Справа № 524/6866/18
Провадження №2/524/367/19
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.03.2019 року Автозаводський районний суд м. Кременчука в складі: головуючого судді - Нестеренка С.Г., при секретарі - Бельченко Н.Л., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кременчуці Полтавської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики,-
У серпні 2018 року до суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.
Зазначав, що 17 липня 2016 року між ним та відповідачем було укладено письмовий договір позики, відповідно до якого він надав останньому у борг у сумі 6500 доларів США терміном до 15 вересня 2016 року. Відповідач на підтвердження взяття коштів у позику надав розписку. У вказаний в розписці строк відповідач кошти не повернув і на прохання про повернення коштів не реагує.
Просив стягнути на свою користь з відповідача суму боргу за договором позики в розмірі 237 102,46 грн. з яких сума позики 177 096,66 грн., проценти від суми позики 49 864,70 грн., та 3% річних 10 141,10 грн. та у повернення сплачених коштів по оплаті судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 грн..
Ухвалою судді від 12 вересня 2018 року було відкрито провадження у справі, залучено учасників справи та призначено розгляд справи у порядку загального позовного провадження.
Ухвалою суду від 11 жовтня 2018 року визнано підготовку справи до розгляду закінченою та призначено до розгляд у відкритому судовому засіданні з викликом сторін.
Ухвалою суду від 20 грудня 2018 року розгляд справи було відкладено у звязку із неявкою учасників справи та постановлено повідомити відповідача ОСОБА_2 шляхом надання оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, а також засобами рекомендованого поштового звязку.
Ухвалою суду від 20 грудня 2018 року було задоволено заяву представника позивач ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 про забезпечення позову. Накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_2 на праві власності на підставі договору дарування від 08 лютого 1997 року, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстровано в реєстрі за № 673.
У судове засідання позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 не прибули, позов підтримали, просили задовольнити посилаючись на обставини і підстави, викладені у позовній заяві, про що подали заяву.
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не прибув повторно, про час, дату розгляду справи повідомлявся належним чином - засобами рекомендованого поштового зв'язку, про причини своєї неявки суд не повідомляв.
Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей такого ж роду і якості. Договір позики є укладеним у момент передачі грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
У ч.1 ст. 1047 ЦК України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадку, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
Відповідно ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
У відповідності до ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.
Статтею 625 цього Кодексу передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також не звільняється від відповідальності за неможливість виконання їм грошового зобов'язання, якщо інший розмір відсотків не установлений договором.
Згідно ст. 525 цього Кодексу одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно ст. 526 цього Кодексу зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно правової позиції Верховного Суду України, висловленої у постанові від 02 липня 2014 року при розгляді цивільної справи № 6-79цс14, - відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобовязанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.
Отже, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Судом достовірно встановлено, що 17 липня 2016 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір позики, за яким ОСОБА_2 взяв у позику у ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 6500 доларів США.
Дана обставина постає з позовної заяви, підтверджується розпискою, копія якої наявна в матеріалах справи (а.с. 13).
З наведеної розписки постає, що ОСОБА_2 взяв кошти в сумі 6500 доларів США, які зобов'язався повернути в строк до 15 вересня 2016 року без визначення процентів за користування коштами.
Станом на день розгляду справи відповідач фактично не повернув позивачеві взяті в останнього кошти.
Спір про розрахунок (обчислення) розміру боргу між сторонами у справі відсутній.
Відповідач не подав суду належних і допустимих доказів на спростування встановлених судом вказаних обставин та позову.
Враховуючи наведені обставини, суд дійшов висновку, що розписка ОСОБА_2, як борговий документ, надана позивачем, свідчить про існування між сторонами невиконаних позичальником зобовязань по договору позики, і є підтвердженням укладення договору позики, умови якого відповідач не виконав. Тому, позов підлягає задоволенню. Необхідно стягнути з відповідача на користь позивача суми боргу за договором позики у розмірі 237 102,46 грн., з яких: - сума позики 177 096,66 грн.; - проценти від суми позики 49 864,70 грн.; - 3% річних 10 141,10 грн. та понесені судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 грн.
При цьому, суд вважає також обґрунтованими доводи позивача щодо обчислення та наявності підстав щодо стягнення процентів за користування позикою та наслідків невиконання зобовязання передбачених у ст. 625 ЦК України.
Так, щодо позовної вимоги про стягнення процентів від суми позики суд зазначає наступне.
Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
За загальним правилом договір позики є оплатним, оскільки згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.
Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Оскільки згідно з укладеним сторонами договором не передбачено інший розмір процентів, він підлягає стягненню на рівні облікової ставки НБУ.
Абзацом другим цієї ж частини статті визначено, що у разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
У відповідності до положень ч. 3 ст. 254 ЦК України, строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку.
Договір позики укладений між сторонами 17 липня 2016 року, а відтак проценти від суми позики підлягають сплаті щомісячно, 17 числа кожного відповідного місяця, до дня повернення позики.
При цьому, проценти за ст. 1048 ЦК України стягуються щомісячно до дня повернення позики, незалежно від того, чи завершився на дату повернення позики строк дії договору чи ні. в цьому випадку може змінюватись лише розмір процентів. Оскільки, у разі якщо договором не встановлений розмір процентів після спливу строку дії договору, слід зробити висновок про те, що їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. Таку правову позицію Верховний Суд України висловив у постанові від 7 вересня 2016 року (справа № 6-1412цс16).
Виходячи з викладеного, враховуючи вимоги ст.ст. 254, 533, 1048 ЦК України, розмір процентів обчислений позивачем, за висновком суду є вірним.
Щодо стягнення 3% річних, суд зазначає наступне.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Як слідує із правової позиції Верховного Суду України у постанові від 7 вересня 2016 року (справа № 6-1412цс16), у разі прострочення боржником виконання грошового зобовязання, положення ст. 625 ЦК України підлягають застосуванню із поєднанням зі ст. 1048 ЦК України.
Оскільки індексації підлягає виключно грошова одиниця України - гривня, вимога щодо стягнення інфляційних витрат позивачем не заявлялася.
Натомість застосування до відповідача відповідальності у формі трьох процентів річних від простроченої суми, діючим законодавством не виключається.
На практиці така ж позиція підтримана Верховним Судом України у постанові від 27 січня 2016 року (справа № 6-771цс15), від 13 грудня 2017року (справа №309/3458/14-ц.)
Згідно з укладеного сторонами договору від 17 липня 2016 року відповідач зобовязувався повернути позику 15 вересня 2016 року, а відтак з 16 вересня 2016 року є таким, що прострочив.
Виходячи з положень ст.ст. 533, 625 ЦК України, позивачем розраховану суму 3% річних та конвертовано у гривню за офіційним курсом НБУ на дату підготовки позову, а саме 13 серпня 2018 року, зокрема: 10 141,10 грн.
Вирішуючи питання про судові витрати, суд враховує, що з відповідача ОСОБА_2 на користь держави необхідно стягнути судовий збір в розмірі 2371,02 грн. (1% від ціни позову 237 102,46 грн.)
Керуючись ст. ст. 525, 526, 536, 625, 1046-1051 ЦК України, ст.ст. 4, 5, 10-13, 18, 76-81, 83, 258, 264, 265, 273, 280, 281, 282, 283, 284, 289, 352, 354 ЦПК України, суд -
Позов ОСОБА_1 задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суми боргу за договором позики у розмірі 237 102,46 грн., (двісті тридцять сім тисяч сто дві гривні 46 коп.) з яких: - сума позики 177 096,66 грн. (сто сімдесят сім тисяч девяносто шість гривень 66 коп.); - проценти від суми позики 49 864,70 грн. (сорок девять тисяч вісімсот шістдесят чотири гривні 70 коп.); - 3% річних 10 141,10 грн. (десять тисяч сто сорок одна гривня 10 коп.) та понесені судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 грн.(пять тисяч гривень).
Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 2371,02 грн. (дві тисячі триста сімдесят одна гривня 02 коп.).
Позивач: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2.
Відповідач: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, (згідно довідки Міністерства доходів та зборів надати РНОКПП не має можливості з причини: фізичну особу неможливо однозначно ідентифікувати), зареєстрований та проживає: ІНФОРМАЦІЯ_4.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданоїупродовж тридцяти днів з дня його проголошення.
Заочне рішення може бути оскаржено до Полтавського апеляційного суду через Автозаводський районний суд м. Кременчука протягом тридцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя: