Постанова

Іменем України

25 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 752/6511/16-ц

провадження № 61-23660св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О., Усика Г. І., Яремка В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 15 серпня 2016 року у складі судді Мирошниченко О. В. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 19 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Мараєвої Н. Є., Андрієнко А. М., Заришняк Г. М.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

26 квітня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив у порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ним право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 .

На обґрунтування позовних вимог посилався на такі обставини. 05 квітня 2002 року між сторонами у справі зареєстровано шлюб, в період якого 11 листопада 2005 року придбано указане нерухоме майно. 11 листопада 2005 року для придбання спірної квартири між ним, позивачем, відповідачем та Закритим акціонерним товариством «Міжнародний Іпотечний банк» (далі - ЗАТ «Міжнародний Іпотечний банк») укладений договір про іпотечний кредит № 1.05110123. Станом на 25 березня 2015 року усі платежі за кредитом позивачем сплачені у повному обсязі за власні кошти. Шлюб між сторонами розірвано 14 вересня 2006 року, проте вони продовжували проживати. Надалі виникло питання про поділ квартири як спільної сумісної власності подружжя.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 15 серпня 2016 року у задоволенні позову відмовлено за спливом позовної давності.

Ухвалюючи рішення, суд виходив з таких обставин. 02 серпня 2006 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений договір про поділ майна подружжя, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чорноногом В. П. за реєстровим номером 1190,1191, відповідно до якого сторони дійшли згоди про поділ спільного сумісного майна, набутого ними у шлюбі, яке складається з квартири АДРЕСА_1 шляхом виділення квартири у власність ОСОБА_2 . Також сторони дійшли згоди про відмову ОСОБА_1 від його частки у спільній сумісній власності на вказане нерухоме майно, оскільки майно придбане за власні кошти ОСОБА_2 , а ОСОБА_1 відмовляється від своєї частки у спільній сумісній власності на вказане нерухоме майно. З часу укладення указаного договору, тобто з 2006 року, питання щодо визнання його недійсним сторонами не ставилося.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що перебіг позовної давності слід відраховувати з часу укладення договору про поділ майна подружжя, а тому станом на час звернення до суду позовна давність сплинула.

Не погоджуючись з цим рішенням позивач оскаржив його в апеляційному порядку.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 19 жовтня 2016 року рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 15 серпня 2016 року залишено без змін. Указане судове рішення мотивоване тим, що спірне майно мало статус спільного майна подружжя, проте спірна квартира стала власністю відповідача на підставі нотаріально посвідченого договору про поділ майна від 02 серпня 2006 року. На час вирішення спору у цій справі укладений сторонами правочин є чинним, а тому підстави для задоволення позову та визнання за позивачем права на 1/2 частини квартири відсутні.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та інших учасників

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із касаційною скаргою на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 15 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 19 жовтня 2016 року, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди не з`ясували фактичні обставини справи, не врахували, що незважаючи на підписання договору про поділ майна та формальне розірвання шлюбу у 2006 році сторони продовжували спільно проживати, договір про поділ майна є нікчемним, суд першої інстанції не дав змоги дослідити оригінал цього договору, кошти за договором про іпотечний кредит за квартиру виплатив заявник під час спільного проживання сторін, на укладення договору про поділ майна, зважаючи на наявність у сторін дитини, мала бути згода органу опіки та піклування.

Заперечення на касаційну скаргу не надходили.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній цивільній справі.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 16 вересня 2019 року вказану справу призначено до судового розгляду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

За нормою статті 213 ЦПК України в редакції, чинній на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій (далі - ЦПК України 2004 року), рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 214 ЦПК України 2004 року).

Зазначеним вимогам оскаржувані судові рішення у повній мірі не відповідають.

Судами встановлено, що 05 квітня 2002 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб. З метою придбання квартири між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ЗАТ «Міжнародний іпотечний банк» 11 листопада 2005 року укладений договір про іпотечний кредит №1.05110123 на суму 52 000 дол. США (а.с. 10-17). 11 листопада 2005 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладений договір купівлі-продажу квартири, за умовами якого ОСОБА_2 набула у власність квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 8-9). Також 11 листопада 2005 року між позивачем, відповідачем та ЗАТ «Міжнародний іпотечний банк» укладений іпотечний договір на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, відповідно до умов якого предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_1 (а.с. 18-19).

