Справа № 152/213/19
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

21 березня 2019 року м. Шаргород

Шаргородський районний суд Вінницької області у складі:

головуючого Войнаровського І.В.,

за участі:

секретаря Одудовського С.В.,

позивача - ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2,

представників:

позивача - ОСОБА_3,

відповідача - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання такою, що втратила право користування житловим приміщенням, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Рахнівсько-Лісова сільська рада Шаргородського району Вінницької області,

у с т а н о в и в:

19 лютого 2019 року ОСОБА_1(далі позивач) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 (далі відповідач) про визнання такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Зазначила, що вона є власником житлового будинку, що розташований в с. Рахни-Лісові Шаргородського району Вінницької області, вул. Шевченка, 15.

В обґрунтування позову зазначила, що відповідач є колишньою співмешканкою її дядька ОСОБА_5. Остання припинила проживання у вище згаданому будинку з жовтня 2017 року, тобто понад рік тому.

З огляду на вищевикладене позивач просить визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим будинком по вул. Шевченка, 15, що знаходиться в с. Рахни-Лісові Шаргородського району Вінницької області.

Позивач та її представник в судовому засіданні позовну заяву підтримали в повному обсязі, просили задовольнити.

Відповідач та представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позовної заяви заперечували.

06 березня 2019 року відповідач подала до суду відзив на позовну заяву, де зазначила, що може визнати позовні вимоги ОСОБА_1, проте бажає, щоб остання відшкодувала її витрати на лікування та поховання співмешканця, ОСОБА_5, який тривалий час хворів та був інвалідом 2 групи (а.с. 24, 25, 28).

Третя особа - Рахнівсько-Лісова сільська рада Шаргородського району Вінницької області, про розгляд справи повідомлена належним чином, в судове засідання представник третьої особи не зявився, проте до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника сільської ради (а.с. 39).

Заслухавши доводи позивача та її представника,заперечення відповідача та представника відповідача, розглянувши документи та матеріали справи, дослідивши письмові докази, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позивача та заперечення відповідача, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд установив таке.

ОСОБА_1 є власником житлового будинку, розташованого в с. Рахни-Лісові Шаргородського району Вінницької області, вул. Шевченка, 15, що підтверджується свідоцтвами про право на спадщину за законом, виданими Шаргородською державною нотаріальною конторою Вінницької області 01 листопада 2017 року та 25 квітня 2018 року (а.с. 6, 8).

Відповідно до довідки виконавчого комітету Рахнівсько-Лісової сільської ради Шаргородського району Вінницької області № 698 від 11 лютого 2019 року вбачається, що в будинку по вулиці Шевченка № 15 в с. Рахни-Лісові Шаргородського району Вінницької області, ОСОБА_2 не проживає з 16 жовтня 2017 року, згідно акта депутата ОСОБА_6 від 30 листопада 2018 року (а.с. 10).

07 червня 2018 року ОСОБА_1 надіслала ОСОБА_2 повідомлення-попередження, знятись з реєстрації в будинку по вул. Шевченка, 15, с. Рахни-Лісові Шаргородського району Вінницької області в добровільному порядку (а.с. 11).

Згідно повідомлення виконавчого комітету Рахнівсько-Лісової сільської ради Шаргородського району Вінницької області № 481 від 16 липня 2108 року, ОСОБА_2 для добровільного зняття з реєстрації до сільської ради не зявилась (а.с. 13).

Із акту від 24 лютого 2018 року вбачається, що комісія у складі депутата Рахнівсько-Лісової сільської ради ОСОБА_6 та громадян ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 підтвердила, що ОСОБА_2 у будинку, який належить ОСОБА_1 в с. Рахни-Лісові Шаргородського району Вінницької області, вул. Шевченка, 15 не проживає з 2017 року (а.с. 29).

В судовому засіданні відповідач повідомила, що в будинку по вулиці Шевченка, 15, в с. Рахни-Лісові Шаргородського району Вінницької області не проживає з лютого 2018 року. Ця обставина підтверджується обліковим рахунком № 21700517, виданим на імя ОСОБА_1, в якому зазначено, що з лютого 2018 року не змінювалися показники лічильника електричної енергії (а.с. 14).

Установленим обставинам відповідають цивільні правовідносини, повязані з володінням, користуванням та розпорядженням власністю, які регулюються, зокрема, Житловим кодексом Української РСР (далі ЖК УРСР) та Цивільним кодексом України (далі ЦК України).

Так, згідно зі ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Частиною 1 ст. 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно із ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, припинення дії, яка порушує право.

Частиною 3 цієї ж статті також передбачено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Статтею 3 Закону України «Про свободу пересування і вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що реєстрація - це внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Частиною 1 ст. 7 цього ж Закону передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою; 5) виселення.

Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, повязані зі зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких повязані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Відповідно до статей 12, 76-81 ЦПК України кожна сторона зобовязана за допомогою належних та допустимих доказів довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Згідно зі статтями 13 та 89 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених сторонами вимог, на підставі доказів, які він оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Пунктом 2 Постанови пленуму Верховного суду України № 14 від 18 грудня 2009 року встановлено, що обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Ураховуючи наведене, суд вважає, що оскільки позивачу на праві власності належить будинок, а відповідач права власності на будь-яку частину будинку не має, не є членом сімї позивача, іншої домовленості між ним та позивачем немає, а реєстрація відповідача у будинку чинить позивачу перешкоди у вільному користуванні та розпорядженні належним йому на праві власності майном, то відповідач повинен бути визнаним таким, що втратив право користування житловим будинком.

Однак, позивачем та адвокатом ОСОБА_3 до суду не надано жодних доказів про вартість послуг щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачені або підлягають сплаті, а також витрати повязані з явкою до суду позивача, що унеможливлює визначити суму за надання правничої допомоги та явкою до суду позивача, тому суд вважає, що витрати понесені позивачем правничу допомогу адвокатом ОСОБА_3 не підлягають стягненню.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач понесла судові витрати на сплату судового збору в сумі 768,40 грн, що підтверджується квитанцією про сплату судового збору (а.с. 1), який у звязку із задоволенням позову слід стягнути із відповідача на користь позивача.

Керуючись статтями 12, 13, 76-81, 89, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, такою що втратила право користування житловим приміщенням: будинком №15 по вулиці Шевченка, село Рахни-Лісові Шаргородського району Вінницької області.

Стягнути із ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 документально підтверджені понесені судові витрати в сумі 768,40 грн.

Згідно зі статтями 273, 354, 355 ЦПК України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Вінницького апеляційного суду через Шаргородський районний суд Вінницької області.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 25 березня 2019 року.

Суддя І.В. Войнаровський