Ухвала

19 березня 2019 року

м. Київ

справа № 335/13087/16-ц

провадження № 61-5342ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Курило В. П. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 04 липня

2018 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 30 січня

2019 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Запорізької обласної ради про визнання дій незаконними, визнання недійсними умов контракту,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду, з урахуванням уточнених позовних вимог, до Запорізької обласної ради про визнання дій незаконними, визнання недійсними умов контракту.

Позовні вимоги мотивовано тим, що ОСОБА_1 з 12 лютого 1990 року працював на посаді директора обласної школи вищої спортивної майстерності.

22 липня 2013 року між ним та Запорізькою обласною радою за ініціативою її голови було укладено контракт терміном дії 1 рік до 22 липня 2014 року. Дію контракту було продовжено ще на 1 рік шляхом укладання додаткової угоди від 22 липня 2014 року № 1. Укладення контракту в частині визначення строку позивач вважає незаконним, оскільки відповідачем порушено умови Закону України «Про освіту», рішення Конституційного Суду України від 09 ЛИПНЯ 1998 року № 12-рп/98, Галузевої угоди між Міністерством освіти і науки, молоді та спорту України та ЦК Профспілки працівників освіти і науки України на 2011-2015 роки, норми міжнародного права, оскільки встановлено строки контракту всупереч волевиявленню позивача. Зазначив, що педагогічні працівники в установах та закладах освіти здійснюють свої професійні обов'язки на постійній основі, умови їх роботи носять довготривалий характер, оскільки пов'язані із здійсненням безперервного навчально-виховного процесу, і немає передумов вважати такий процес обмеженим в часі. Максимальна межа дії строку трудового договору, укладеного на невизначений строк, не встановлюється. Примушування працівника, який працює на умовах безстрокового трудового договору, до укладання контракту з обмеженим строком його дії, є погіршенням його становища та є підставою для визнання такого контракту недійсним.

Про порушення своїх прав позивач дізнався після здійснення консультацій із профспілковим органом у жовтні 2016 року. В період з 10 серпня

2016 року по 30 серпня 2016 рік, з 12 вересня 2016 року по 29 вересня

2016 рік, з 10 жовтня 2016 року по 31 жовтня 2016 рік позивач проходив лікування, що є поважними причинами пропуску строку, визначеного частиною пергою статті 233 КЗпП України.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 просив суд поновити строк на звернення до суду як такий, що пропущено з поважної причини, визнати незаконними дії Запорізької обласної ради в особі голови ради ОСОБА_2 в частині укладення з директором КЗ «Запорізька обласна школа вищої спортивної майстерності» трудового договору, обмеженого певним строком, визнати незаконними умови контракту, укладеного Запорізькою обласною радою в особі голови ради ОСОБА_3 та директором КЗ «Запорізька обласна школа вищої спортивної майстерності» ОСОБА_1 22 липня 2013 року в частині визначення строку дії контракту, а саме підпункту 5.2.1 пункту 5.2, пункту 5.5., пункту 6.1.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від

04 липня 2018 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 30 січня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 04 липня 2018 року залишено без змін.

11 березня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 04 липня 2018 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 30 січня 2019 року та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосуванням судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України встановлено, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України передбачено, що для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом позову у справі № 335/13087/16-ц є визнання незаконними дій Запорізької обласної ради в особі голови ради ОСОБА_2 в частині укладення з директором КЗ «Запорізька обласна школа вищої спортивної майстерності» трудового договору, обмеженого певним строком, визнання незаконними умов контракту, укладеного Запорізькою обласною радою в особі голови ради ОСОБА_3 та директором КЗ «Запорізька обласна школа вищої спортивної майстерності» ОСОБА_1 22 липня 2013 року в частині визначення строку дії контракту, а саме підпункту 5.2.1 пункту 5.2, пункту 5.5., пункту 6.1.

Зазначена справа є незначної складності та не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.

При цьому Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України встановлено, що суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, містяться у статті 129 Конституції України, відповідно до якої основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від

19 грудня 1997 року).

Зазначення судом апеляційної інстанції у постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює характер та предмет позову у даній справі, та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень на визнання справи малозначною, оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у загальних положеннях цього Кодексу, то вона поширюються й на касаційне провадження.

З огляду на викладене, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 04 липня 2018 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 30 січня 2019 року слід відмовити з підстав, встановлених пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України.

Керуючись статтею 129 Конституції України, частиною шостою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої

статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 04 липня 2018 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 30 січня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Запорізької обласної ради про визнання дій незаконними, визнання недійсними умов контракту.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя В. П. Курило