КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції Андрейчук Т.В.
Апеляційне провадження №22-ц/824/9403/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 жовтня 2019року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мережко М.В.,

суддів - Верланова С.М.,Савченка С.І. ,

секретар -Тютюнник О.І.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 17 квітня 2019 року у справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, -

В с т а н о в и л а :

У вересні 2018 року позивач фізична особа - підприємець ОСОБА_2 (далі - ФОП ОСОБА_2 звернулася до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором суборенди.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 18 липня 2016 року між ФОП ОСОБА_2 та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 (далі - ФОП ОСОБА_1 ) було укладено договір суборенди нерухомого майна №18/07/16, відповідно до якого позивач передала ФОП ОСОБА_1 у строкове платне користування нежитлове приміщення загальною площею 65,00 кв. м, що розташоване на першому поверсі торговельного центру, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Сторони договору визначили, що розмір щомісячної орендної плати становитиме: за період з 18 липня 2016 року до 18 листопада 2016 року - 20000,00 грн, а в подальшому - 25000,00 грн. Також ФОП ОСОБА_1 взяв на себе зобов`язання щомісячно сплачувати комунальні платежі.

У подальшому договір суборенди був пролонгований до 18 липня 2018 року.

За час дії договору суборенди від 18 липня 2016 року №18/07/16 ФОП ОСОБА_1 не дотримувався його умов щодо своєчасної сплати грошових коштів за оренду приміщення, комунальних платежів.

Станом на 18 квітня 2018 року заборгованість ФОП ОСОБА_1 за договором суборенди від 18 липня 2016 року №18/07/16 складає 365725,18 грн.

Відповідач ОСОБА_1 18 квітня 2018 року припинив свою діяльність в якості фізичної особи - підприємця, а тому, покликаючись на ст. ст. 51-52 ЦК України, ФОП ОСОБА_2 просила суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за договором суборенди від 18 липня 2016 року №18/07/16 у сумі 365725,18 грн.

У відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 зазначив, що у нього відсутня заборгованість за договором суборенди від 18 липня 2016 року №18/07/16. Розрахунок заборгованості є необґрунтованим, а нарахування орендної плати за період з лютого по квітень 2018 року є неправомірним, оскільки ОСОБА_1 у цей період знаходився на стаціонарному лікуванні. ОСОБА_1 стверджував, що він сплатив на виконання цього договору грошові кошти у сумі 461004,30 грн, що свідчить про повне виконання суборендарем зобов`язань за договором суборенди від 18 липня 2016 року №18/07/16. Також відповідач вказував, що позивач не мав права утримувати заборгованість за договором за рахунок внесеної попередньо орендної плати, позаяк усупереч вимогам п. 3.5 договору суборенди від 18 липня 2016 року №18/07/16 ФОП ОСОБА_2 не повідомила про це у письмовій формі.

Рішенням Оболонського районного суду Київської області від 17 квітня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 заборгованість за договором суборенди від 18 липня 2016 року №18/07/16 у сумі 95510 (дев`яносто п`ять тисяч п`ятсот десять) гривень 53 (п`ятдесят три) копійки, та судовий збір .

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено .

Не погодившись з рішення суду, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду в частині задоволених вимог з підстав порушення судом норм матеріального та процесуального права, за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи та ухвалити нове про про стягнення з нього суми заборгованості за договором в розмірі 43 385,18 грн .

Позивач ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, просила скасувати рішення, та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

У скарзі посилалась на ту обставину , що суд неповно з`ясував обставини справи,що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до ст. 44 ЦПК України, особи , які беруть участь у справі зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтовани

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Апеляційнй скарги підлягають задоволенню частково з таких піщдств.

Як встановлено судом першої інстанції, 29 січня 2016 року між товариством з обмеженою відповідальністю "Діамед-1" (далі - ТОВ "Діамед-1") (орендодавець) та ФОП ОСОБА_2. (орендар) укладено договір оренди нежитлового приміщення НОМЕР_1, за умовами якого орендодавець передав орендарю в строкове платне користування на умовах оренди нежитлове приміщення загальною площею 65,00 кв. м, що розташоване на першому поверсі торговельного центру, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на строк два роки і 364 дні (а. с. 152-155).

