ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2019 року

м.Суми

Справа №591/1079/19

Номер провадження 22-ц/816/4619/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ткачук С. С. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Криворотенка В. І.

за участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.,

сторони справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Державне підприємство «Національна енергетична компанія «Укренерго» в особі правонаступника Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго»,

третя особа - Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго», яке є правонаступником Державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго», на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 18 липня 2019 року в складі судді Сидоренко А.П., постановлене у м. Суми, повний текст судового рішення складено 24 липня 2019 року,

в с т а н о в и в:

Звернувшись до суду з позовом у лютому 2019 року, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість із належних йому платежів при звільненні в сумі 674 грн. 72 коп. та середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні з часу звільнення 01.01.2019 року по день ухвалення судового рішення або проведення остаточного розрахунку. В подальшому, уточнивши позовні вимоги, просив суд стягнути з Державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго» на його користь середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні з часу звільнення 02.01.2019 року по день проведення остаточного розрахунку в сумі 9050 грн. 40 коп.

Свої вимоги мотивував тим, що він перебував у трудових відносинах з відповідачем. Наказом відповідача від 29.12.2018 року № 819 його було звільнено на підставі ст. 36 КЗпП України, за угодою сторін, з 31.12.2018 року. Проте, при звільненні з ним не було проведено повного розрахунку.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 18 липня 2019 року позов задоволено.

Стягнуто з Державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні з часу звільнення 02 січня 2019 року по день остаточного розрахунку в сумі 9050 грн. 40 коп. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права та неповне з`ясування обставин справи, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що суд першої інстанції при прийнятті рішення не звернув увагу на те, що в період з 21.12.18 р. по 29.12.2018 р. позивач перебував на лікарняному, в той час як заяву про звільнення від позивача було отримано 28.12.2018 року, в якій останній просив його звільнити 31.12.2018 року за угодою сторін. 29.12.2018 року позивач надав лікарняний лист на підприємство і в цей же день відповідачем видано наказ про звільнення позивача. Вказує, що суд першої інстанції не прийняв до уваги доводи відповідача про те, що в Північній ЕС затверджено план роботи комісії із соціального страхування, засідання якої проводяться два рази на місяць, а тому перше засідання комісії проведено лише 16.01.2019 року. На вказаному засіданні було розглянуто листок непрацездатності позивача та проведено йому відповідні виплати 17.01.2019 року за перші 5 днів непрацездатності по наданому листку. Крім того, зазначає, що наказ про звільнення позивача було видано 29.12.2018 року, а саме звільнення проведено 31.12.2018 року, тобто у вихідний день. Вказує, що реальна можливість провести розрахунок з відповідачем підприємство не мало можливості, оскільки регламент роботи системи електронних платежів Національного банку України та порядок роботи банківської системи України в період завершення звітного року вже було визначено і в період з 30 по 31 грудня 2018 року вказана система не працювала. Зазначає, що позивач не заперечував у своїй заяві про звільнення стосовно проведення з ним розрахунків 03.01.2019 року. Крім того, судом першої інстанції не вірно було розраховано середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, враховуючи кількість днів прострочення - 36 робочих днів. Вказує, що шостий дев`ятий дні хвороби по листку непрацездатності були сплачені позивачу із запізненням внаслідок затримки їх виплати Фондом соціального страхування, який мав їх оплатити позивачу. Вказані кошти виплачуються Фондом соціального страхування за рахунок коштів Фонду, які не належать до коштів підприємства, а тому вина підприємства у їх невиплаті позивачу відсутня. Крім того, зазначає, що фактично перші 5 днів по листку непрацездатності позивачу було оплачено підприємством 17.01.2019 року а не 21.02.2019 року, як встановлено судом першої інстанції.

Позивач надав до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому останній не погоджується з доводами апеляційної скарги та зазначає, що в законодавстві будь яких виключень, які б дозволили не проводити розрахунок всіх належних виплат при звільненні виходячи із джерел фінансування немає. Крім того, затримка виплати перших п`яти днів непрацездатності виникла внаслідок невжиття відповідачем заходів щодо своєчасного її проведення. Просив в задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

У наданих до апеляційного суду письмових поясненнях третя особа - управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області в особі Харківського міського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити. У своїх поясненнях третя особа зазначає, що рішення про призначення матеріального забезпечення та надання соціальних послуг приймається комісією (уповноваженим) із соціального страхування, що створюється (обирається) на підприємстві, в установі,організації, до складу якої входять представники адміністрації підприємства, установи, організації та застрахованих осіб), або фізичною особою підприємцем, особою, яка проводить незалежну професійну діяльність. Вказує, що засідання комісії відбулося лише 16.01.2019 року, а тому в день звільнення позивача, тобто 31.12.2008 року йому не могло бути призначено та виплачено допомогу по тимчасовій втраті працездатності. Крім того, така допомога надається у формі матеріального забезпечення застрахованим особам в рамках загальнообов`язкового державного соціального страхування та не входить до складу заробітної плати, яка виплачується при здійсненні остаточного розрахунку з працівником.

Представник відповідача апеляційну скаргу в судовому засіданні підтримав, просив її задовольнити.

Позивач та його представник в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечив. Просив у її задоволенні відмовити.

Третя особа - управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області в судове засідання не з`явилися, але належним чином повідомлені про час та місце судового засідання.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач у день звільнення позивача з роботи не провів з ним повний розрахунок, внаслідок чого виник борг з оплати листка непрацездатності серії АДО № 203075 в розмірі 674 грн. 72 коп., а відтак підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком місцевого суду виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем та працював у відокремленому підрозділі «Північна електроенергетична система» державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго».

В період з 21.12.2018 по 29.12.2018 включно, позивач перебував на лікарняному відповідно до наданого листка непрацездатності серії АДО № 203075 (том. 1 а.с. 33).

28.12.2018 року позивач написав заяву про звільнення його з роботи за угодою сторін, відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України із 31.12.2018 року (а.с. 37). У вказаній заяві позивач зазначив, що не заперечує проти того, щоб виплата розрахункових коштів, які йому повинен виплатити роботодавець, була здійснена в перший робочий банківський день січня 2019 року.

В робочий день підприємства 29.12.2018 (день тижня субота) позивачем було пред`явлено для оплати лікарняний лист.

31.12.2018 року позивача звільнено з посади сторожа Сумської РЕЦ відділу забезпечення виробництва групи охорони об`єктів електропідстанція 330кВ «Суми північна» за угодою сторін, відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України (том. 1, а.с. 7).

16.01.2019 року на засіданні комісії із соціального страхування Північної ЕС було вирішено призначити соціальну допомогу по тимчасовій непрацездатності позивачу (том. 1 а.с. 34 36).

Відповідно до платіжного доручення від 03 січня 2019 року № 383, позивачу було виплачено заробітну плату 03.01.2019 року (том. 1 а.с. 138).

Згідно з платіжним дорученням від 17 січня 2019 року № 12, позивачу було виплачено грошові кошти в рахунок погашення перших п`яти днів непрацездатності за лікарняним листом серії АДО № 203075 в сумі 843 грн. 40 коп. (том. 1 а.с. 135).

Відповідно до платіжного доручення від 22 лютого 2019 року № 41 позивачу 22.02.2019 року було виплачено решту грошових коштів в рахунок погашення заборгованості за лікарняним листом серії АДО № 203075 в сумі 674 грн. 72 коп. за рахунок коштів Фонду соціального страхування (том. 1 а.с. 127).

Таким чином на час звільнення позивачу підприємством не були виплачені суми соціальної матеріальної допомоги під час перебування на лікарняному.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Статтею 2 Закону України «Про оплату праці» визначено структуру заробітної плати, що складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат. До останніх, згідно з ч. 3 ст. 2 цього Закону належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Відповідно до ст.7 Закону України «Про оплату праці» визначено, що законодавство про оплату праці ґрунтується на Конституції України і складається з Кодексу законів про працю України, цього Закону, Закону України "Про колективні договори і угоди", Закону України "Про підприємства в Україні" та інших актів законодавства України.

Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне наголосити, що джерела фінансування, порядок, строки та розміри виплати допомоги по тимчасовій непрацездатності врегульовано Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі Закон) загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - соціальне страхування) це система прав, обов`язків і гарантій, яка передбачає матеріальне забезпечення, страхові виплати та надання соціальних послуг застрахованим особам за рахунок коштів Фонду соціального страхування України;

Частиною 1 ст. 19 Закону встановлено, що право на матеріальне забезпечення та соціальні послуги за страхуванням у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності мають застраховані особи - громадяни України, іноземці, особи без громадянства та члени їх сімей, які проживають в Україні, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Це право виникає з настанням страхового випадку в період роботи (включаючи час випробування та день звільнення), зайняття підприємницькою та іншою діяльністю, якщо інше не передбачено законом.

Допомога по тимчасовій непрацездатності надається застрахованій особі у формі матеріального забезпечення, яке повністю або частково компенсує втрату заробітної плати (доходу), у разі настання в неї одного із страхових випадків, визначених в ст. 22 Закону. При цьому оплата перших п`яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві, здійснюється за рахунок коштів роботодавця у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що допомога, по тимчасовій втраті працездатності не входить до складу заробітної плати, оскільки є гарантованою страховою виплатою, що встановлена державою через систему загальнообов`язкового державного соціального страхування, незважаючи на те, що частина такої страхової виплати фінансується за рахунок коштів роботодавця передбачених фондом оплати праці.

Разом з тим, статтею116 глави У11 «Оплата праці» КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що сума допомоги, по тимчасовій втраті працездатності не належить до виплат, які повинне здійснити працівнику підприємство при звільненні, як такі, що йому належать від підприємства, з огляду на те, що суми матеріальної допомоги по тимчасовій втраті працездатності не входять до структури заробітної плати і порядок їх виплати врегульовано спеціальним законодавством, а саме Законом України «Про загальнооб`язкове державне соціальне страхування».

Відповідно до ст. 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, вказаною правовою нормою визначено відповідальність власника або уповноваженого ним органу за невиплату всіх сум, що входять до структури заробітної плати, та належать працівнику від підприємства, установи, організації в день звільнення. Відповідно до заяви позивача від 28.12.2018 року, останній погодився, щоб відповідач здійснив йому виплату всіх належних позивачу грошових коштів в перший робочий банківський день січня 2019 року, яким є 03.01.2019 року. Також, з матеріалів справи вбачається, що відповідач провів остаточний розрахунок з позивачем по сумах, які належали йому від підприємства у вигляді заробітної плати, 03.01.2019 року, тобто у строки погоджені з позивачем.

За таких умов, колегія суддів не вбачає порушення трудових прав позивача з боку відповідача.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, з огляду на своєчасність виплати відповідачем всіх належних від нього виплат позивачу в день звільнення.

Відповідно до ч.4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи було встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки суд першої інстанції вирішуючи позовні вимоги неправильно встановив характер спірних правовідносин і застосував матеріальний закон, яким врегульовані питання оплати праці, притому, що вимоги позову стосуються несвоєчасної виплати соціальної допомоги під час його тимчасової непрацездатності, апеляційний суд визнає за необхідне вийти за межі і вимоги апеляційної скарги з метою справедливого вирішення спору.

Враховуючи вищевикладене, через неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права на підставі п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню та ухваленню нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Вирішуючи питання касаційного оскарження, апеляційний суд керувався висновками ЄСПЛ, який у справі «Азюковська проти України» (заява № 2693/18) визнав неприйнятною заяву про оскарження відмови Верховного Суду переглянути рішення попередніх судів через малозначність справи, що виникла з трудових правовідносин. Суд не знайшов порушення процесуальних гарантій п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки спір стосується саме виплат у трудових правовідносинах, тому відповідно ч. 6 ст. 19 ЦПК України апеляційний суд визнає дану справу малозначною через незначну її складність.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-382, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго» - правонаступника Державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго» задовольнити частково.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 18 липня 2019 року скасувати та прийняти нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго», в особі правонаступника - Державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго», третя особа - Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області, про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - відмовити.

Судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги, понесені Приватним акціонерним товариством «Національна енергетична компанія «Укренерго», яке є правонаступником Державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго», в сумі 1152 грн 60 коп. компенсувати за рахунок держави, в порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і не підлягає касаційному оскарженню.

Повне судове рішення складено 24 жовтня 2019 року

Головуючий - С.С. Ткачук

Судді: О.Ю. Кононенко

В.І. Криворотенко