Провадження № 2/522/7181/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2019 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого - судді Шенцевої О.П.

за участю секретаря Соболевій О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засідання цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою, в якій просила визнати за нею право власності на нерухоме майно, а саме:

-нежитлове приміщення магазину, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 ;

-нежитлове приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 ;

-нежитлове приміщення магазину, що розташоване за адресою: АДРЕСА_3 ;

-нежитлове приміщення магазину, що розташоване за адресою: АДРЕСА_4 ;

-нежитлове приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_5 ;

-нежитлове приміщення магазину, що розташоване за адресою: АДРЕСА_6 ;

-нежитлове приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_7 ;

-нежитлове приміщення магазину, що розташоване за адресою: АДРЕСА_8 ;

-нежитлове приміщення магазину, що розташоване за адресою: АДРЕСА_9 .

Представники сторін подали заяви про проведення судового засідання згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до позову документи, приходить до висновку, що даний позов підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею ч. 1 ст. 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що 07.07.2013 р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір про спільну діяльність, відповідно до умов якого ОСОБА_3 Л ОСОБА_4 . передала ОСОБА_2 440 000 гривень, а останній, в свою чергу, прийняв ці кошти та зобов`язався використовувати їх для ведення своєї господарської діяльністю. Водночас, згідно з п. 1.2. вищевказаного договору, метою договору є реконструкція нерухомого майна, а саме:

-нежитлового приміщення магазину, загальною площею 81,1 кв. м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 ;

-нежитлового приміщення, загальною площею 22,7 кв. м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 ;

-нежитлового приміщення магазину, загальною площею 17,5 кв. м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_3 ;

-нежитлового приміщення магазину, загальною площею 84,3 кв. м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_4 ;

-нежитлового приміщення, загальною площею 155,5 кв. м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_5 ;

-нежитлового приміщення магазину, загальною площею 24,6 кв. м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_6 ;

-нежитлового приміщення, загальною площею 105,4 кв. м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_7 ;

-нежитлового приміщення магазину, загальною площею 92 кв. м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_8 ;

-нежитлового приміщення магазину, загальною площею 88 кв. м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_9 .

Як вбачається з матеріалів справи, вищевказане нерухоме майно належить на праві приватної власності ОСОБА_2 на підставі рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 27.11.2009 р. у справі № 2-974/09 та зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, що підтверджується інформаційною довідкою № 178964444 від 28.08.2019 р.

Водночас, умовами договору про спільну діяльність від 07.07.2013 р. передбачено, що за результатами спільної діяльності позивачка отримує у власність наступні об`єкти нерухомого майна: нежитлове приміщення магазину, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 ; нежитлове приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 ; нежитлове приміщення магазину, що розташоване за адресою: АДРЕСА_3 ; нежитлове приміщення магазину, що розташоване за адресою: АДРЕСА_4 ; нежитлове приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_5 ; нежитлове приміщення магазину, що розташоване за адресою: АДРЕСА_6 ; нежитлове приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_7 ; нежитлове приміщення магазину, що розташоване за адресою: АДРЕСА_8 , а відповідач отримує у власність нежитлове приміщення магазину, що розташоване за адресою: АДРЕСА_9 .

Крім цього, пунктом 4.1.3. договору передбачено, що відповідач зобов`язаний передати ОСОБА_3 Л ОСОБА_5 у власність нерухоме майно, визначене п. 7.1. цього договору, у відповідності до вимог чинного законодавства України шляхом укладання відповідного договору, посвідченого в нотаріальному порядку.

Згідно зі ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України, зобов`язання виникають з підстав, передбачених ст. 11 ЦК України, положеннями якої закріплено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов`язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об`єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об`єднання вкладів учасників (ст. 1130 ЦК України).

Так, згідно зі ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Однак, як вбачається із фактичних обставин справи та підтверджується належними доказами, відповідач не виконав зобов`язання, взяті на себе за умовами договору про спільну діяльність від 07.07.2013 р., а отже, не виконав закріплених цим договором вимог.

Водночас, згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Так, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором (ч. 1 ст. 611 ЦК України).

Статтею 620 ЦК України передбачено, що у разі невиконання боржником обов`язку передати кредиторові у власність або у користування річ, визначену індивідуальними ознаками, кредитор має право витребувати цю річ у боржника та вимагати її передання відповідно до умов зобов`язання.

Так, умовами договору про спільну діяльність від 07.07.2013 р. закріплено, що відповідач зобов`язаний передати ОСОБА_3 Л ОСОБА_5 , у відповідності до вимог чинного законодавства України шляхом укладання відповідного договору, посвідченого в нотаріальному порядку, у власність нерухоме майно, визначене п. 7.1. цього Договору.

Крім того, відповідно до п. 7.3. договору про спільну діяльність, у разі невиконання або порушення Учасником 2 (відповідачем) умов цього договору, до Учасника 1 (позивачки) переходить право власності і на нежитлове приміщення магазину, що розташоване за адресою: АДРЕСА_9 .

Таким чином, враховуючи вищезазначені норми цивільного законодавства України та передумови виникнення спірних правовідносин, суд приходить до висновку про доведеність порушення відповідачем зобов`язань, взятих на себе відповідно до умов договору про спільну діяльність від 07.07.2013 р., а саме, невиконання умов договору в частині передачі позивачці у власність 8-ми об`єктів нерухомого майна.

Так, відповідно до положень ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно положень ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання.

Керуючись ст. 3, 4, 10, 12, 13, 17, 18, 76-81, 258-259, 263-265, 352, 354-355 ЦПК України суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на нерухоме майно, а саме:

-нежитлове приміщення магазину, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 ;

-нежитлове приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 ;

-нежитлове приміщення магазину, що розташоване за адресою: АДРЕСА_3 ;

-нежитлове приміщення магазину, що розташоване за адресою: АДРЕСА_4 ;

-нежитлове приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_5 ;

-нежитлове приміщення магазину, що розташоване за адресою: АДРЕСА_6 ;

-нежитлове приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_7 ;

-нежитлове приміщення магазину, що розташоване за адресою: АДРЕСА_8 ;

-нежитлове приміщення магазину, що розташоване за адресою: АДРЕСА_9 .

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя

21.10.19