ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

22 жовтня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/12741/18

Головуючий у першій інстанції Требух Н. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1283/19

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Висоцької Н.В.

суддів: Бобрової І.О., Мамонової О.Є.,

із секретарем Шкарупою Ю.В.,

сторони: позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 26 квітня 2019 року (місце ухвалення м. Чернігів, дата складання повного тексту 02.05.2019) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права власності,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про припинення права власності. В обґрунтування позову посилався на те, що сторонам на праві спільної часткової власності належить однокімнатна квартира АДРЕСА_1 , а саме по 1/2 кожному. Позивач зареєстрований та постійно проживає в спірній квартирі, відповідач зареєстрований, проте не проживає, а мешкає за іншою адресою, має інше житло для постійного проживання. Сторони мають неприязні стосунки, не можуть спільно володіти й користуватися спірною квартирою. Позивач посилається, що ОСОБА_2 має непогашені кредити, за що кредитори можуть звернути стягнення на частку квартири відповідача, при цьому позивач втратить свою частку у спільному майні. ОСОБА_2 ніде не працює, що є перешкодою для отримання субсидії та суттєвим тягарем для бюджету сім`ї позивача.

Позивач посилається, що квартира, згідно висновку щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об`єкта нерухомого майна є неподільною, та вартість 1/2 частки становить 50 000,00 грн., і позивач має намір перерахувати на депозитний рахунок суду грошову суму вартості частки відповідача у спірній квартирі.

У позові ОСОБА_1 просить припинити право спільної власності ОСОБА_2 на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 . Присудити на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію за належну йому 1/2 частки квартири у розмірі 50 000,00 грн. Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири. Вирішити питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 26.04.2019 в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду обґрунтовано тим, що відповідач зареєстрований у спірній квартирі, іншого зареєстрованого на праві власності житла відповідач не має, а припинення права власності його на частку нерухомого майна, яке є єдиним належним на праві власності житлом, завдасть йому істотної шкоди та порушить принцип рівності прав співвласників, який забороняє обмеження прав одних співвласників за рахунок інших.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 26.04.2019, та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

За доводами скарги оскаржуване рішення суду першої інстанції є незаконним, прийнято з порушенням норм процесуального та матеріального права. Суд розглянув справу за відсутності сторони позивача, не вислухавши його пояснення та не врахував заяву адвоката про відкладення розгляду справи.

У скарзі заявник посилається, що суд не прийняв до уваги доводи, що сторони не ведуть спільного господарства, відповідач не бере участі у витратах на утримання спірної квартири, не здійснює капітального ремонту, не несе витрат зі сплати житлово-комунальних послуг. Сторони мають неприязні стосунки. Припинення права власності на частку в спірній квартирі не завдасть істотної шкоди відповідачу, він з моменту реєстрації права власності в спірній квартирі не проживав, та отримає вартість своєї частки, попередньо внесену позивачем на депозитний рахунок суду.

На виконання вимог ст. 361 ЦПК України учасникам справи було надіслано копії апеляційної скарги та додані до неї матеріали справи, проте відзив на апеляційну скаргу до суду подано не було.

Згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Вислухавши суддю-доповідача, учасників судового розгляду, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що сторони у справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є співвласниками по 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності (а.с. 6).

Згідно висновку щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об`єкта нерухомого майна (а.с. 7), за технічними показниками 1/2 частина спірної квартири не є відокремленою, не має окремого входу і не має технічної можливості виділу в натурі.

Матеріали справи містять звіт про незалежну оцінку однокімнатної квартири ринкова вартість 1/2 частини склала 50 000,00 грн. (а.с. 8-9).

З акту про фактично проживаючих осіб від 02.11.2018 вбачається, що в кв. АДРЕСА_1 зареєстрований та мешкає ОСОБА_1 , разом з ним зареєстрований, але не мешкає, його батько ОСОБА_2 (а.с. 13).

Згідно інформації наданої Управлінням адміністративних послуг Чернігівської області від 10.12.2018 № 5277, місце проживання гр. ОСОБА_2 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 16).

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції прийшов до висновку, що відповідач зареєстрований у спірній квартирі, іншого зареєстрованого на праві власності житла відповідач не має, а припинення права власності його на частку нерухомого майна, яке є єдиним належним на праві власності житлом, завдасть йому істотної шкоди та порушить принцип рівності прав співвласників, який забороняє обмеження прав одних співвласників за рахунок інших.

З висновком суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд, оскільки судом першої інстанції обставини справи зясовані в обсягу, необхідному для правильного вирішення спору, відповідно до встановлених обставин, правильно визначено суть і характер правовідносин сторін та норми матеріального права, що їх регулюють.

Доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують враховуючи наступне.

