Номер провадження: 22-ц/813/4301/19
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.10.2019 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер справи: 522/17163/17

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді - Заїкіна А.П.,

- суддів: - Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,

- за участю секретаря судового засідання - Віцько А.І.,

учасники справи:

- позивач - ОСОБА_1 ,

- відповідачі - 1) ОСОБА_2 , 2) ОСОБА_3 ,

- третя особа, яка на заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка на заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_4 , про визнання недійсним договору дарування, витребування майна із чужого незаконного володіння та скасування державної реєстрації права власності, за апеляційною скаргою адвоката Казака Вадима Святославовича - представника ОСОБА_1 ,на рішення Приморського районного суду м. Одеси, ухвалене у складі судді Домусчі Л.В. о 14 годині 15 хвилині 15 січня 2019 року, повний текст рішення складено 24 січня 2019 року,

встановив:

У вересні 2017 року представник ОСОБА_1 - адвокат Казак В.С. звернувся до суду з вищевказаним уточненим у лютому 2018 року позовом, в якому остаточно просить: 1) визнати недійсним договір дарування квартири від 25.12.2001 року; 2) витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_5 на його користь квартиру АДРЕСА_1 ; 3) скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрованого Одеською Товарною Біржею 29.09.1993 року за №393, зареєстрованого в Одеському міжміському бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості в книзі реєстрації №36 на сторінці №178, за №416, він, ОСОБА_1 , був власником квартири АДРЕСА_1 . Вказував, що 25.12.2001 року ОСОБА_6 , діючий від імені позивача на підставі доручення, подарував належну ОСОБА_1 на праві власності квартиру його колишній дружині - ОСОБА_2 , яка діяла в інтересах їх малолітнього сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зазначає, що ніколи не уповноважував ані ОСОБА_2 , ані ОСОБА_6 на розпорядження належною йому на праві власності квартирою. Також вказує, що 03.06.2014 року громадянка ОСОБА_8 , діючи від імені сина позивача на підставі довіреності, подарувала належну ОСОБА_1 на праві власності квартиру ОСОБА_2 , яка в свою чергу продала квартиру 28.10.2016 року ОСОБА_4 Згодом, ОСОБА_4 , згідно договору купівлі-продажу продав спірну квартиру ОСОБА_3 (Т. 1, а. с. 1 - 7, Т. 2, а. с. 8 - 10).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 15 січня 2019 р. у задоволенні вищезазначеного позову було відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що позивач особисто, нотаріально посвідченою довіреністю від 13.10.1999 року (Т. 1, а. с. 151), уповноважив ОСОБА_2 розпоряджатися належним йому нерухомим майном, у тому числі дарувати таке майно. При цьому, у довіреності ОСОБА_2 надано право передоручення зазначених повноважень іншій особі. Отже, твердження ОСОБА_1 про те, що він ніколи не уповноважував ОСОБА_2 на розпорядження належною йому на праві власності квартирою не відповідає дійсності та спростовується дослідженими матеріалами справи, у зв`язку з чим за цим обґрунтування вимога не підлягає задоволенню.

В оспорюваному договорі від 25.12.2001 року відсутній збіг представників в одній особі, оскільки представником позивача (дарувальника) був ОСОБА_6 , а представником обдарованого - ОСОБА_2. Тобто, ОСОБА_2 не укладала оспорюваний договір дарування від 25.12.2001 року від імені позивача. Про пряму заборону такого представництва йдеться в ч.4 ст.62 ЦК УРСР (1963 року).

Доводи позивача про те, що ОСОБА_2 не сповістила позивача про передачу повноважень, які ОСОБА_1 надав їй довіреністю, іншій особі, відповідає положенням ч.4 ст.68 ЦК УРСР. Між тим, суд вважає, що така бездіяльність ОСОБА_2 жодним чином не впливає на визнання оспорюваного договору дарування недійсним, оскільки зазначеною нормою передбачена лише відповідальність уповноваженої особи ( ОСОБА_2 ) виключно за дії особи, якій вона передала повноваження ( ОСОБА_6 ), як за свої власні. Проте невиконання цієї умови не тягне за собою визнання недійсними правочинів, а надає можливість звернутися з відповідним позовом до особи, якій він видав довіреність про стягнення шкоди.

У нотаріально посвідченому дорученні від 25.12.2001 року (Т. 1, а. с. 150) зазначено, що ОСОБА_2 діє від імені ОСОБА_1 на підставі довіреності від 13.10.1999 року, уповноважує ОСОБА_6 керувати та розпоряджатись майном, у тому числі дарувати таке майно. Відповідно до посвідчувального напису нотаріусом було зазначено, що доручення підписано від імені гр. ОСОБА_1 його представником гр. ОСОБА_2 , яка діє за дорученням. Оскільки довіритель виступала від імені позивача, вона уповноважила повіреного розпоряджатися майном саме ОСОБА_1 , а не своїм власним.

Крім того, суд першої інстанції дійшов до висновку, що довіреність, яка видана 13.10.1999 року позивачем (Т. 1, а. с. 151), відповідно змісту якої позивач уповноважив керувати та розпоряджатися своїм майном, яким би воно не було і де б воно не знаходилось, заключати усі дозволені законом угоди по керуванню та розпорядженню майном, у тому дарувати таке майно, є волевиявленням позивача, та виключає можливість витребування спірної квартири від добросовісного набувача - ОСОБА_3 ..

Позовна вимога про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_3 носить похідний характер від вимоги про витребування спірного нерухомого майна, тому також не підлягає задоволенню (Т. 2, а. с. 89 - 93).

Представник ОСОБА_1 - адвокат Казак В.С. в апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати. Ухвалити нове судове рішення, яким вищевказаний позов задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено судом першої інстанції при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленим, з порушенням норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт вказує на низку підстав, які на його думку мають наслідком недійсність спірного договору. Посилаючись на норми ст. ст. 387, 388 ЦК України, вказує на наявність підстав щодо витребування вищевказаної квартири із чужого незаконного володіння. Зазначає, що позивачем строк позовної давності пропущено не було.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Казак В.С. підтримав викладені в апеляційній скарзі доводи та вимоги.

Представник ОСОБА_3 - адвокат Довбишев Д.О. у судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував. Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване заочне рішення залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення осіб, які з`явились у судове засідання, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні рішення, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Колегія суддів погоджується з вищезазначеними висновками суду першої інстанції. Вважає, що суд першої інстанції на підставі наявних у справі, наданих сторонами і досліджених судом доказів, вірно встановив вищевказані обставини по справі, дійшов правильного вищезазначеного висновку про відсутність підстав щодо задоволення позовних вимог. Висновки суду відповідають обставинам справи, вимогам норм матеріального (ст. ст. 11, 15, 16, 203, 215, 330, 338, 387, 388 ЦК України, ст. 62, 64, 68 ЦК УРСР (1963 року, чинних на час виникнення спірних правовідносин) та процесуального (ст. ст. 263, 264 ЦПК України) права. Доводи апеляційної скарги та додаткових пояснень на апеляційну скаргу не спростовують вказаних висновків суду.

Встановлено, що позивачу на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрованого Одеською товарною біржою 29.09.1993 року за №393 та зареєстрованого в Одеському міжміському бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості в книзі реєстрації №36 пр на сторінці №178 за №416, на праві власності належала квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (Т. 1, а. с. 46, Т. 1, а. с. 47).

13.10.1999 року позивач видав довіреність на ОСОБА_2 , яка була тоді його дружиною (Т. 1, а. с. 151).

Згідно тексту вказаної довіреності ОСОБА_2 була уповноважена керувати та розпоряджатися майном ОСОБА_1 , яким би воно не було і де б воно не знаходилось, заключати усі дозволені законом угоди по керуванню та розпорядженню майном, в тому числі цінними паперами, купувати, продавати, дарувати, одержувати в дар і обмінювати, заставляти і приймати під заставу нерухоме та інше майно, робити розрахунки по укладеним угодам; приймати в дар і обмінювати, заставляти і приймати під заставу нерухоме та інше майно; приймати спадщину або відмовлятись від неї; одержувати належне йому майно, гроші (вклади), цінні папери, а також документи від всіх осіб, установ, підприємств, організацій, в тому числі із відділень банку, почтових відділень і телеграфу на всіх підставах; одержувати поштову, телеграфну та іншу кореспонденцію, в тому числі грошову та посилочну; вести від його імені справи тощо. Довіреність видана з правом передовіри зазначених повноважень терміном на три роки та є дійсною до 13.10.2002 року.

25.12.2001 року ОСОБА_2 від імені позивача надала нотаріально посвідчену довіреність ОСОБА_6 , за якою уповноважила ОСОБА_6 керувати та розпоряджатися майном ОСОБА_1 , яким би воно не було і де б воно не знаходилось, заключати усі дозволені законом угоди по керуванню та розпорядженню майном, в тому числі цінними паперами, купувати, продавати, дарувати, одержувати в дар і обмінювати, заставляти і приймати під заставу нерухоме та інше майно, робити розрахунки по укладеним угодам; приймати в дар і обмінювати, заставляти і приймати під заставу нерухоме та інше майно; приймати спадщину або відмовлятись від неї; одержувати належне йому майно, гроші (вклади), цінні папери, а також документи від всіх осіб, установ, підприємств, організацій, в тому числі із відділень банку, почтових відділень і телеграфу на всіх підставах; одержувати поштову, телеграфну та іншу кореспонденцію, в тому числі грошову та посилочну; вести від його імені справи тощо.

Доручення видано строком на два дні та було дійсним до 27.12.2001 року (Т. 1, а. с. 150). Тобто в межах строку дійсності основної довіреності.

Із матеріалів справи встановлено, що 25.12.2001 року було укладено договір дарування квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ( Т. 1, а. с. 149). Дарувальником у зазначеному договорі виступив позивач, а обдаровуваним - його малолітній син, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Від імені позивача діяв ОСОБА_6 , на підставі доручення, посвідченого приватним нотаріусом ОМНО Колмаковою Н.В. 25.12.2011 року, реєстровий № 6031, а від ОСОБА_7 діяла його мати - ОСОБА_2 , як законний представник неповнолітньої особи.

У подальшому 03.06.2014 року квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , була подарована ОСОБА_8 , що діяла від імені ОСОБА_7 (дарувальник) на підставі довіреності, на користь ОСОБА_2 (обдарована) (Т. 1, а. с. 99). Вказаний договір був посвідчений приватним нотаріусом ОМНО Машкіною Н.О. та зареєстрований в реєстрі за №612.

В провадженні Приморського районного суду м. Одеси з грудня 2015 року перебувала цивільна справа №522/25404/15-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про позбавлення права користування житловим приміщенням, а саме вказаною спірною квартирою.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13.07.2016 року, залишеним без змін ухвалою суду апеляційної інстанції від 16.03.2017 року, позов ОСОБА_2 було задоволено та позбавлено ОСОБА_1 права користування спірною квартирою та зобов`язано його звільнити її.

Приморським районним судом м. Одеси при розгляді справи було встановлено, що 21 квітня 2006 році шлюб між сторонами ( ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ) було розірвано, сторони мешкають окремо.

У подальшому квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , 28.10.2016 року, була продана ОСОБА_2 (Т. 1, а. с. 161) ОСОБА_4 , а він вже на підставі договору купівлі-продажу (Т. 1, а. с. 64) відчужив нерухоме майно ОСОБА_3 за відплатним договором.

Зазначені обставини підтверджуються належним чином завіреними копіями матеріалів нотаріальної справи щодо посвідчення договору дарування спірної квартири, укладеного 25.12.2001 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , яка діяла в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_7 , зареєстрованого в реєстрі за №6032; матеріалами нотаріальної справи щодо посвідчення договору дарування спірної квартири, укладеного 03.06.2014 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_2 , зареєстрованого в реєстрі за №682; матеріали нотаріальної справи щодо посвідчення договору купівлі-продажу (серія та номер 2582) спірної квартири, укладеного 28.10.2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 ; матеріалами нотаріальної справи щодо посвідчення договору купівлі-продажу (серія та номер 2582) квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного 03.07.2017 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (Т. 1, а .с. 63 - 203).

Між сторонами виникли правовідносини з приводу визнання договору дарування недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння.

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки (ч. 1 ст. 11 ЦК України).

За правилами ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За приписами ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 62 ЦК УРСР встановлено, що угода, укладена однією особою (представником) від імені другої особи (яку представляють) в силу повноваження, що ґрунтується на довіреності, законі або адміністративному акті, безпосередньо створює, змінює і припиняє цивільні права і обов`язки особи, яку представляють.

Представник не може укладати угоди від імені особи, яку він представляє, ні у відношенні себе особисто, ні у відношенні другої особи, представником якої він одночасно є.

Згідно положень ст. 64 ЦК УРСР довіреністю визнається письмове уповноваження, яке видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Довіреність на укладення угод, що потребують нотаріальної форми, а також на вчинення дій щодо державних, кооперативних та інших громадських організацій повинна бути нотаріально посвідчена, за винятком випадків, передбачених у цьому Кодексі, та інших випадків, коли спеціальними правилами допущена інша форма довіреності.

За вимогами ст. 68 ЦК УРСР, особа, якій видана довіреність, повинна особисто вчинити ті дії, на які вона уповноважена. Вона може передоручити їх вчинення іншій особі, якщо уповноважена на це довіреністю або примушена до цього обставинами для охорони інтересів особи, яка видала довіреність.

Довіреність, за якою повноваження передаються іншій особі, повинна бути нотаріально посвідчена.

Строк дії довіреності, виданої за передорученням, не може перевищувати строку дії основної довіреності, на підставі якої вона видана.

Особа, яка передала повноваження іншій особі, повинна сповістити про це того, хто видав довіреність, і подати йому необхідні відомості про особу, якій передані повноваження. Невиконання цього обов`язку покладає на особу, що передала повноваження, відповідальність за дії особи, якій вона передала повноваження, як за свої власні.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції щодо спростування матеріалами справи твердження ОСОБА_1 про те, що він ніколи не уповноважував ОСОБА_2 на розпорядження належною йому на праві власності квартирою. ОСОБА_1 особисто, нотаріально посвідченою довіреністю від 13.10.1999 року (Т. 1, а. с. 151), уповноважив ОСОБА_2 розпоряджатися належним йому нерухомим майном, у тому числі дарувати таке майно. При цьому, у довіреності ОСОБА_2 надано право передоручення зазначених повноважень іншій особі. Вказаним правом передоручення і скористалась ОСОБА_2 , в результаті чого, під час укладення спірного правочину, інтереси позивача у встановленому законом порядку представляв ОСОБА_6 ..

З урахуванням вказаного вище безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 ніколи не уповноважував ОСОБА_2 на розпорядження належним йому майном.

Також в оспорюваному договорі від 25.12.2001 року відсутній збіг представників в одній особі, оскільки представником позивача (дарувальника) був ОСОБА_6 , а представником обдарованого - ОСОБА_2. Тобто ОСОБА_2 не укладала оспорюваний договір дарування від 25.12.2001 року від імені позивача. Про пряму заборону такого представництва йдеться в ч.4 ст.62 ЦК УРСР (1963 року).

Доводи апеляційної скарги щодо низки незаконних, як на думку апелянта, подальших правочинів (правочинів укладених після укладення спірного договору дарування), щодо перереєстрації спірної квартири на інших осіб, на увагу колегії суддів не заслуговують з огляду на те, що позивачем заявлено вимоги про визнання недійсним саме першого договору дарування квартири та витребування з чужого незаконного володіння від останнього набувача - ОСОБА_5 на користь позивача квартири саме в порядку ст. ст. 387, 388 ЦК України. Отже, встановлення законності/незаконності низки вказаних подальших правочинів не має юридичних наслідків щодо заявлених у даній справі позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про недійсність спірного договору через відсутність згоди позивача на відчуження спірної квартири під час укладання договору дарування є безпідставними з огляду на те, що нотаріально посвідченою довіреністю від 13.10.1999 року (Т. 1, а. с. 151) апелянт уповноважив ОСОБА_2 розпоряджатися належним йому нерухомим майном, у тому числі дарувати таке майно.

Згідно з частинами першою - третьої, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За правилами, передбаченими ст. 48 ЦК РСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемляє особисті або майнові права неповнолітніх.

Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Стаття 203 ЦК України містить вичерпний перелік вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути направлений на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що спірний договір був укладений у відповідності до діючого на той час законодавства та відповідає вимогам щодо форми та змісту. Отже апеляційний суд не вбачає підстав для визнання договору дарування від 25.12.2001 року недійсним.

Відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до частини 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Позовна вимога про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_3 носить похідний характер від вимоги про витребування спірного нерухомого майна, тому також не підлягає задоволенню.

Доводи апеляційної скарги щодо строку позовної давності не конкретизовано, а саме про те що позивачем вказаний строк пропущено не було, а отже на увагу суду ці доводи не заслуговують. Крім того, суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову саме за його безпідставністю.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є недоведеними, апеляційна скарга є безпідставною, а тому її треба залишити без задоволення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.

За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та додаткових пояснень на апеляційну скаргу, а також для прийняття доводів сторони позивача у суду апеляційної інстанції відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу Казака Вадима Святославовича - представника ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 січня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 23 жовтня 2019 року.

Головуючий суддя: А.П. Заїкін

Судді: С. О. Погорєлова

О. М. Таварткіладзе