Житомирський апеляційний суд
Справа №296/3040/16-ц Головуючий у 1-й інст. Галасюк Р. А.
Категорія 27 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2019 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Коломієць О.С.

суддів Шевчук А.М., Талько О.Б.

з участю секретаря

судового засідання Добровольської Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу №296/3040/16-цза позовом Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 12 вересня 2018 року, яке ухвалено суддею Галасюком Р.А. у м.Житомирі

встановив:

У березні 2016 року Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (надалі - ПАТ «Укрсоцбанк») звернулось з вказаним позовом, в якому, з урахуванням заяви про уточнення вимог (а.с.198-199 т.1), просило стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3 в солідарному порядку на корись Банку заборгованість за кредитним договором № 284/36-САФ03.16-2 від 30.07.2007 р. у розмірі 86 013,67 дол. США, а також понесені судові витрати. Зазначало, що 30 липня 2007 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, за умовами якого Банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 75649,00 дол. США на придбання транспортного засобу, зі сплатою 13% річних за користування кредитними коштами та строком повернення до 29.07.2014 р. Цього ж числа між Банком та ОСОБА_3 був укладений договір поруки, відповідно до умов якого поручитель зобов'язався перед Банком у повному обсязі солідарно відповідати за виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором.

В свою чергу, ОСОБА_2 не виконав взяті на себе зобов'язання за кредитним договором, заборгувавши банку вказану вище суму, включаючи нараховані відсотки та штрафні санкції.

Ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 26 жовтня 2016 року провадження у справі за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 284/36-САФ03.16-2 від 30.07.2007 р. в частині вимог про стягнення суми заборгованості за кредитом в розмірі 60339,14 дол. США та пені за несвоєчасне повернення кредиту в розмірі 27340,33 дол. США закрито на підставі п.5 ч.1 ст. 205 ЦПК України (в редакції 2004 р.) через наявність рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 21.03.2016 р. винесене між тими сторонами, про той самий предмет і з тих саме підстав.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 12 вересня 2018 року у задоволенні позову ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено за пропуском строку позовної давності.

В апеляційній скарзі ПАТ «Укрсоцбанк», посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, вказуючи на незаконність та необґрунтованість рішення через недоведеність обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду в частині вимог до ОСОБА_4 скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову та стягнення з останнього на користь банку 50 277,90 дол. США. Зокрема зазначив, що суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позову не врахував умови кредитного договору, та не звернув уваги, що Банк строк виконання основного зобов'язання до закінчення строку дії договору, а саме до 29.04.2014 року, відповідно до положень ст. 1050 ЦК України,не змінював. Також зазначає, що з вимогою про повне виконання зобов'язань банк звернувся лише 30.10.2015 р., подавши відповідний позов до третейського суду, а тому строк позовної давності на повне виконання зобов'язань (на всю суму боргу) має рахуватися починаючи із 30.11.2015 р. (через 30 днів з дати пред'явленням зазначеної вимоги.)

У поданому відзиві на апеляційну скаргу представник відповідачів просив апеляційну скаргу позивача відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. При цьому зазначає, що рішення суду є законним та обґрунтованим, оскільки суд обґрунтовано відмовив позивачу у задоволенні позову через сплив позовної давності. При цьому зазначає, що пунктом 2.6 Кредитного договору врегульовано питання зміни строку виконання основного зобов'язання та умови такої зміни. Банком 20.10.2008 року збільшено відсоткову ставку за кредитом з 13% до 13,5%. У зв'язку з незгодою відповідача ОСОБА_4 на зміну відсоткової ставки, про що свідчить не здійснення останнім після 05.01.2009 року жодного платежу на виконання умов договору, строк користування кредитом закінчився у зазначене числа. Проте, до суду банк звернувся лише у квітні 2016 року, тобто з пропуском встановленого ст. ст. 257, 258 ЦК України строку позовної давності як до основної суми боргу та і до неустойки.

В судовому засіданні представник відповідачів просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Представник позивача в судове засідання не з'явився, з невідомих суду причин. Хоча про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином. З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за його відсутності.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 30 липня 2007 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний № 284/36-САФ03.16-2, за умовами якого Банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 75649,00 дол. США на придбання транспортного засобу, зі сплатою 13% річних за користування кредитними коштами та строком повернення до 29.07.2014 р.(а.с.4-6 т.1).

В цей же день був укладений договір поруки з ОСОБА_3, відповідно до умов якого поручитель зобов'язався перед Банком у повному обсязі солідарно відповідати за виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором (а.с.7 т.1).

Рішенням Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 21.01.2016 року у справі № 2084/15, з відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» в солідарному порядку стягнута заборгованість за кредитним договором станом на 09.09.2015 р. в сумі 1 965 504,30 грн., яка складається із заборгованості за тілом кредиту в сумі 60339,14 дол. США, що еквівалентно 1 352 618,04 грн. та пені за несвоєчасне повернення кредиту у сумі 27340,33 дол. США, що еквівалентно 612 886,26 грн. (а.с.98-102 т.1).

