Постанова

Іменем України

17 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 522/15718/16-ц

провадження № 61-45715св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

скаржник - ОСОБА_1 ,

суб`єкт оскарження - старший державний виконавець Другого Приморського відділу державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області Костіна Вікторія Володимирівна,

стягувач - ОСОБА_2 ,

заінтересована особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Консалтінгова компанія «Бюро Стефанович»

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 11 вересня 2018 року у складі судді-доповідача Сегеди С. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до судузі скаргою на дії державного виконавця по виконавчому провадженню № 55427677 з примусового виконання виконавчого листа від 30серпня 2017 року № 522/15718/16-ц, виданого Приморським районним судом м. Одеси.

Скарга обґрунтована тим, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 01 лютого 2017 року у справі № 522/15718/16-ц відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про повернення безпідставно набутого майна відмовлено повністю.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 29 червня 2017 рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 березня 2017 року скасоване, ухвалене нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про повернення безпідставно набутого майна задоволені. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 200 000,00 доларів США, що еквівалентно 5 216 000,00 грн.

В провадженні Другого Приморського відділу державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області ( далі -Другий Приморський відділ м. Одеса ГТУЮ в Одеській області) знаходиться виконавче провадження № 55427677 з примусового виконання виконавчого листа від 30 серпня 2017 року № 522/15718/16-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 коштів на загальну суму 5 216 000,00 грн, виданого Приморським районним судом м. Одеси на виконання рішення Апеляційного суду Одеської області від 29 червня 2017 року.

Після ознайомлення 16 липня 2018 року з матеріалами вказаного виконавчого провадження представником ОСОБА_1 - ОСОБА_3 скаржнику стало відомо про те, що 12 липня 2018 року за вхідним № 1126р/20-38 до Другого Приморського ВДВС м. Одеса ГТУЮ в Одеській області надійшов звіт про незалежну оцінку ринкової вартості 23/100 частини житлового будинку загальною площею 192,6 кв. м, житловою площею - 105,5 кв. м, та земельної ділянки загальною площею 0,02552 га, кадастровий номер :27:007:0039, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Звіт виготовлений 09 липня 2018 року ТОВ «Консалтінгова компанія «Бюро оцінки Стефанович».

Скаржник вважала, що така оцінка майна була проведена з порушенням положень статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з чим вона звернулась до суду зі скаргою на дії державного виконавця, в якій просила визнати незаконними дії старшого державного виконавця Другого Приморського відділу державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області Костіної В. В. щодо визначення вартості житлового будинку, скасувати звіт про незалежну оцінку ринкової вартості житлового будинку, на час розгляду скарги зупинити передачу на реалізацію описаного і арештованого майна та зупинити реалізацію житлового будинку в порядку вжиття заходів забезпечення позову.

У липні 2018 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 подала до суду клопотання про зупинення передачі на реалізацію описаного і арештованого майна та зупинення реалізації арештованого майна.

Скаргу обґрунтовано тим, що до завершення розгляду скарги при наявності для цього підстав суд може зупинити стягнення на підставі виконавчого листа, посилаючись на пункт 4 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 06 серпня 2018 року у задоволенні вказаного вище клопотання було відмовлено.

Ухвала обґрунтована тим, що жодною нормою Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не передбачено зупинення судом реалізації арештованого майна при розгляді скарги на дії державного виконавця, а навпаки таке зупинення є повноваженнями державного виконавця у провадженні якого знаходиться справа.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 11 вересня 2018 року було відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 .

Ухвала обґрунтована тим, що відповідно до статті 353 ЦПК України ухвала суду першої інстанції про зупинення передачі на реалізацію описаного і арештованого майна та зупинення реалізації арештованого майна апеляційному оскарженню окремо від рішення суду не підлягає.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У жовтні 2018 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 11 вересня 2018 року, в якій просить скасувати ухвалу та направити справу до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду, посилаючись на порушення судами норм процесуального права.

Вказує на те, що суд апеляційної інстанції обмежився положенням ЦПК України та не врахував положення статті 57 Закону України «Про виконавче провадження», яка передбачає можливість зупинення передачі майна на реалізацію судом при оскарженні оцінки майна.

Відзивів на касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 11 вересня 2018 року не надходило.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 14 червня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи з Приморського районного суду м. Одеси.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана ухвала суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки така ухвалена з додержанням норм законодавства.

Судами встановлено, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 01 лютого 2017 року у справі № 522/15718/16-ц відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про повернення безпідставно набутого майна відмовлено повністю.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 29 червня 2017 рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 березня 2017 року скасоване, ухвалене нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про повернення безпідставно набутого майна задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 200 000,00 доларів США, що еквівалентно 5 216 000,00 грн.

В провадженні Другого Приморського відділу державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області (далі -Другий Приморський відділ м. Одеса ГТУЮ в Одеській області) знаходиться виконавче провадження № 55427677 з примусового виконання виконавчого листа від 30 серпня 2017 року № 522/15718/16-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 коштів на загальну суму 5 216 000,00 грн, виданого Приморським районним судом м. Одеси на виконання рішення Апеляційного суду Одеської області від 29 червня 2017 року.

