. об 11 годині 24 хвилини у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 16 жовтня 2018 року, -

В С Т А Н О В И В :

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (надалі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (надалі - АТ КБ «ПриватБанк») про стягнення матеріальної та моральної шкоди.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 25.05.2013 року, приблизно о 10:30 год., невстановлена особа, знаходячись біля магазину «Простор» по вулиці Федоренка у місті Кривому Розі, шляхом обману, заволоділа майном позивача ОСОБА_1, а саме банківською карткою № НОМЕР_1, виданою АТ КБ «Приватбанк» на ім'я позивача, у зв'язку з чим ОСОБА_1 невідкладено звернулася до Північного відділення АТ КБ «ПриватБанк» по вулиці Короленка, 1-а, та приблизно в 10 год. 14 хв. 25.05.2013 року зазначена картка була заблокована.

Разом з тим, в подальшому об 11:10:27 в банкоматі, що належить АТ КБ «ПриватБанк» і розміщений по вул.Косигіна, 22 в місті Кривому Розі, в магазині «Оазіс» невідомою особою знято готівку з вищевказаної пенсійної картки позивача в розмірі 200 грн., та повторно в 00:00:00 у банкоматі, що належить ПАТ «Укрсиббанк», була виконана транзакція на зняття готівкових коштів з картки, що належить позивачу, в розмірі 2500 грн. Тобто, зняття готівкових коштів відбулося після звернення позивача до працівників АТ КБ «ПриватБанк» із заявою про блокування платіжної картки.

25.05.2013 року позивач звернулася до Тернівського PB КМУ УМВС України в Дніпропетровської області із заявою про скоєння злочину, та відомості по вищевказаному факту внесені до ЄРДР № 0001534 за ознаками злочину передбаченого ч. 1 ст.190 КК України, однак, винних у незаконному заволодінні коштами осіб досудовим розслідуванням на цей час не встановлено.

Крім цього, позивач неодноразово зверталася до АТ КБ «ПриватБанк» з приводу відсутності коштів на її банківській картці і роз'яснення причин зняття коштів без її згоди, однак всі звернення залишились без задоволення.

Вважає, що неправомірними діями службових осіб відповідача їй завдана матеріальна шкода у зв'язку з неправомірним зняттям коштів з банківської картки, а також їй завдана моральна шкода, оскільки із картки було знято всі наявні кошти та вона була позбавлена єдиних засобів для існування.

На підставі викладеного, уточнивши позовні вимоги, позивач просила стягнути з відповідача шкоду за списані з рахунку грошові кошти у сумі 2700 грн., інфляційні втрати за період з 01.06.2013 року по 31.15.2018 року, в розмірі 3759,75 грн., 3 % річних - 414 грн., пеню - 4264,30 грн., моральну шкоду у розмірі 10000 грн., а також витрати на правничу допомогу, надану їй адвокатом Бестанчук С.Г. у 2016 році, на суму 2500 грн.

Рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 04 жовтня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» кошти у розмірі 2700 грн., інфляційні втрати у розмірі 3759,75 грн., 3% річних у розмірі 414 грн., а всього 6873,75 грн. на користь ОСОБА_1

В частині позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди у розмірі 10000 грн., пені у розмірі 4264,30 грн. та витрат на правову допомогу - відмовлено.

Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь держави судовий збір у розмірі 551,20 грн.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення суду в частині задоволення позовних вимог про стягнення з ПАТ КБ «ПриватБанк» коштів у розмірі 2700 грн., інфляційних втрат у розмірі 3759,75 грн., 3% річних у розмірі 414 грн. та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог, посилаючись на однобічність та неповноту судового розгляду, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Зокрема, апелянт вказує на те, що саме ОСОБА_1 було порушено Умови і правила надання банківських послуг, яка не вжила належних заходів щодо запобіганню втрати (розкрадання) карти та ПІНа, а згідно п. 1.1.5.14, п. 1.1.5.29, п. 1.1.5.28 цих Правил саме клієнт відповідає за усі операції, які супроводжувалися введенням ПІН-коду та вчиненні до повідомлення банку про постанову карти в СТОПЛИСТ платіжної системи, способом обумовленим договором, тобто шляхом подання письмової заяви про блокування картки.