Встановлено, що 02 серпня 2006 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений договір про поділ майна подружжя, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чорноногом В. П. за реєстровим номером 1190,1191, відповідно до умов якого сторони дійшли згоди про поділ спільного сумісного майна, набутого ними у шлюбі, що складається з квартири АДРЕСА_1 , шляхом виділення вказаної квартири у власність ОСОБА_2 . Також сторони дійшли згоди про відмову ОСОБА_1 від його частки у спільній сумісній власності на вказане нерухоме майно, оскільки зазначене майно придбане за власні кошти ОСОБА_2 , а ОСОБА_1 відмовляється від своєї частки у спільній сумісній власності на вказане нерухоме майно (а.с. 53). З часу укладення указаного договору питання щодо його розірвання чи визнання недійсним сторонами не ставилося.

Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу шлюб між сторонами розірвано 14 вересня 2006 року (а.с. 7).

Позивач вважає, що незважаючи на наявність договору про поділ майна, квартира за обставинами справи є спільною сумісною власністю сторін як подружжя.

За загальним правилом статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована - один із подружжя, який може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі у судовому порядку.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її оспорює.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено у статті 61 СК України, згідно з частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондується з частиною четвертою статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Отже, за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.

Водночас відповідно до статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

У справі встановлено, що сторони скористалися правом на поділ спірної квартири та, уклавши нотаріально посвідчений договір, визначили, що за наслідками поділу майна відповідач стала одноособовим власником квартири.

Отже, у справі встановлено, що на час пред`явлення позову спірна квартира є власністю відповідача, тому вимоги позивача про поділ квартири є безпідставними.

Посилання заявника на формальність розірвання шлюбу та проживання сторін однією сім`єю до 2016 року не впливає на правовий статус спірного майна на час вирішення спору про його поділ.

Сторони здійснили поділ спільного майна подружжя та іншого майна під час припинення шлюбу, та домовились, що майно передано в особисту власність відповідача. Договір про поділ майна недійсним не визнавався.

Не заслуговує на увагу посилання заявника на нікчемність договору про поділ майна подружжя в силу відсутності згоди органу опіки та піклування на укладення правочину, оскільки предметом спору у цій справі є поділ майна, а відсутність згоди органу опіки та піклування може бути підставою для визнання недійсним оспорюваного правочину.

Заявник посилається на те, що суди не дали йому та представнику змоги дослідити оригінал договору про поділ майна. Проте з матеріалів справи вбачається, що у справі є копія такого договору, за клопотанням позивача суд оглянув оригінал договору, а позивачем не заявлялися вимоги про визнання цього правочину недійсним.

Доводи заявника про сплату ним кредитних зобов`язань за договором про іпотечний кредит не стосуються предмету спору у цій справі, оскільки позивач не заявляв вимог про поділ кредитних зобов`язань.

Отже, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що позов є безпідставним по суті та не підлягає задоволенню, проте не виправив помилки у застосуванні норм матеріального права, яку допустив суд першої інстанції.

Так, суд першої інстанції виходив з того, що підставою для відмови у позові є сплив позовної давності.

Проте відмова у задоволенні позову з підстав спливу позовної давності не відповідає вимогам закону, оскільки виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

За наведених обставин суди попередніх інстанцій неправильно застосували до спірних правовідносин вищенаведені норми матеріального права та дійшли помилкового висновку про відмову в позові у зв`язку з пропуском позовної давності, тоді як вказані позовні вимоги є безпідставними.

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

У зв`язку з наведеним Верховний Суд вважає за необхідне вийти за межі доводів та вимог касаційної скарги на підставі частини третьої статті 400 ЦПК України.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Враховуючи, що за результатом вирішення спору суди першої та апеляційної інстанцій ухвалили помилкове рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог з підстав спливу позовної давності, Верховний Суд скасовує оскаржувані судові рішення з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову у зв`язку з безпідставністю цих вимог.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 15 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 19 жовтня 2016 року скасувати, ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку у спільному майні подружжя відмовити у зв`язку з безпідставністю.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний

Г. І. Усик

В. В. Яремко