Після ознайомлення 16 липня 2018 року з матеріалами вказаного виконавчого провадження представником ОСОБА_1 - ОСОБА_3 скаржнику стало відомо про те, що 12 липня 2018 року за вхідним № 1126р/20-38 до Другого Приморського ВДВС м. Одеса ГТУЮ в Одеській області надійшов звіт про незалежну оцінку ринкової вартості 23/100 частини житлового будинку загальною площею 192,6 кв.м, житловою площею - 105,5 кв.м, та земельної ділянки загальною площею 0,02552 га, кадастровий номер :27:007:0039, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Звіт виготовлений 09 липня 2018 року ТОВ «Консалтінгова компанія «Бюро оцінки Стефанович».

Скаржник вважала, що така оцінка майна була проведена з порушенням положень статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з чим вона звернулась до суду за захистом своїх прав.

Разом із цим, звертаючись із клопотанням про зупинення передачі на реалізацію описаного і арештованого майна та зупинення реалізації арештованого майна представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 посилалась на те, що у ОСОБА_1 відсутнє інше майно, крім того, на яке накладено арешт.

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до статті 353 ЦПК України окремо від рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку вичерпний перелік ухвал суду першої інстанції.

Відповідно до частини другої статті 353 ЦПК України заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду.

Цей припис згідно з позицією абзацу п`ятого підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2010 року № 3-рп/2010 слід розуміти так, що будь-яка ухвала суду підлягає перегляду в апеляційному порядку самостійно або разом з рішенням суду.

Згідно з частиною другою статті 358 ЦПК України суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо апеляційну скаргу подано на судове рішення що не підлягає апеляційному оскарженню.

Оскаржувана представником ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , ухвала суду першої інстанції про відмову в задоволенні клопотання про зупинення передачі на реалізацію описаного й арештованого майна та зупинення реалізації арештованого майна у справі не може бути оскаржена в апеляційному порядку до ухвалення рішення суду по суті спору й окремо від цього рішення, тобто, оскарження такої ухвали у апеляційному порядку можливе разом з рішенням суду по суті спору.

Верховний Суд у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду у постанові від 12 вересня 2018 року у справі № 61-19138сво18 дійшов висновку, що право на апеляційне оскарження учасники справи можуть реалізувати у порядку, визначеному процесуальним законом, не зловживаючи процесуальними правами у спосіб подання апеляційної скарги на ухвалу, що не може бути оскаржена окремо від такого рішення.

Аналогічні висновки Велика Палата Верховного Суду зробила в ухвалах від 13 червня 2018 року у справі № 522/14750/16-ц (провадження № 14-205цс18), у справі № 761/6099/15-ц (провадження № 14-184цс18), у справі № 761/30675/17 (провадження № 14-189цс18) та у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 623/3792/15-ц (провадження № 14-259цс18).

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним, воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги. Тим не менше, право доступу до суду не може бути обмежено таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати законну мету та має бути досягнута пропорційність між використаними засобами та досягнутими цілями рішення у справі «Мельник проти України» («Melnyk v. Ukraine») від 28 березня 2006 року, заява № 23436/03, § 22).

Згідно з пунктом «d» статті 5 Рекомендацій (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо введення в дію та поліпшення функціонування систем і процедур оскарження у цивільних і торговельних справах від 7 лютого 1995 року для забезпечення того, щоб суд апеляційної інстанції розглядав лише вагомі питання, державам слід відтермінувати реалізацію права на оскарження з низки проміжних питань до подання основної скарги у справі.

Встановлення у процесуальному законі переліку ухвал суду першої інстанції, що не підлягають апеляційному оскарженню окремо від рішення суду стосовно суті спору, є розумним обмеженням, що має на меті запобігти зловживанням процесуальними правами, які призводять до невиправданих зволікань під час розгляду справи, та забезпечити такий розгляд впродовж розумного строку.

Обмеження права на апеляційне оскарження ухвал окремо від рішення щодо суті спору є передбачуваним, оскільки чітко регламентоване процесуальним законом.

Звертаючись з апеляційною скаргою на ухвалу суду, що за законом не може бути окремо оскаржена в апеляційному порядку, учасник справи може спрогнозувати безперспективність такого оскарження.

Учасник справи не позбавляється права доступу до суду, оскільки він має можливість викласти аргументи щодо порушення правил предметної юрисдикції в апеляційній скарзі на рішення, ухвалене по суті спору.

Доводи касаційної скарги стосовно того, що оскарження ухвали про відмову в зупиненні передачі на реалізацію описаного і арештованого майна та зупиненні реалізації арештованого майнаприрівнюється до оскарження ухвали про вжиття (відмову) заходів забезпечення позову та оскарження дій щодо розгляду скарг на дії (бездіяльність) органів державної виконавчої служби, є тлумаченням норм процесуального права заявником на свій розсуд.

Згідно з роз`ясненнями пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеними у пункті 15 постанови від 07 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» (із змінами і доповненнями, внесеними постановою від 03 червня 2016 року № 4), при розгляді скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд не вправі вжити заходів забезпечення скарги (аналогічно забезпеченню позову) шляхом зупинення виконавчого провадження, зупинення дії оскаржуваного рішення тощо, оскільки зазначене не є повноваженнями суду, а є виключним повноваженням державного виконавця, яке може бути оскаржено до суду.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками апеляційного суду і містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки апеляційного суду, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

При цьому суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувана ухвала апеляційного суду - без змін, оскільки таке судове рішення є законними та обґрунтованими, а доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 11 вересня 2018 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак

Г. І. Усик