Сторони договору оренди від 29 січня 2016 року НОМЕР_1 погодили, що орендар ФОП ОСОБА_2. має право без отримання письмового дозволу орендодавця ТОВ "Діамед-1" передати об`єкт оренди в суборенду будь-яким треті особам.

Між ФОП ОСОБА_2. (орендар) та ФОП ОСОБА_1 (суборендар) 18 липня 2016 року укладено договір суборенди нерухомого майна №18/07/16, згідно з п. п. 1.1, 1.1.2 якого орендар передав, а суборендар прийняв в строкове платне користування нежитлове приміщення загальною площею 65,00 кв. м, що розташоване на першому поверсі торговельного центру, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 67-73, 74).

На підставі укладеного договору від 18 липня 2016 року №18/07/16 у сторін відповідно до ст. 11 ЦК України виникли взаємні права та обов`язки з суборенди нерухомого майна. Зважаючи на те, що договір суборенди нежитлового приміщення був укладений між фізичними особами - підприємцями, до спірних правовідносин, окрім норм цивільного законодавства, підлягають застосуванню також і норми господарського законодавства.

Згідно з п. 2.2 договору суборенди від 18 липня 2016 року №18/07/16, строк суборенди встановлено з моменту підписання акту прийому-передачі приміщення і до 18 липня 2017 року.

За приписами ст. 774 ЦК України передання наймачем речі у користування іншій особі (піднайм) можливе лише за згодою наймодавця, якщо інше не встановлено договором або законом. Строк договору піднайму не може перевищувати строку договору найму. До договору піднайму застосовуються положення про договір найму.

Відповідно до ч. 1 ст. 763 ЦК України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Згідно з ч. 2 ст. 291 ГК України договір оренди припиняється у разі закінчення строку, на який його було укладено.

Ст. 764 ЦК України визначено, якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму (оренди), то за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Отже, зі змісту ст. ст. 759, 763 і 764 ЦК України, ч. 2 ст. 291 ГК України, вбачається, що після закінчення строку договору оренди він може бути продовжений на такий самий строк, на який цей договір укладався, за умови, якщо проти цього не заперечує орендодавець.

Відповідно до ч. 2 ст. 795 ЦК України повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється.

Разом з цим згідно з п. п. 2.3. та 3.6. договору суборенди по закінченню терміну суборенди суборендар зобов`язується звільнити приміщення та повернути його орендарю за актом прийому-передачі не пізніше останнього дня терміну користування, якщо за один місяць до закінчення терміну дії договору між сторонами не підписана угода про продовження дії цього договору. У випадку непідписання вищезгаданого акту з вини суборендаря в дію вступає п. 3.6. та 6.4.5. договору. У випадку прострочення терміну повернення приміщення (незалежно від підстав припинення договору), суборендар сплачує орендарю орендну плату у подвійному розмірі за весь строк фактичного користування приміщенням з перевищенням встановленого терміну, а також сплачує встановлені штрафні санкції.

Кінцевою датою фактичного користування приміщенням вважається дата підписання орендарем акта прийому-передачі приміщення.

Зважаючи на те, що відповідач не надав суду жодних доказів на підтвердження повернення майна з суборенди після закінчення строку, обумовленого у п. 2.2 договору суборенди від 18 липня 2016 року №18/07/16, підписання сторонами акта повернення майна чи доказів вчинення будь-яких дій щодо спонукання позивача прийняти майно з суборенди, суд дійшов висновку, що договір суборенди від 18 липня 2016 року №18/07/16 не припинився у визначеному порядку, і що саме відповідач, як суборендар приміщення, є відповідальним за орендоване майно протягом терміну дії договору, несе тягар утримання орендованого приміщення та зобов`язаний згідно прийнятих на себе зобов`язань сплачувати визначені договором платежі за весь час фактичного знаходження майна в суборенді (такий висновок суду узгоджується з правовою позицією, сформульованою Верховним Судом у постанові від 16 квітня 2018 року у справі №910/6737/16).

Відповідач ОСОБА_1 визнав той факт, що він користувався нежитловим приміщенням загальною площею 65,00 кв. м, що розташоване на першому поверсі торговельного центру, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , до 18 квітня 2018 року, тобто дня державної реєстрації припинення підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_1

Фізична особа підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до відповідного державного реєстру запису про державну реєстрацію підприємницької діяльності цією фізичною особою ( ч.8 ст. 4 Закону України « Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань»)

У разі припинення підприємницької діяльності фізичною особою її права й обов`язки за укладеними під час здійснення підприємницької діяльності договорами не припиняються, а залишаються за нею як за фізичною особою.

Фізична особа, яка мала статус суб`єкта підприємницької діяльності, але на дату подання позову втратила його, до 15 грудня 2017 року не могла бути стороною у господарському процесі, якщо для цього не було визначених ГПК України підстав. З часу державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи спори за її участю, зокрема пов`язані з підприємницькою діяльністю, що здійснювалася нею раніше, слід було розглядати за правилами цивільного судочинства, за винятком випадків, коли провадження у відповідних справах було відкрите у господарському суді до настання таких обставин. У разі припинення провадження у господарській справі на підставі пункту 6 частини першої статті 80 ГПК України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року, спори за участю фізичної особи, яка припинила підприємницьку діяльність, мали розглядатися за правилами цивільного судочинства.

Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що з 15 грудня 2017 року господарський суд згідно з п. 6 ч. 1 ст. 231 ГПК України у редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 3 жовтня 2017 року не може закрити провадження у справі, якщо до подання позову припинено діяльність фізичної особи-підприємця, яка є однією зі сторін у справі.

Відтак, з 15 грудня 2017 року господарські суди мають юрисдикцію щодо розгляду за пунктом 1 частини першої статті 20 ГПК України у вказаній редакції спорів, в яких стороною є фізична особа, яка на дату подання позову втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, якщо ці спори пов`язані, зокрема, з підприємницькою діяльністю, що раніше здійснювалася зазначеною фізичною особою, зареєстрованою підприємцем( справа № 14-144 /цс 18 від 05 червня 2018 рку ВП Верховного Суду України) .

У статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Можна зробити висновок, що загальні суди не мають чітко визначеної предметної юрисдикції та розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин у всіх випадках, за винятком справ, розгляд яких прямо визначений за правилами іншого судочинства.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне, а по-друге, суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа), по-третє, пряма вказівка закону про вирішення спору в порядку певного судочинства.

При цьому суди повинні враховувати принцип правової визначеності і не допускати наявності проваджень, а отже, і судових рішень, ухвалених у спорі між тими ж сторонами з того ж предмета, але судами різних юрисдикцій.

Відповідно до частини другої статті 4 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно із частиною першою статті 128 Господарського кодексу України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

Господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності, зокрема, справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці (пункт 1 частини першої статті 20 ГПК України)( справа № 760/13915/18 від 26 червня 2019 року Верховній Суд)

З аналізу вказаних норм прав убачається, що фізичні особи, які на час звернення з позовом не є підприємцями, можуть звертатися до господарського суду за захистом своїх порушених прав та законних інтересів. Припинення підприємницької діяльності позивача до звернення з позовом до суду не є перешкодою для розгляду справи в порядку господарського судочинства, оскільки спірні правовідносини у цій справі виникли саме щодо виконання договору суборенди , укладеного між суб`єктами господарської діяльності. Тобто стороною правочину виступала фізична особа - підприємець і припинення надалі підприємницької діяльності не змінює правовий статус особи у зобов`язанні

Ураховуючи, що у справі, яка переглядається, спір виник при виконанні договору суборенди нежитлових приміщень, укладеного між ФОП ОСОБА_2. та ФОП ОСОБА_1. , відтак суд дійшов помилкового висновку про те, що розгляд цієї справи повинен відбуватися за правилами цивільного а не господарського.

Відповіжно до ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в порядку ст 367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги, та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає ,що суд першої інстанції дійшов хибного висновку щодо розгляду справи в порядку цивільного судочинства, а відтак рішення підлягає скасуванню, провадження у справі слід закрити, роз`яснити сторонам, що справа підлягає розгляду в поядку господарського судочинства.

Керуючись ст.ст. 365, 367,369,374,377,381 - 384 ЦПК України, колегія суддів,-

П о с т а н о в и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , фізичної особи підприємця ОСОБА_2 задовольнити частково .

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 17 квітня 2019 року скасувати.

Провадження у справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості закрити, оскільки дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини судового рішення з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення буде виготовлений не пізніше 29 жовтня 2019 року.

Головуючий

Судді