Справа № 303/3807/19
номер рядка стат. звіту - 26
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

21 жовтня 2019 року м.Мукачево

МУКАЧІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ

в особі: головуючої судді Курах Л.В.

за участю секретаря судових засідань Багин Р.С.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні суду в м.Мукачево цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання договору кредиту недійсним, -

В С Т А Н О В И В :

12 червня 2019 року ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_1 звернулися до суду з позовом до ПАТ «Укрсоцбанк» про визнання договору кредиту № 305/34-Ж-07 від 21.03.2007 року недійсним.

Позовні вимоги мотивує тим, що 21.03.2007 року між ОСОБА_3 та ПАТ «Укрсоцбанк» було укладено договір кредиту № 305/34-Ж-07, відповідно до умов якого ОСОБА_3 отримав кредит в розмірі 15 000,00 доларів США, зі сплатою 13% річних, з кінцевим терміном повернення кредиту 20.03.2012 року. Вказаний договір укладений на основі стандартної форми запропонованої банком, а кредит носить споживчий характер, а іноземна валюта була видана на споживчі цілі для поточних потреб, тобто для здійснення правочину з резидентами України. Позивач вважає, що відповідач не мав права видавати кредит в іноземній валюті йому як резиденту України без індивідуальної ліцензії НБУ, а надавши кредит в доларах США порушив норми ст..99 Конституції України, ст..524 ЦК України, ст.3 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», ст..3 ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», ст..ст. 6, 7 Постанови НБУ № 200 від 30.05.2007 року «Про затвердження Правил використання готівкової іноземної валюти на території України». Окрім того, використовуючи долари США як предмет кредитування за споживчим кредитом є внесенням в кредитний договір умови, яка є дискримінаційною, всупереч принципу добросовісності, має наслідок істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позивача.

Позивач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився. Однак, в судовому засіданні бере участь його представник ОСОБА_1 , який позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з наведених в позовній заяві підстав, просив суд позов задоволити.

Представник відповідача Дорош І.І. в судовому засіданні позов не визнав в повному обсязі, заперечував щодо його задоволення.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали цивільної справи,повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що 21.03.2007 року між ОСОБА_3 та ПАТ «Укрсоцбанк» було укладено договір кредиту № 305/34-Ж-07, відповідно до умов якого ОСОБА_3 отримав кредит в розмірі 15 000,00 доларів США, зі сплатою 13% річних, з кінцевим терміном повернення кредиту 20.03.2012 року. Кредит надано для поточних потреб. Валютою кредитування та погашення кредиту, Банком визначено долари США, а саме: позичальник зобов`язався погашати суму основної заборгованості щомісячно до 25 числа місяця рівними частинами по 250 доларів США, починаючи з квітня 2007 року по 20 березня 2012 року (а.с.10-15)

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У статті 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Таким чином, кожна сторона повинна дотримуватись умов договору, а також вимог законодавства.

Статтею 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом встановлено, що між сторонами був укладений кредитний договір, та сторони розуміли значення своїх дій, а також бажали отримати конкретний результат, а саме позивач бажав отримати кредит у розмірі 15 000 доларів США.

З пояснень наданих представником відповідача, що не заперечував представник позивача, вбачається, що позивач виконував умови кредитного договору та сплачував відповідачу суму коштів на погашення кредиту, згідно графіку погашення заборгованості. В той же час, оскільки розмір заборгованості не є предметом позовних вимог, суд не досліджує належне виконання позивачем умов кредитного договору, а лише констатує факт прийняття умов позивачем кредитного договору, шляхом його виконання.

Згідно ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Той факт, що позивач дійсно отримав кредитні кошти від відповідача у розмірі 15 000 доларів США, сторони не оспорювали, а також він вважається таким, що не підлягає доказуванню, свідчить про те, що позивач самостійно обрав валюту кредиту долари США, маючи можливість отримати кредит в національній валюті.

Відповідно до ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом; виконання зобов`язань, виражених в іноземній валюті, здійснюється відповідно до закону.

Згідно з банківською ліцензію № 5 від 29 грудня 2001 року, виданою Національним банком України Акціонерно-комерційному банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» має право здійснювати банківські операції, визначені частиною першою та пунктами 5-11 частини другої статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність».

Відповідно до дозволу № 5-1 від 29 грудня 2001 року, виданого Національним банком України Акціонерно-комерційному банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» на право здійснення операцій, визначених пунктами 1-4 частини другої та частиною четвертою статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» згідно з додатком до цього дозволу , а також самого додатку до дозволу № 5-1 від 29 грудня 2001 року «Перелік операцій, які має право здійснювати АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», останній має право здійснювати операції з валютними цінностями, зокрема неторговельні операції з валютними цінностями, ведення рахунків клієнтів (резидентів та нерезидентів) в іноземній валюті, ведення кореспондентських рахунків в уповноважених банках України в іноземній валюті та здійснення операцій з ними, залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України.

Статтею 227 ЦК України визначено, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93 визначено, що Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом.

Відповідно до статей 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» до банківських послуг належать операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Пунктом 2.3 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 17 липня 2001 року № 275, передбачено, що за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку України банки мають права здійснювати, зокрема, операції з валютними цінностями.

Банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність»)банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15лютого 2011року №3024-VI«Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (стаття 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»).

У разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України «Про Національний банк України» в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 09 листопада 2004 року № 1429/10028).

Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію, письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» вважається генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій).

З огляду на наведене, законодавством на час укладення договору було визначено право здійснювати валютні операції та використовувати іноземну валюту як засіб платежу (статті 192, 524, 533 ЦК України). Відповідач діяв на підставі відповідних ліцензій по наданню кредитів в іноземній валюті.

Окрім того, станом на час укладення договору, тобто 21 березня 2007 року була відсутня законодавча заборона на надання споживчих кредитів в іноземній валюті, а тому відповідач мав право надавати споживчий кредит в іноземній валюті, а також має право вимагати його повернення, а також процентів за користування кредитними коштами в іноземній валюті.

Закон України від 22 вересня 2011 року № 3795-УІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», згідно з якими частину першу статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» було доповнено абзацом третім, відповідно до якого надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється, набрав чинності 16 жовтня 2011 року, отже не може бути застосований до правовідносин, які виникли між сторонами.

Суд також вважає, що відсутні підстави для визнання договору недійсним на підставі ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», тобто наявністю в договорі умов, які є несправедливими.

Так, згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За положеннямистатей 626,628ЦК Українидоговором єдомовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Відповідно дочастини першої статті 203ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За змістомстатей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків за шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Частиною другою статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

На підставі викладеного, суд вважає, що в результаті розгляду справи не здобуто доказів на спростування презумпції правомірності правочину у цілому, зокрема не спростовано, що при укладенні договору про надання споживчого кредиту позивач діяв свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодився з його умовами, визначивши, характер правочину і всі його істотні умови, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Крім того, представником відповідача заявлено про застосування строків позовної давності, щодо даного питання суд констатує наступне:

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Так, за зобов`язанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності повязується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відмовити в позові через пропуск строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог в позові належить відмовити за безпідставністю.

Отже, позовна давність застосовується до обґрунтованого позову.

Згідно вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається у разі відмови в позові - на позивача.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 4, 7, 10, 49, 76, 79, 211, 228, 244, 258, 259, 264, 265 ЦПК України, ст.ст. 192, 215, 230, 524, 533, 626 629, 638, 1054 ЦК України суд,-

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання договору кредиту № 305/34-Ж-07 від 21.03.2007 року недійсним відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, з урахуванням п.15.5. Перехідних положень ЦПК України (в редакції від 03.10.2017 р.) через Мукачівський міськрайонний суд.

Позивач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканець - АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ - НОМЕР_1 .

Відповідач: Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», юридична адреса: м.Київ, вул.Ковпака, 29, .

Повний текст рішення складено 25 жовтня 2019 року.

Головуюча Л.В. Курах