Постанова

Іменем України

20 березня 2019 року

м. Київ

справа № 641/10025/15-ц

провадження № 61-7343св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Олійник А. С., Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Харківської області від 21 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Кружиліної О. А., Бровченка І. О., Кіся П. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У жовтні 2015 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом, який уточнило у процесі розгляду справи, до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ПАТ КБ «ПриватБанк» посилалося на те, що 28 грудня 2006 року між Закритим акціонерним товариством Комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № HAE5АК01110011 (далі - Кредитний договір), за умовами якого позичальнику було надано кошти в сумі 56 774 грн 80 коп. під 16,08 % річних на строк до 29 грудня 2011 року. У зв'язку з невиконання позичальником взятих на себе зобов'язань за Кредитним договором станом на 24 липня 2015 року в нього утворилася заборгованість в розмірі 72 618 грн 64 коп. У листопаді 2012 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави. Рішенням Комінтернівського районного суду міста Харкова від 05 березня 2013 року у справі № 2020/12656/2012 позов задоволено частково. В рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором звернено стягнення на предмет застави, а саме автомобіль марки «ГАЗ 3302», 2006 року випуску, фургон ізотермічний - С, реєстраційний номер НОМЕР_1, що належить на праві власності ОСОБА_1, шляхом продажу вказаного автомобіля ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем. Передано в заклад банку шляхом вилучення у ОСОБА_1 належний йому на праві власності автомобіль. Обумовлена сторонами договору ціна предмета застави становить 58 140 грн. Отже, різниця між поточною заборгованістю та ціною реалізації предмета застави - 14 478 грн 64 коп. (72 618 грн 64 коп. - 58 140 грн). Враховуючи викладене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з відповідача на свою користь зазначену заборгованість.

Рішенням Комінтернівського районного суду міста Харкова від 24 лютого 2017 року у складі судді Боговського Д. Є. позов залишено без задоволення.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що рішенням Комінтернівського районного суду міста Харкова від 05 березня 2013 року було визначено розмір кредитної заборгованості ОСОБА_1 в сумі 27 258 грн 26 коп. та в рахунок погашення цієї заборгованості звернено стягнення на предмет застави, вартість якого становила 58 140 грн, тобто мало місце дострокове стягнення всієї кредитної заборгованості, тому строк дії Кредитного договору закінчився, а між сторонами існують лише невиконані зобов'язальні правовідносини. Банком не надано суду даних про реалізацію предмета застави, тоді як вимоги заявлено про стягнення заборгованості, яку було нараховано всупереч положенням законодавства, включаючи тіло кредиту та комісію, питання про стягнення яких вирішувалося при ухваленні судового рішення від 05 березня 2013 року у справі № 2020/12656/2012.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 21 вересня 2017 року, з урахуванням ухвали цього суду про виправлення описки від 28 вересня 2017 року, апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від 24 лютого 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за Кредитним договором у розмірі 13 150 грн 09 коп., яка складається із: заборгованості за процентами за користування кредитом - 8 242 грн 86 коп.; пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 4 907 грн 23 коп. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» судові витрати в сумі 463 грн 22 коп. В іншій частині позову відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від 05 березня 2013 року на час розгляду цієї справи боржником не виконано, оскільки кошти за Кредитним договором в належному розмірі не повернуто. Також підлягають стягненню з відповідача на користь банку проценти за користування кредитом та пеня в межах позовної давності за один рік.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Харківської області від 21 вересня 2017 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржуване судове рішення і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що у 2012 році банк вже звертався до суду за захистом свого порушеного права. Рішенням Комінтернівського районного суду міста Харкова від 05 березня 2013 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково, звернено стягнення на належний йому на праві власності автомобіль марки «ГАЗ 3302». У жовтні 2015 року банк знову подав позов про стягнення кредитної заборгованості за тим же Кредитним договором. Таким чином, фактично відбулося подвійне стягнення за одне й те саме правопорушення. Апеляційним судом неправильно застосовано правові висновки, наведені у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15, оскільки встановлені Верховним Судом України обставини не є аналогічними обставинам цієї справи. Суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що мало місце дострокове стягнення кредитної заборгованості, тому строк дії Кредитного договору закінчився, а між сторонами існують лише невиконані зобов'язальні правовідносини. Також помилковим є висновок апеляційного суду про стягнення з нього відсотків за користування кредитом та пені після рішення суду.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

09 лютого 2018 року касаційну скаргу разом з доданими до неї матеріалами передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 14 березня 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі, а ухвалою від 04 березня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

За змістом статті 213 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного судового рішення (далі - ЦПК України 2004 року), рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 214 ЦПК України 2004 року під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що 28 грудня 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір, за умовами якого позичальнику надано грошові кошти в сумі 56 774 грн 80 коп. під 16,08 % річних на строк до 29 грудня 2011 року.

ОСОБА_1 не виконував належним чином взятих на себе зобов'язань за Кредитним договором, у зв'язку з чим в нього утворилася заборгованість, яка станом на 15 листопада 2012 року склала 27 295 грн 45 коп.

В листопаді 2012 року ПАТ КБ «ПриватБанк»звернулося до Комінтернівського районного суду міста Харкова з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави. Рішенням Комінтернівського районного суду міста Харкова від 05 березня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 04 квітня 2013 року, позов задоволено частково. В рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором в розмірі 27 258 грн 26 коп. звернено стягнення на предмет застави: автомобіль «ГАЗ 3302», 2006 року випуску, фургон ізотермічний - С, № кузова/шасі НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1, що належить на праві власності ОСОБА_1, шляхом продажу вказаного автомобіля ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, із зняттям з обліку в органах Державної автомобільної інспекції України, а також наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. Початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності. Передано в заклад ПАТ КБ «ПриватБанк» шляхом вилучення у ОСОБА_1 належного йому на праві приватної власності заставного майна - вищевказаного автомобіля, комплекту ключів, свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу.

Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частинами першою, другою статті 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад.» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 ЦК України).

Отже, для належного виконання зобов'язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов'язання є його порушенням.

Підпунктами 2.2.2-2.2.4 пункту 2.2. Кредитного договору визначено, що позичальник зобов'язується сплачувати відсотки за користування кредитом, повну сплату яких здійснити не пізніше дати фактичного повного погашення кредиту, сплатити банку винагороду і комісію згідно з умовами цього договору.

У зв'язку з існуванням частини непогашеної заборгованості за Кредитним договором ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з цим позовом, в якому просило стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за Кредитним договором за період, що розпочався після нарахування заборгованості станом на 15 листопада 2012 року, яка стягнута рішенням Комінтернівського районного суду міста Харкова від 05 березня 2013 року.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Відмовляючи в задоволенні позову, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що після ухвалення судового рішення про стягнення кредитної заборгованості строк дії Кредитного договору закінчився, а між сторонами існують лише невиконані зобов'язальні правовідносини. Однак ПАТ КБ «ПриватБанк» не надало суду доказів про реалізацію предмета застави та виконання судового рішення. Також правильним є висновок суду першої інстанції про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін Кредитного договору, не звільняє його від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України.

Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник не виконує належним чином, не є підставою для нарахування процентів та пені за Кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні, тому строк дії договору змінився і вважається таким, що має бути виконаним у повному обсязі.

Здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Забезпечувальне зобов'язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. У разі незадоволення вимог кредитора за рішенням суду основне зобов'язання сторін не припиняється, однак змінюється щодо предмета та строків виконання, встановлених кредитором, при зверненні до суду, що надає кредитору право вимоги до боржника, у тому числі й шляхом стягнення решти заборгованості за основним зобов'язанням (тілом кредиту) в повному обсязі та процентів і неустойки згідно з договором, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору.

Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред'явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Якщо у рішенні про стягнення заборгованості за кредитним договором сума заборгованості вказана у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов'язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів, передбачених договором.

Вказані правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18).

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.

Вказані правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

Таким чином, заборгованість за Кредитним договором, яка утворилася до закінчення строку кредитування не підлягає стягненню, оскільки у листопаді 2012 року банк використав своє право вимагати повернення всієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору шляхом стягнення цих коштів у судовому порядку.

Заборгованість за Кредитним договором, яка виникла після пред'явлення до відповідача вимог, які задоволені рішенням Комінтернівського районного суду міста Харкова від 05 березня 2013 року, також не підлягає стягненню у зв'язку з тим, що кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов'язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів та пені, передбачених договором.

Розглядаючи спір, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Скасовуючи рішення місцевого суду та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, апеляційний суд всупереч вимогам процесуального права залишив поза увагою встановлені судом першої інстанції обставини, не навів вмотивованих обґрунтувань на спростування цих обставин та зібраних доказів, у зв'язку з чим дійшов помилкового висновку про стягнення з відповідача на користь банку процентів та пені в межах спеціальної позовної давності. Рішення апеляційного суду суперечить правовим висновкам, викладеним у вищенаведених постановах Великої Палати Верховного Суду, і ґрунтується на неправильному застосуванні норм матеріального права.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Оскільки судом апеляційної інстанції безпідставно скасовано судове рішення місцевого суду, яке відповідає закону, то рішення апеляційного суду необхідно скасувати із залишенням в силі рішення суду першої інстанції з підстав, передбачених статтею 413 ЦПК України.

Згідно з частиною першою статі 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема з резолютивної частини із зазначенням у ній розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

За подання касаційної скарги ОСОБА_1 сплатив судовий збір у розмірі 1 461 грн 60 коп. Тому ці грошові кошти слід стягнути з позивача на користь відповідача.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Харківської області від 21 вересня 2017 року скасувати, а рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від 24 лютого 2017 року залишити в силі.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати, понесені на сплату судового збору за подання касаційної скарги, в розмірі 1 461 (одна тисяча чотириста шістдесят одна) гривня 60 копійок.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:С. О. Карпенко А. С. Олійник С. О. Погрібний Г. І. Усик