Також, відповідач наголошує на тому, що позивач має право стягнути суму відшкодування з винних осіб, встановлених в кримінальному порядку, якщо такі особи будуть виявлені, адже, на теперішній час, не встановлено, що грошовими коштами протиправно заволоділа інша особа.

Відзив на апеляційну скаргу, в порядку передбаченому ст. 360 ЦПК України, до суду не надходив.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 в апеляційному порядку не оскаржується, а тому не перевіряється колегією суддів, оскільки, згідно ч. 1 ст. 13, ч. 1 ст. 367 ЦПК України і зважаючи на роз'яснення, викладені в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24.10.2008 року, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та заявлених позовних вимог у суді першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що між позивачем ОСОБА_1 та ПАТ КБ "ПриватБанк", правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», укладено договір банківського рахунку з видачею банківської платіжної картки № НОМЕР_1 (т. 1 а.с.55,56).

25.05.2013 року ОСОБА_1 звернулась до АТ КБ "ПриватБанк" із повідомленням про втрату вищевказаної картки, у зв'язку з чим 25.05.2013 року об 11 годині 15 хвилин 11 секунд платіжну картку № НОМЕР_1 було заблоковано. Заявку на блокування було виконано співробітником ПАТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_4 Факт блокування був відображений в програмних комплексах банку (т. 1 а.с.63).

Після цього, по банківському рахунку, відкритому на імя ОСОБА_1 згідно платіжної картки № НОМЕР_1, 25.05.2013 року у м.Кривому Розі здійснено транзакції списання і видачі коштів об 11:20:27 на суму 200 грн. та об 00:00:00 на суму 2500 грн. (т. 1 а.с. 55, 56).

Згідно інформації ПАТ КБ "Приватбанк" від 13.02.2018 року, відділення банку "Північне" в місті Кривому Розі по вулиці Короленка, 1-а, закрито 07.05.2014 року, матеріали відеозапису клієнтопотоку з камер спостереження даного відділення не збереглось, а також службове розслідування щодо зняття коштів по рахунку ОСОБА_1 від 25.05.2013 року АТ КБ "ПриватБанк" не проводилось (т. 2 а.с.94).

На даний час в Тернівському ВП КВП ГУНП в Дніпропетровській області перебуває кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №0001534 від 25.05.2013 року по факту незаконного заволодіння коштами ОСОБА_1 в сумі 2700 грн., розміщених на рахунку в ПАТ КБ "Приватбанк", за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України (т. 1 а.с. 59).

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» коштів у розмірі 2700 грн., інфляційних втрат у розмірі 3759,75 грн., 3% річних у розмірі 414 грн., суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 вжила необхідних заходів, передбачених у випадку крадіжки картки Умовами і Правилами надання банківських послуг, а саме: проінформувала банк, а також правоохоронні органи про факт крадіжки її банківської карти, у зв'язку з чим саме АТ КБ «ПриватБанк» несе відповідальність за збитки від операцій, здійснених після зупинення здійснення операцій з використанням втраченого електронного платіжного засобу, та зобов'язаний у зв'язку з цим повернути позивачу незаконно списані з її рахунку кошти, а також нести відповідальність за порушення грошового зобов'язання у порядку, передбаченому статтею 625 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У пунктах 1, 2 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів" від 9 квітня 1985 року N 39/248 зазначено такі цілі: сприяти

країнам у встановленні або подальшому забезпеченні належного захисту свого населення як споживачів; сприяти створенню структур виробництва і розподілу, здатних задовольняти потреби і запити споживачів; заохочувати високий рівень етичних норм поведінки тих,

хто пов'язаний з виробництвом і розподілом товарів та послуг для споживачів; сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою всіх підприємств на національному і міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах; заохочувати створення ринкових умов, що надають споживачам більший вибір при нижчих цінах. При цьому уряди повинні розробляти, укріплювати та продовжувати активну політику захисту інтересів споживачів.

У Директиві 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11 травня 2005 року щодо несправедливих видів торговельної практики зазначається, що фінансові послуги через їхню складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи позитивні зобов'язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і, таким чином, ефективного вибору. Для підтримання впевненості споживачів загальна заборона несправедливих видів торговельної практики однаковою мірою повинна застосовуватися до тих із них, що виникають як за межами контрактних відносин між торговцем та споживачем, так і під час виконання укладеного контракту (пункти

9, 13, 14 преамбули зазначеної Директиви).

За змістом Директиви 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23 квітня 2008 року про кредитні угоди для споживачів важливим для забезпечення довіри споживачів є пропонування ринком достатнього ступеня їх захисту. При цьому в зазначеній Директиві відповідні права споживачів регламентуються на доконтрактній стадії, а також на стадії виконання кредитної угоди.

Захист інтересів споживачів фінансових послуг є метою державного регулювання ринків фінансових послуг також відповідно до пункту 2 ст. 19 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" від 12 липня 2001 року

N 2664-III (далі - Закон про фінансові послуги).

Відповідно до пункту 14.12 статті 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» користувач зобов'язаний використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень. Використання електронного платіжного засобу за довіреністю не допускається, крім випадку емісії додаткового електронного платіжного засобу для довіреної особи.

Згідно із пунктом 14.16 статті 14 Закону користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу зобов'язаний негайно повідомити банк у спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення держателем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів; під час реєстрації банком повідомлення користувача щодо втрати електронного платіжного засобу банк зобов'язаний відобразити дату та час повідомлення.

Аналогічні норми містить Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 5 листопада 2014 року N 705 (далі - Положення).

Користувач зобов'язаний використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це законного права або повноважень (п. 1 Розділу 6 Положення).

Користувач зобов'язаний контролювати рух коштів за своїм рахунком та повідомляти емітента про операції, які не виконувалися користувачем (п. 5 Розділу 6 Положення) .

За змістом п. 6.6 Положення користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, зобов'язаний негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк.

Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення користувачем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів.

Емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов'язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором.

Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов'язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу ( п.7.6 Положення).

Негайно - найкоротший строк протягом робочого дня, у який мають здійснюватися (відбуватися) відповідні дії, з моменту настання підстав для їх здійснення ( п. 4 Положення).

Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції.

Пунктом 10.6 Положення передбачено, що Банк зобов'язаний розглядати заяви (повідомлення) користувача, що стосуються використання електронного платіжного засобу або незавершеного переказу, ініційованого з його допомогою, надати користувачу можливість одержувати інформацію про хід розгляду заяви (повідомлення) і повідомляти в письмовій формі про результати розгляду заяви (повідомлення) у строк, установлений договором, але не більше строку, передбаченого Законом України "Про звернення громадян".

Отже, приписи Положення визначають дії як користувача електронного платіжного засобу, так і емітента - постачальника платіжної послуги у випадку виявлення факту втрати електронного платіжного засобу.

Строки встановлення емітентом правомірності переказу та повернення на рахунок користувача попередньо списаного неналежного переказу, визначені пунктом 37.2 статті 37 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні".

Крім того, указаним Положенням передбачено, що користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред'явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин.

Згідно з пунктом 1.1.2.10 Умов та Правил надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк» клієнт зобов'язаний вживати заходів по запобіганню втрати (крадіжки) Карт, стікера PayPass, ПІНа (персонального ідентифікаційного номера) або інформації, нанесеної на Карту і магнітну полосу, або їх незаконного використання.

Пунктом 1.1.2.11 Умов та Правил надання банківських послуг передбачено, що клієнт зобов'язаний інформувати банк, а також правоохоронні органи за фактом втрати карти, стікера PayPass, ПІНа, сім-карти мобільного телефону або отримання відомостей про їх незаконне використання. При настанні вищевказаних подій необхідно звернутися у відділення банку або зателефонувати за вказаними номерами.

За змістом статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Отже, до моменту повідомлення користувачем банку про втрату електронного платіжного засобу ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку - ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Як закріплено в ч. 2 ст. 76 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 81 ЦПК України).

Як вбачається з відомостей, наданих АТ КБ «ПриватБанк», які не викликають у суду сумнівів щодо своєї достовірності та підтверджені іншими матеріалами справи, 25.05.2013 року об 11 годині 15 хвилин 11 секунд платіжну картку № НОМЕР_1 було заблоковано у зв'язку із зверненням ОСОБА_1 щодо втрати картки. Заявку на блокування було виконано співробітником ПАТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_4 Факт блокування був відображений в програмних комплексах банку (т. 1 а.с.63).

Отже, враховуючи вищевикладені правові норми, за всі несанкціоновані операції, здійснені за картковим рахунком № НОМЕР_1, який заблоковано банком, вчиненні після 11 години 15 хвилин 11 секунд 25.05.2013 року несе АТ КБ «ПриватБанк».

Згідно виписки по банківському рахунку, відкритому на ім'я ОСОБА_1 згідно платіжної картки № НОМЕР_1, 25.05.2013 року у м.Кривому Розі здійснено транзакції списання і видачі коштів об 11:20:27 на суму 200 грн. та об 00:00:00 на суму 2500 грн. (т. 1 а.с. 55, 56), при цьому хронологічно такі операції у виписці відображені вже після блокування картки, тобто ці операції не можна вважати такими, що вчиненні за згодою користувача картки.

Доводи ж апеляційної скарги про те, що згідно п. 1.1.5.14, п. 1.1.5.29, п. 1.1.5.28 Умов та Правил надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк» саме клієнт відповідає за усі операції, які супроводжувалися введенням ПІН-коду та вчиненні до повідомлення банку про постанову карти в СТОПЛИСТ платіжної системи, способом обумовленим договором, тобто шляхом подання письмової заяви про блокування картки, тоді як ОСОБА_1 було порушено ці Умови і не повідомлено банк у письмовій формі про втрату картки, та також нею не вжито належних заходів щодо запобіганню втрати (розкрадання) карти та ПІНа, колегією суддів відхиляються, оскільки, дані обставини підлягали б з'ясуванню у випадку, якби мався спір щодо повідомлення або ж неповідомлення клієнтом банку про несанкціоноване списання коштів та щодо обставин втрати електронного платіжного засобу, у випадку зняття грошових коштів з активного карткового рахунку, тоді як у даному випадку кошти були зняті з рахунку позивача ОСОБА_1 вже після його блокування у відділенні АТ КБ «ПриватБанк».

Отже, судом першої інстанції було вірно встановлено, що позивач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу внаслідок неправомірного заволодіння невстановленими особами, негайно повідомила банк про ці обставини, а також звернулася до поліції.

Між тим, відповідачем не надано доказів про відповідні дії банківської установи в такій ситуації, зокрема, при отриманні повідомлення про втрату електронного платіжного засобу банк зобов'язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення, негайно зупинити здійснення операцій з використанням втраченого електронного платіжного засобу, тоді як відобразивши факт блокування картки в програмах банк (т. 1 а.с. 63), АТ КБ «ПриватБанк» не здійснив негайного зупинення здійснення операцій з використанням втраченого електронного платіжного засобу. Натомість, незважаючи на численні звернення позивача щодо проведення перевірки факту незаконного використання електронного платіжного засобу, надати користувачу можливість одержувати інформацію про хід розгляду її заяви (повідомлення) і повідомляти в письмовій формі про результати розгляду заяви (повідомлення), відповідач не надав суду першої інстанції доказів, які б свідчили про проведення такої перевірки.

Більш того, судом першої інстанції було витребувано у відповідача відповідні докази та вжито заходів процесуального примусу у відношенні відповідача АТ КБ «ПриватБанк», у зв'язку з невиконанням ухвали суду про витребування доказів, що свідчить про свідоме ухилення відповідача від доведення обставин, які мають значення для справи, а тому його посилання в апеляційній скарзі про однобічність судового розгляду є не тільки недоречними, але й надуманими, такими, що суперечать обставинам справи.

Відповідно до положень ст. 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунку клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Отже, зважаючи на юридичну природу правовідносин між сторонами, які випливають із грошових зобов'язань, на них поширюється дія положень частини другої статі 625 ЦК України, за якою боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-2129цс16.

Враховуючи вказане, суд першої інстанції правильно виходив з того, що є всі підстави для стягнення з відповідача на користь позивача, окрім не санкціоновано знятих коштів з карткового рахунку у розмірі 2 700,00 грн., суму інфляційних втрат у розмірі 3579,75 гривень та суму трьох відсотків річних у розмірі 414,00 гривні за період з червня 2013 року по липень 2018 року.

При цьому, колегією суддів враховується те, що відповідачем ПАТ КБ «ПриватБанк» не оспорюється наведені судом розрахунки цих сум, у зв'язку з чим колегія суддів не вдається до їх повторної перевірки.

Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що виходить за межі повноважень суду апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв'язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - залишити без задоволення.

Рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 жовтня 2018 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 21 березня 2019 року.

Головуючий:

Судді: