Постанова

Іменем України

16 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 755/9396/16-ц

провадження № 61-23751св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

треті особи: Відділ державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві, Державне підприємство «Сетам»,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду міста Києва від 20 липня 2017 року у складі колегії суддів: Прокопчук Н. О., Саліхова В. В., Стрижеуса А. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом доОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в якому просив визнати за ним право власності на відеокамеру JVC GR-PD1e, індивідуальний номер 16860145, та відеокасету JVC GR-PD1e, індивідуальний номер 16860145, чорного кольору, що перебувала в цій відеокамері, виключивши їх з акта опису та арешту майна від 30 травня 2016 року, і зобов`язати Відділ державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві (далі - ВДВС Дніпровського РУЮ у місті Києві) повернути їх йому. Позов мотивовано тим, що він є власником зазначених відеокамери та відеокасети, які були вилучені в нього та включені до акта опису й арешту майна, складеного 30 травня 2016 року державним виконавцем ВДВС Дніпровського РУЮ у місті КиєвіГевел О. О. в межах виконавчого провадження № 48212672, відкритого на підставі виконавчого листа, виданого Дніпровським районним судом міста Києва 08 липня 2015 року у справі № 755/3005/15, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошових коштів. Перебуваючи у дружніх стосунках з ОСОБА_2 він дав йому свою відеокамеру з касетою для фіксування процесу передачі належного тому автомобіля АКУРА МDХ 2008 року випуску державному виконавцю в рахунок погашення боргу, однак вказана відеокамера була вилучена під час проведення виконавчих дій як майно, що належить боржнику.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 06 квітня 2017 року у складі судді Чех Н. А. позов задоволено частково. Визнано право власності ОСОБА_1 на відеокамеру JVC GR-PD1e, індивідуальний номер 16860145, та відеокасету, що перебуває у відеокамері JVC GR-PD1e, індивідуальний номер 16860145, чорного кольору, які були вилучені та включені до акта опису й арешту майна, складеного 30 травня 2016 року державним виконавцем ВДВС Дніпровського РУЮ у місті КиєвіГевел О. О. в рамках виконавчого провадження № 48212672 (постанова про відкриття від 21 липня 2015 року), відкритого на підставі виконавчого листа, виданого Дніпровським районним судом міста Києва 08 липня 2015 року у справі № 755/3005/15. В інших частинах позовних вимог відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що факт належності відеокамери з відеокасетою боржнику ОСОБА_2 не було доведено ні представниками ВДВС Дніпровського РУЮ у місті Києві, ні стягувачем, яким не було спростовано факт належності вказаного майна позивачу. Не дивлячись на те, що відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження», Інструкції з організації примусового виконання рішень (в редакції 2012 року) державний виконавець має право описувати та накладати арешт на майно боржника, яке є його власністю, державний виконавець Гевел О . О. порушила вказані вимоги законодавства та при проведенні опису та арешту автомобіля, який був переданий в заставу, здійснила вилучення та опис іншого майна - відеокамери, не перевіривши її належність боржнику на праві власності.

Окремою ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 21 квітня 2017 року звернено увагу Начальника Головного територіального управління юстиції у місті Києві на незаконні дії державного виконавця Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Гевел О. О. та інших працівників вказаного відділу та зобов`язано протягом місяця з дня надходження окремої ухвали повідомити Дніпровський районний суд міста Києва про вжиті заходи.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 20 липня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 від імені та в інтересах ОСОБА_3 задоволено. Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 06 квітня 2017 року скасовано в частині задоволених вимог та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову про визнання права власності. Апеляційну скаргу державного виконавця ВДВС Дніпровського РУЮ у місті Києві Гевел О. О. задоволено. Окрему ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 21 квітня 2017 року скасовано.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог, зокрема: паспорт на відеокамеру, гарантійний талон, чеки про оплату тощо, які б містили інформацію щодо покупця спірного майна та дозволяли б його ідентифікувати. Тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про доведеність позовних вимог в частині визнання права власності на відеокамеру та відеокасету і безпідставно задовольнив їх, ґрунтуючись лише на припущеннях, що є недопустимим. Постановляючи 21 квітня 2016 року окрему ухвалу, тобто вже після закінчення судового розгляду справи, місцевий суд жодним чином не вмотивував своїх дій. Предметом розгляду в цій справі були інші позовні вимоги і доказуванню підлягали обставини щодо права власності позивача на вилучене майно. Натомість скарга на дії державного виконавця в межах цієї справи не подавалася і його дії на предмет їх законності не перевірялися, обґрунтованих висновків з цього приводу судове рішення не містить, а відтак окрема ухвала постановлена з порушенням встановленого Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного судового рішення (далі - ЦПК України 2004 року), порядку та підлягає скасуванню.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.