Посилаючись на ті обставини, що ОСОБА_2 належним чином умови договору не виконував, внаслідок чого станом на 01.02.2016 р., відповідно до розрахунку наданого банком та з урахуванням ухвали про часткове закриття провадження у справі, утворилась заборгованість у розмірі у розмірі 86 013,67 дол. США, яка складається із заборгованості за відсотками в розмірі 59318,01 дол. США та пені за несвоєчасне повернення відсотків в розмірі 26 695,66 дол. США(а.с.19,20,198,199 т.1).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем ОСОБА_2 останній платіж за кредитним договором здійснено 05.01.2009 року. Банком 20.10.2008 року змінено розмір відсоткової ставки, проте з такою зміною відсотків відповідач не погодився. У зв'язку з чим, у відповідача обов'язок погасити кредит у повному обсязі, сплатити нараховані проценти та штрафні санкції, настав через 5 днів після зміни відсоткової ставки. Отже право на позов про стягнення заборгованості за кредитним договором у позивача виникло через 30 днів після порушення позичальником строків сплати за кредитним договором та через 5 днів після зміни банком відсоткової ставки, проте з позовом Банк звернувся лише у квітні 2016 року, тобто зі спливом позовної давності, встановленої ст. 257 ЦК України.

Такий висновок суду є помилковим виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1ст.1048 ЦК).

Відповідно до вимог частини другої статті 1054 та частини другої статті 1050 ЦК України у разі, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно представленого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що позивачем 20.10.2008 року змінено відсоткову ставку за кредитним договором з 13% до 13,5%. Після зміни розміру відсоткової ставки, відповідачем ОСОБА_4 останній платіж за договором здійснено 05.01.2009 року.

Відповідно до п.2.6. Кредитного договору, кредитор має право ініціювати зміну процентної ставки за надання Кредиту. Про намір змінити розмір процентів за надання Кредиту, Кредитор зобов'язаний повідомити Позичальника не пізніше ніж за сім днів до дати початку їх введення, а також надати для укладення додаткову угоду про внесення змін до цього Договору. У разі незгоди на збільшення розміру процентної ставки, позичальник зобов'язується протягом 5 робочих днів з дати застосування їх нового розміру, повернути Кредитору в повному обсязі всю заборгованість (п. 2.6.1., п.2.6.3 Договору).

Разом з тим, відповідно до п. 3.2.3 Кредитного договору, Кредитор має право вимагати повернення кредиту, нарахованих процентів та можливих штрафних санкцій у разі затримання Позичальником сплати Кредиту щонайменше на один календарний місяць та якщо позичальник не погодився із запропонованим розміром процентів, згідно п.2.6 цього Договору.

Відповідно до п. 3.3.8 Позичальник зобов'язується протягом 30 календарних днів з дати одержання письмового повідомлення кредитора повернути в повному обсязі кредит, нараховані проценти з можливою неустойкою.

Під час розгляду справи було встановлено, що строк виконання основного зобов'язання згідно умов договору був встановлений до 29.07.2014 року. З позовом до суду банк звернувся 30 березня 2016 року (а.с.24).

Після зміни Банком розміру процентної ставки, відповідач ОСОБА_2 продовжував сплачучи заборгованість за кредитним договором до 05.01.2009 року. Доказів про дострокове повернення всієї суми кредиту разом з процентами, неустойками, у зв'язку з незгодою зміни відсоткової ставки, як це передбачено п. 2.6 Договору, суду не надав.

Так само, матеріали справи не містять доказів про те, що банк використав своє право на зміну строку виконання основного зобов'язанням, відповідно до положень п.п.3.2.3, 3.3.8 Договору, через порушення позичальником строків погашення кредиту та направлення відповідачам вимоги про повне дострокове виконання зобов'язань до закінчення строку дії договору, а саме до 29 липня 2014 року.

Таким чином, висновок про настання строку виконання основного зобов'язання через 30 днів після сплати відповідачем 05.01.2009 року останнього платежу та через 5 днів після зміни банком відсоткової ставки, що в свою чергу свідчить про безпідставність вимог через пропуск банком строку позовної давності звернення до суду, є помилковим.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що вимоги банку про стягнення боргу за договором підлягають до часткового задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята статті 261 ЦК України).

Відповідно до ч.4 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язанням, строк виконання яких визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання.

Як зазначалось вище, відповідач ОСОБА_2, первинно взяв на себе зобов'язання повернути суму кредиту з відповідними процентами до 29.07.2014 року, сплачуючи її частинами (щомісячними платежами) згідно з графіком платежів.

Згідно наданого розрахунку заборгованості, останній платіж за кредитним договором боржник ОСОБА_2 здійснив 05.01.2009 р. (а.с.19 зворот, том1).

З позовом до суду банк звернувся 30 березня 2016 року.