Відповідно до положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Статтею 365 ЦК України визначено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Аналіз ст. 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 02 липня 2014 року № 6-68цс14, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-1943цс16 та підтверджена постановами Верховного Суду від 22.05.2019 справа № 715/1109/15-ц, 08.05.2019 справа № 343/2271/16-ц, 17.04.2019 справа № 644/10177/16-ц та 30.01.2019 справа № 344/1166/16-ц.

Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному окремому випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном.

З матеріалів справи вбачається, що сторони у справі є членами сім`ї: ОСОБА_1 син, ОСОБА_2 батько, які є співвласниками по 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності (а.с. 6), та місце проживання гр. ОСОБА_2 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 16).

Спільне майно у вигляді однокімнатної житлової квартири, що розташована на 1-му поверсі одноповерхневого житлового будинку, загальною площею 32,4 кв.м, житлова площа 11,0 кв.м, є окремим об`єктом, співвласниками якого в рівних частках є позивач та відповідач (а.с. 9).

За викладених обставин, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції доводи апеляційної скарги, що не враховано проживання у даній квартирі тільки позивача з 2009 року, сторони не ведуть спільного господарства, відповідач не приймає участі у витратах, яких потребує утримання спірної квартири, не здійснення капітального ремонту, сплату комунальних послуг, наявність між сторонами неприязних відносин, реєстрація відповідача позбавляє можливості отримати субсидію.

Безпідставним є твердження позивача про те, що частка відповідача у спільному майні є незначною, оскільки частки сторін у спільному майні є рівними (по 1/2).

Не знайшли свого підтвердження посилання позивача на те, що спільне мешкання співвласників в спірній квартирі неможливо, оскільки користується спірною квартирою лише позивач.

Самі по собі обставини, що відповідач фактично проживає за іншою адресою, існування між сторонами неприязних відносин, не можливість виділення в натурі, неподільність квартири, що підтверджено висновком не свідчить про те, що припинення його права на частину спірного житла не завдасть істотної шкоди його інтересам та не є підставою для застосування норми статті 365 ЦК України, навіть за умови внесення на депозитний рахунок вартості спірної частки (а.с. 83).

Відсутність технічної можливості реального поділу об`єкта нерухомого майна за умови того, що у квартирі проживає лише позивач не свідчить про неможливість його спільного використання співвласниками.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Втручання у право власності може бути виправданим згідно зі статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод і буде відповідати усталеній прецедентній практиці Європейського суду з прав людини (рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»), якщо воно здійснено: з метою врегулювання спору і врахування права власності іншого співвласника (суспільний інтерес); на підставі закону; з дотриманням вимог співмірності і пропорційності.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Частинами першою, другою статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Посилання в апеляційній скарзі на порушення норм процесуального права щодо розгляду справи судом першої інстанції за відсутності позивача та його представника, від якого була подана заява з проханням відкласти розгляд справи на інший день, не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

Відповідно до ст. 44 ЦПК України учасники процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до п. 11 ч. 3 ст. 2 ЦПК України неприпустимість зловживання процесуальними правами визнана однією з засад (принципів) цивільного судочинства. Роль суду у реалізації принципу змагальності сторін полягає, зокрема, у запобіганні зловживанню учасниками судового процесу їх правами.

Добросовісне здійснення цивільних процесуальних прав потребує від осіб, котрі беруть участь у справі, такої реалізації прав, яка відповідала б їхньому призначенню та здійснювалась у спосіб, визначений цивільним процесуальним законом, не завдавала б шкоди правам інших учасників цивільного процесу.

Критеріями добросовісної поведінки учасників процесуальних правовідносин є здійснення прав і обов`язків у відповідності до норм процесуального законодавства; усвідомлення сутності процесуальних правовідносин як відносин, що виникли з метою здійснення правосуддя у цивільній справі; відмова від реалізації своїх процесуальних прав та обов`язків з метою зловживання ними.

Враховуючи викладене, та подану заяву представника позивача, яка не містить посилання про поважні причини, на підтвердження яких не надано також відповідних доказів, за умови неявки позивача, належним чином повідомленого про час та місце розгляду справи(а.с. 101), від якого жодних клопотань не надходило, який також в судове засідання 26.04.2019 не з`явився, своїми правами на участь в судовому засіданні не скористався. Судом першої інстанції визнані причини неявки позивача не поважними (а.с. 106), тобто з дотриманням вимог ч. 3 ст. 223 ЦПК України , було розглянуто справу за відсутності як позивача, так і його представника.

З врахуванням наведеного і посилання в суді апеляційної інстанції представника позивача, щодо позбавлення можливості допиту додаткових свідків, судом першої інстанції, за відсутності такого клопотання є безпідставними.

Апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції. Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача з висновками суду першої інстанції, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, а зводяться лише до переоцінки доказів.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Суд правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених позовних вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 26 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту.

Повний текст судового рішення складено 24.10.2019.

Головуючий Судді: