Справа № 349/354/19
Провадження № 22-ц/4808/1249/19
Головуючий у 1 інстанції Могила Р. Г.
Суддя-доповідач Девляшевський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Девляшевського В.А.,

суддів: Бойчука І.В., Фединяка В.Д.,

секретаря Турів О.М.,

з участю: ОСОБА_1 та її представника

Павліва В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного медичного підприємства «Рогатинська центральна районна лікарня» в Івано-Франківській області про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рогатинського районного суду, ухвалене головуючим суддею Могилою Р.Г. 07 серпня 2019 року, повний текст якого складено 12 серпня 2019 року,

в с т а н о в и в:

У лютому 2019 року ОСОБА_1 пред`явила до Комунального некомерційного медичного підприємства «Рогатинська центральна районна лікарня» Івано-Франківської області позов про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Позовні вимоги були мотивовані тим, що позивач з 01 липня 1992 року перебувала у трудових відносинах із відповідачем на посаді лікаря-терапевта приймального відділення Рогатинської ЦРЛ. На підставі наказу головного лікаря Рогатинської ЦРЛ Бандури Т.М. від 06 листопада 2018 року №461-о вона була звільнена з посади лікаря-терапевта приймального відділення Рогатинської ЦРЛ з 15 листопада 2018 року, у зв`язку зі скороченням чисельності або штату працівників згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України. Посилаючись на те, що таке звільнення є незаконним, оскільки її не було попереджено про наступне вивільнення з роботи за два місяці, не було запропоновано іншої роботи в Рогатинській ЦРЛ, а також скорочення чисельності або штату працівників фактично не відбулось, так як згідно з новим штатним розписом кількість посад лікарів-терапевтів в приймальному відділенні та самих працівників не змінилася, просила, з врахуванням уточнення позовних вимог, поновити їй строк звернення до суду з позовом про вирішення трудового спору, поновити її на роботі на посаді лікаря-терапевта та стягнути на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 51 751,14 грн.

Рішенням Рогатинського районного суду від 07 серпня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Комунального некомерційного медичного підприємства «Рогатинська центральна районна лікарня» Івано-Франківської області відмовлено у зв`язку із пропуском строку звернення до суду.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій посилається на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом обставин справи, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи. Зокрема, апелянт вважає помилковим висновок суду першої інстанції щодо визнання неповажними вказаних нею в позовній заяві причин пропуску місячного строку звернення до суду, оскільки після отримання копії наказу та трудової книжки 03 січня 2019 року вона перебувала у стресовому стані, в зв`язку з чим стан її здоров`я значно погіршився. Поза увагою суду першої інстанції залишилось й те, що у зв`язку із погіршенням стану здоров`я вона протягом січня 2019 року неодноразово зверталася за медичною допомогою, що підтверджується відповідними довідками виданими сімейним лікарем та лікарем відділення швидкої медичної допомоги м. Рогатин про надання їй медичної допомоги 11, 20 та 22-29 січня 2019 року. Також позивач вказує на те, що впродовж січня 2019 року потребували догляду з її сторони: мати, чоловік, свекруха та внучка, що підтверджується відповідними документальними доказами. Крім того, зазначає апелянт, на пропуск місячного строку звернення до суду вплинула відсутність необхідних документів, які відповідач на її усні та письмові запити не надавав. Посилаючись на поважність причин пропуску строку звернення до суду, а також на незаконність та необґрунтованість оскарженого рішення суду першої інстанції, ОСОБА_1 просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог у повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 представник КНМП «Рогатинська центральна районна лікарня» в Івано-Франківській області доводи апеляційної скарги заперечив, зазначивши, що підстав для поновлення позивачу строку звернення до суду немає, оскільки остання ознайомилась із наказом про звільнення з роботи та отримала трудову книжку 03 січня 2019 року. При цьому, про звільнення з роботи їй стало відомо ще 15 листопада 2018 року, і протягом усього часу нею до 25 лютого 2019 року не вчинялось жодних дій по оскарженню свого звільнення. Також представник відповідача зауважує, що вказані ОСОБА_1 причини пропуску строку звернення до суду є неповажними та не підтверджені жодними належними та допустимими доказами. Рішення суду вважає законним та обґрунтованим, а тому просить залишити його без змін.

Представник відповідача КНМП «Рогатинська центральна районна лікарня» в Івано-Франківській області в судові засідання призначені на 10 та 22 жовтня 2019 року не з`явився з невідомих причин, хоча завчасно належним чином був повідомлений про розгляд справи. Отже, є правові підстави для розгляду справи у його відсутності.

В засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 та її представник апеляційну скаргу підтримали з наведених вище підстав. Додатково ОСОБА_1 зазначила, що строк звернення до суду із позовом вона пропустила з поважних причин, оскільки здійснювала догляд за членами своєї сім`ї. Також позивач вказала, що вона на початку грудня 2018 року отримала поштове повідомлення від відповідача про необхідність прибуття в КНМП «Рогатинська центральна районна лікарня» Івано-Франківської області для отримання нею копії наказу про звільнення і трудової книжки, однак з`явитись тоді до відповідача не змогла у зв`язку із хворобою. Посилаючись на вищенаведене, просила рішення суду першої інстанції скасувати, а подану апеляційну скаргу задовольнити.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та її представника, перевіривши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції прийшов до висновку, що звільнення позивача відбулося з порушенням встановленого законом порядку. Зокрема, її не було персонально попереджено про наступне вивільнення працівників не пізніше ніж за два місяці, а чисельність працівників після звільнення ОСОБА_1 залишилась незмінною, тобто скорочення чисельності або штату працівників як такого не відбулось. Разом з тим, суд першої інстанції констатував пропуск позивачем передбаченого ч. 1 ст. 233 КЗпП України строку звернення до суду, вважаючи вказані нею причини такого пропуску неповажними. З такими висновками суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд з огляду на таке.

Судом першої інстанцій встановлено і матеріалами справи підтверджується, що з 01 липня 1992 року ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах із відповідачем на посаді лікаря-терапевта приймального відділення Рогатинської ЦРЛ (а.с. 6-7).

Наказом головного лікаря Рогатинської ЦРЛ ОСОБА_2 . №75 від 02 липня 2018 року «Про внесення змін до структури, штату та скорочення чисельності працівників Рогатинської центральної районної лікарні» скорочено чисельність штату та працівників відділень Рогатинської ЦРЛ. В тому числі серед працівників, які підлягають вивільненню було зазначено позивача ОСОБА_1 . Однак, її підпис про ознайомлення з даним наказом відсутній (а.с. 10-11).

На підставі подання головного лікаря Рогатинської ЦРЛ від 05 вересня 2018 року №11.12/847 профспілковий комітет Рогатинської ЦРЛ 06 вересня 2018 року надав згоду на вивільнення працівників, в тому числі і на звільнення позивача ОСОБА_1 , що підтверджується відповідним протоколом №22 (а.с.12-14). Разом з тим, на підставі ухвали Рогатинського районного суду від 18 квітня 2019 року профспілковий комітет Рогатинської ЦРЛ повторно надав згоду на вивільнення ОСОБА_1 . згідно з протоколом №10 від 03 травня 2019 року (а.с. 70).

Наказом головного лікаря Рогатинської ЦРЛ Бандури ОСОБА_3 .М ОСОБА_4 від 06 листопада 2018 року № 461-о ОСОБА_1 звільнено з посади лікаря-терапевта приймального відділення Рогатинської ЦРЛ з 15 листопада 2018 року за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників на підставі наказу від 02 липня 2018 року № 75 (а.с. 9).

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з п. 1 ч.1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Положеннями ч.2 ст. 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до статті 492 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

З огляду на вищезазначене, колегія суддів зауважує, що однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч.2 ст. 40, ч. 3 ст. 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 09 серпня 2017 року у справі за № 6-1264цс17.

Аналізуючи вищезазначені норми права, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що звільнення позивача ОСОБА_1 відбулося із порушенням трудового законодавства, оскільки відповідачем, зокрема, не було дотримано вимог ст. 492 КЗпП України, тобто ОСОБА_1 не було персонально попереджено про наступне вивільнення працівників за два місяці.

Крім того, слід зазначити, що в матеріалах справи відсутні відомості про те, що при звільненні ОСОБА_1 пропонувалася інша робота.

Також апеляційний суд зауважує, що скорочення чисельності або штату працівників як такого не відбулось, оскільки відповідно до штатного розпису на І півріччя 2018 року Рогатинської ЦРЛ загальна кількість штатних посад дорівнювала 513,5, а відповідно до штатного розпису на 01 грудня 2018 року Рогатинської ЦРЛ загальна кількість штатних посад дорівнює 410, тобто скорочено 103,5 штатні посади. Однак, в приймальному відділенні кількість штатних посад лікарів залишилась незмінною 4,5 (а.с. 15-18).

Що ж стосується висновку суду першої інстанції щодо застосування до даних правовідносин наслідків пропуску строку звернення з позовом, то апеляційний суд вважає, що він відповідає зібраним у справі доказам, яким судом першої інстанції дана належна правова оцінка.

Статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до суду за вирішенням трудових справ, а саме місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

За змістом наведеної норми права та статті 234 КЗпП України цей строк може бути поновлено у разі порушення трудових прав працівника.

