Ухвала

21 березня 2019 року

м. Київ

справа № 235/6118/18

провадження № 61-5642ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Стрільчука В. А., розглянувши касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» на постанову Донецького апеляційного суду від 13 лютого 2019 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» про стягнення оплати за час простою, компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 листопада 2014 року по 13 вересня 2018 року в сумі 355 532,84 грн, компенсацію втрати частини доходів внаслідок порушення строків їх виплати в сумі 9 509,47 грн та оплату часу вимушеного простою не з вини працівника за вересень та жовтень 2014 року в сумі 14 642,30 грн.

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовано тим, що з 10 вересня 2012 року він працював прохідником підземним 5 розряду з повним підземним робочим днем в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» (далі - ТОВ «Краснолиманське»). За угодою сторін від 13 вересня 2018 року він звільнений з роботи за пунктом 1 статті 36 Кодексу законів про працю України з 01 листопада 2014 року. В день звільнення відповідач з ним не розрахувався, а лише 13 вересня 2018 року виплатив йому заборгованість із заробітної плати за серпень 2014 року та компенсацію за невикористану відпустку, щодо яких відсутній спір про їх розмір. Тому він має право на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 листопада 2014 року по 13 вересня 2018 року (964 робочих дні), який виходячи з його заробітної плати за липень та серпень 2014 року складає 355 532,84 грн. Оскільки належну йому заробітну плату в сумі 9 968 грн відповідачем виплачено 13 вересня 2018 року, тобто з порушенням строків її виплати, то відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку із порушенням строків їх виплати» відповідач повинен виплатити йому компенсацію втрати частини цих доходів, яка складає 9 509,47 грн. Крім того, при звільненні відповідач не оплатив йому час простою не з вини працівника за вересень та жовтень 2014 року у розмірі 14 642,30 грн.

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 07 листопада 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Постановою Донецького апеляційного суду від 13 лютого 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 07 листопада 2018 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати скасовано та в цій частині ухвалено нове рішення, яким позов задоволено. Стягнуто з ТОВ «Краснолиманське» на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням встановлених строків їх виплати у розмірі 9 961,08 грн. Зобов'язано ТОВ «Краснолиманське» при виплаті ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходу у зв'язку з порушенням встановлених строків їх виплати утримати з цієї суми податки та інші обов'язкові платежі. В решті рішення суду залишено без змін. Стягнуто з ТОВ «Краснолиманське» на користь держави судовий збір у розмірі 249,03 грн.

12 березня 2019 року ТОВ «Краснолиманське» подало засобами поштового зв'язку касаційну скаргу, в якій просило скасувати постанову Донецького апеляційного суду від 13 лютого 2019 року в частині стягнення з ТОВ «Краснолиманське» на користь ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв'язку із порушенням встановлених строків їх виплати у розмірі 9 961,08 грн і залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб обчислюється станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев'ята статті 19 ЦПК України).

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» передбачено, що у 2019 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2019 року (на час подання касаційної скарги) - 1 921 грн.

Апеляційним судом стягнуто з відповідача на користь позивача компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням встановлених строків їх виплати у розмірі 9 961,08 грн, що станом на 01 січня 2019 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 921 грн х 100 = 192 100 грн). Заявлена позивачем вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 листопада 2014 року по 13 вересня 2018 року, компенсацію втрати частини доходів внаслідок порушення строків їх виплати та оплату часу вимушеного простою не з вини працівника за вересень та жовтень 2014 року (379 684,61 грн) не перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (960 500 грн).

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, визнав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, враховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у Загальних положеннях цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено після набрання чинності Законом України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», тобто після 15 грудня 2017 року.

Оскільки оскаржуване заявником судове рішення ухвалено у малозначній справі і воно не підлягає касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Зазначення у постанові Донецького апеляційного суду від 13 лютого 2019 року про можливість оскарження цієї постанови в касаційному порядку не є підставою для перегляду справи судом касаційної інстанції, оскільки такий перегляд не відповідатиме положенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в частині права особи на розгляд справи судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов'язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі «Зубац проти Хорватії» від 05 квітня 2018 року).

Верховним Судом взято до уваги, що під час вирішення питання про відкриття касаційного провадження (зокрема й про відмову у відкритті провадження) у справі не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, а виключно встановлюється наявність чи відсутність підстав для їх касаційного оскарження відповідно до вимог статей 389, 394 ЦПК України.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1, 2 частини шостої, частиною дев'ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» на постанову Донецького апеляційного суду від 13 лютого 2019 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» про стягнення оплати за час простою, компенсації втрати частини доходу у зв'язку з порушенням строків їх виплати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя В. А. Стрільчук