У серпні 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду міста Києва від 20 липня 2017 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржуване судове рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 06 квітня 2017 року та окрему ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 21 квітня 2017 року.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що апеляційним судом помилково, лише з формальних міркувань скасовано рішення суду першої інстанції, оскільки місцевий суд у повній мірі дослідив всі докази у справі, проаналізував пояснення сторін та виніс обґрунтоване і законне рішення. Апеляційний суд дійшов необґрунтованого висновку про те, що в нього немає доказів належності йому відеокамери, виходячи лише з того, що він не може надати договір купівлі-продажу цієї камери, в якому було б зазначене його прізвище, оскільки документально довести будь-яким іншим чином, окрім як доказами, наданими до суду першої інстанції, його право власності на відеокамеру неможливо. Право власності на подібні речі не реєструється у державних реєстрах. Його аргументи, що спірна відеокамера була протиправно вилучена у ОСОБА_6 , для апеляційного суду значення не мали та навіть не досліджувалися. Крім того, під час проведення виконавчих дій 30 травня 2016 року представник ВДВС Дніпровського РУЮ у місті Києві Телявський А. М. діяв без будь-яких законних повноважень. Неправомірність дій державного виконавця також підтверджує відеозапис з камер відеоспостереження магазину «ТАМ-ТАМ», біля якого відбувся процес передачі заставного майна та протиправного вилучення відеокамери.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали з Дніпровського районного суду міста Києва.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

11 травня 2018 року справу № 755/9396/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільного права та інтересу може бути визнання права.

Частиною другою статті 328 ЦК України визначено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Судами встановлено, що у провадженні державного виконавця ВДВС Дніпровського РУЮ у місті Києві Гевел О. О. перебувало виконавче провадження № 48212672, відкрите 21 липня 2015 року згідно з виконавчим листом, виданим Дніпровським районним судом міста Києва 08 липня 2015 року, на виконання рішення суду про стягнення ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованості за договором позики в сумі 699 034,90 грн. Рішення суду боржником не було виконане.

21 липня 2015 року державним виконавцем ухвалено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Виконання зобов`язання за договором позики боржник забезпечив заставою належного йому автомобіля АКУРА МDХ 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 . На передачу свого автомобіля боржник прибув з відеокамерою JVC GR-PD1e, індивідуальний номер 16860145, пояснивши, що він хоче здійснити відеофіксацію процесу передачі автомобіля та зафіксувати його зовнішній вигляд. На поставлене йому запитання боржник повідомив, що відеокамера належить йому, після чого державний виконавець вилучила відеокамеру, про що склала відповідний акт. Боржник виразив свою незгоду з такими діями державного виконавця та осіб що прибули з нею і назвалися державними виконавцями Телявським А. М. та Малковою М. В. , про що письмово зазначив в цьому ж акті, вказавши, що відеокамера та відеокасета в ній належать адвокату Топчію С. М. і тимчасово позичені в останнього.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 зазначив, що відеокамера та відеокасета, які були вилучені у ОСОБА_2 та включені в акт опису й арешту майна, належать йому особисто, використовуються ним в його професійній діяльності та були надані ОСОБА_2 в тимчасове користування. На підтвердження цих обставин позивач надав фотокопію штрих-коду, зазначеного на коробці відеокамери, та ксерокопію обкладинки диска до відеокамери.

За правилами статей 10, 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 212 ЦПК України 2004 року суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в позові, апеляційний суд обґрунтовано виходив з того, що позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження своїх вимог, а подані ним докази не містять інформації про власника майна та не дають підстав для беззаперечного висновку, що таким власником є позивач.

Доводи ОСОБА_1 про те, що ним надавалася до суду першої інстанції для огляду оригінальна коробка, зарядний пристрій та компакт-диск із програмним забезпеченням до відеокамери, не спростовують вищенаведених висновків апеляційного суду.

Не заслуговують на увагу й доводи ОСОБА_1 про те, що жодних інших супроводжуючих документів, які б надавалися власнику подібного обладнання, в магазині не передбачено. Ці доводи обґрунтовано спростовані апеляційним судом, який навів перелік таких документів (паспорт на відеокамеру, гарантійний талон, чек про оплату тощо).

Аргументи заявника щодо незаконності скасування апеляційним судом окремої ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 21 квітня 2017 року є неспроможними, оскільки з урахуванням відмови в задоволенні позову скасування окремої ухвали не порушує його прав та охоронюваних законом інтересів.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками апеляційного суду стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки цим судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Оскаржуване судове рішення містить висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідає вимогам статей 212, 213-215, 303, 304, 316 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 20 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

М. Ю. Тітов