Отже, перш ніж застосовувати строк звернення до суду суд має встановити чи порушено трудові права позивача. Якщо вони не порушені, то суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості.

Апеляційний суд звертає увагу на роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, викладене у пункті 4 Постанови №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року, за змістом якого строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав.

Судом першої інстанції встановлено і не заперечується жодною із сторін спору, що відповідач ОСОБА_1 копію наказу про звільнення та трудову книжку отримала 03 січня 2019 року, а з позовом до суду звернулася лише 25 лютого 2019 року, тобто з тритижневим пропуском передбаченого ст. 233 КЗпП України місячного строку звернення до суду. В обґрунтування поважності причин пропуску строку звернення до суду ОСОБА_1 вказувала, що вона хворіла, а впродовж січня 2019 року потребували її догляду мати, чоловік, свекруха та внучка. В підтвердження цього нею було надано медичні довідки про стан їх здоров`я. Однак, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що зазначені ОСОБА_1 причини пропуску строку є неповажними, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що родичі потребували саме її догляду, і що ця причина та стан її здоров`я унеможливили подачу позову до суду.

Крім того, слід зазначити, що про звільнення з роботи ОСОБА_1 було відомо ще 15 листопада 2018 року, і з цієї дати вона вже на роботу не виходила. Її в листопаді-грудні 2018 року адміністрація лікарні неодноразово запрошувала отримати копію наказу про звільнення і трудову книжку (копії листів а.с.60, 61). Факт отримання листа-запрошення адміністрації від 04 грудня 2018 року позивач визнала в засіданні апеляційного суду.

Апеляційний суд зауважує, що відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивач був зобов`язаний довести в судовому засіданні ті обставини, на які він посилалася як на підставу своїх вимог, а саме, те, що строк для звернення до суду за вирішенням трудового спору пропущений з поважних причин, а відповідач - ті обставини, на які він посилався як на заперечення проти позову.

Усуваючи розбіжності у застосуванні судами норм матеріального права, а саме, частини 1 статті 261 ЦК України, Верховний Суд України у постанові від 21 травня 2014 року у справі №6-7цс14 дійшов до правового висновку, що згідно ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже, за змістом зазначеної норми законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти.

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Судом першої інстанції з достовірністю встановлено, що позивач ОСОБА_1 була обізнана про порушення її трудових прав при звільненні з роботи за скороченням штату. Однак, звернулася до суду за вирішенням трудового спору поза межами встановленого законом строку, який почав перебіг 03 січня 2019 року, тобто після вручення їй копії наказу про звільнення та трудової книжки, лише 25 лютого 2019 року.

Крім того, колегія суддів зауважує, що закон не визначає переліку причин пропуску строку на звернення до суду, які є поважними, тому питання про поважність таких причин вирішується в кожному конкретному випадку із урахуванням обставин справи та доказів, що свідчать про неможливість подачі позову протягом визначеного законом строку в зв`язку з наявністю об`єктивних перешкод для звернення до суду. При цьому, суб`єктивні причини та особисті мотиви позивача самі по собі не можуть вважатися перешкодами для звернення до суду.

Приймаючи до уваги правовий висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 04 листопада 2016 року у справі №6-1486цс15 про те, що поважними причинами пропуску строку, встановленого законом, є ті, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами. Приймаючи до уваги цей висновок, колегія суддів вважає, що вказані позивачем ОСОБА_1 причини є неповажними, а тому не можуть вважатися об`єктивними перешкодами для подачі позову про поновлення на попередній роботі.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР, яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 р., передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав-учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 р. за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 р. за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Як роз`яснено в п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 р. «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові на цих підставах, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Оскільки позивачем не доведено в судовому засіданні належним чином, що встановлений законом строк для звернення до суду за вирішенням трудового спору пропущений нею з поважних причин, то суд першої інстанції не знайшов підстав для поновлення цього строку й обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог.

Аргументи та доводи апеляційної скарги є аналогічними доводам позовної заяви, які були предметом дослідження судом першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується апеляційний суд.

Вищевикладене свідчить про те, що апеляційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Приймаючи до уваги вище викладене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції в даній справі ухвалив рішення з дотриманням вимог норм матеріального і процесуального права. Доводи апелянта правильності висновків суду першої інстанції не спростовують. Тому підстав для скасування рішення немає.

Керуючись ст. ст. 268, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рогатинського районного суду від 07 серпня 2019 року в даній справі без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного її тексту.

Повний текст постанови складено 24 жовтня 2019 року.

Суддя-доповідач: В.А. Девляшевський

Судді: І.В. Бойчук

В.Д. Фединяк