Представником відповідачів подано заяву про застосування строків позовної давності (а.с.202-204 т.1).

Строк виконання боржником щомісячного зобов'язання згідно із ч.3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Якщо умовами кредитного договору передбачено окремі самостійні зобов'язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов'язку, то в разі неналежного виконання позичальником цих зобов'язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Таким чином, оскільки кредитним договором передбачено, що чергові платежі боржник повинен здійснювати у відповідне число кожного місяця, а тому з часу несплати кожного з платежів починається обрахування встановленого ст. 257 ЦК України трьохрічного строку пред'явлення вимог до боржника.

Отже вимоги банку про стягнення з відповідача заборгованості за відсотками за період з 30.07.2007 р.по 30.03.2013 р. не підлягають до задоволення через сплив позовної давності

Разом з тим, правовідносини боржника за договором не можна вважати припиненим в іншій частині, яка стосується відповідальності боржника за невиконання ним окремих зобов'язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу трьохрічного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов'язань.

Крім того, право кредитора нараховувати передбачені договором проценти та неустойку за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою ст. 1050 ЦК України. Тобто у даному випадку проценти та пеня за кредитним договором відповідно до наданого розрахунку підлягають стягненню лише до 29.07.2014 р.

Проте, починаючи з 30.07.2014 року, позивач має право на отримання гарантій належного виконання зобов'язання відповідачем відповідно до частини другої ст. 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів та пені по умовам договору (Постанова Великої Палати Верховного Суду № 444/9519/12 від 28.03.2018 р.).

Однак, такі вимоги до суду пред'явлені не були, а тому підстави для стягнення з відповідача на користь позивача процентів за період з 30.07.2014 р. по 01.02.2016 р. та пені за несвоєчасне повернення кредиту, яка згідно заяви позивача розрахована за останній рік перед зверненням до суду з позовом в розмірі 22207,09 дол. США, відсутні.

Таким чином, оскільки останній платіж відповідачем ОСОБА_2 був вчинений 05.01.2009 р., строк виконання основного зобов'язання закінчився 29.07.2014 року, з позовом банк звернувся до суду лише 30.03.2016 р., а тому вимоги банку щодо стягнення з боржника заборгованості по відсоткам підлягають задоволенню лише частково за період з 01.04.2013 р. по 29.07.2014 р. в розмірі 9505,39 доларів США, згідно наданого банком розрахунку (а.с.20 т.1).

Також колегія суддів не може погодитись з рішенням суду в частині відмови у задоволенні позову до поручителя ОСОБА_3 через сплив позовної давності виходячи з наступного.

Відповідно до ч.4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права

Згідно із ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватись неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (ст.553 ЦК України).

Відповідно до положень ст. 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Згідно з п. 1.1 Договору поруки передбачено, що поручитель та боржник відповідають перед банком як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед банком у тому ж обсязі, що і боржник. Договір поруки набирає чинності з моменту його нотаріального посвідчення (п.6.1 договору) (а.с.7 т.1).

Припинення поруки пов'язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Отже, вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців із моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням, якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами. У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу за основним зобов'язанням.

Разом з тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов'язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов'язань.

Такі правові висновки висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12-ц та від 20.06.2018 р. у справі № 758/6863/14-ц.

За таких обставин, враховуючи, що договором поруки не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, та що кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання (закінчення строку дії договору 29.07.2014 р.), не пред'явив протягом шести місяців вимоги (позову до суду) до поручителя про виконання зобов'язання, колегія суддів дійшла висновку про припинення зобов'язання ОСОБА_3 за договором поруки і як наслідок про безпідставність вимог про стягнення з поручителя заборгованості за кредитним договором.

Таким чином, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права, призвело до ухвалення у справі незаконного рішення, а тому останнє підлягає скасуванню з постановленням нового судового рішення про часткове задоволення позову з вищевказаних підстав (п.3, п.4 ч.1 ст. 376 ЦПК України).

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача підлягає стягненню сума понесених судових витрат пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в розмірі 9106 грн. 38 коп.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргуАкціонерного товариства «Укрсоцбанк» задовольнити частково.

Рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 12 вересня 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, проживаючий: АДРЕСА_1) на користь Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (, місцезнаходження: вул. Ковпака, 29, м. Київ, 03150) за кредитним договором № 284/36-САФ03.16-2 від 30.07.2007р. заборгованість за відсотками за період з 01.04.2013 р. по 29.07.2014 р. в розмірі 9505,39 доларів США.

У задоволенні решти вимог до ОСОБА_2 відмовити.

У задоволенні позову до ОСОБА_3 відмовити у зв'язку з припиненням поруки.

Стягнути з ОСОБА_2(ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, проживаючий : АДРЕСА_1)на користь Акціонерного товариства «Укрсоцбанк»(, місцезнаходження: вул. Ковпака, 29, м. Київ, 03150) понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 9106 грн. 38 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 21 березня 2019 року.

Головуючий Судді