ДЗЕРЖИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОСОБА_1
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/437/19
Провадження № 2/210/924/19
У Х В А Л А

іменем України

"22" березня 2019 р. м. Кривий Ріг

Суддя Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області ОСОБА_2, розглянувши позовну заяву представника позивача ОСОБА_3, подану в інтересах ОСОБА_4 до ОСОБА_5 Гидаят кизи про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, -

ВСТАНОВИВ :

Представник позивач звернувся до суду в інтересах ОСОБА_6 з позовною заявою до ОСОБА_5 Гидаят кизи про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, у якій просив зобовязати відповідачів усунути перешкоди у користуванні позивача ОСОБА_4 земельною ділянкою за адресою: Дніпропетровська область, місто Кривий Ріг, вулиця Нежданової, будинок 3, шляхом зобовязання ОСОБА_5 Гидаят кощи, не чинити перешкоди щодо встановлення паркану із суміжним з відповідачкою домоволодінням.

Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За правилами цивільного процесуального законодавства, позовна заява за формою та змістом повинна відповідати ст. 175 ЦПК України , а також вимогам ст.177 цього Кодексу.

Відповідно до ст.175 ЦПК України позовна заява повинна містити:

1)найменування суду першої інстанції, до якого подається заява;

2) повне найменування (для юридичних осіб) або імя (прізвище, імя та по батькові - для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), а також реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб громадян України (якщо такі відомості позивачу відомі), відомі номери засобів звязку, офіційної електронної адреси та адреси електронної пошти;

3) зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці; обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються;

4) зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів зміст позовних вимог щодо кожного з них;

5) виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини;

6) відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися, в тому числі, якщо законом визначений обовязковий досудовий порядок урегулювання спору;

7) відомості про вжиття заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви, якщо такі здійснювалися;

8) перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності); зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви;

9) попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у звязку із розглядом справи;

10) підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.

Також, згідно ч.1 ст.177 ЦПК України позивач повинен додати до позовної заяви її копію та копії всіх документів, що додаються до неї, відповідно до кількості відповідачів і третіх осіб.

У відповідності до ч.1 ст. 185 ЦПК України, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п'яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Дана позовна заява підлягає залишенню без руху, оскільки вона подана без дотримання вимог ст.ст.175, 177 ЦПК України, а саме:

Відповідно до п. 7 Постанови ПВСУ від 16.04.2004 № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗКУкраїни шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту .

Відповідно до роз'яснень, що містяться в п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», резолютивна частина повинна мати вичерпні, чіткі, безумовні й такі, що випливають із встановлених фактичних обставин, висновки по суті розглянутих вимог і залежно від характеру справи давати відповіді на інші питання, зазначені у статтях 215-217 ЦПК України. У ній, зокрема, має бути зазначено й висновок суду по суті позовних вимог: які саме права позивача визнано або поновлено; конкретні дії, які відповідач повинен вчинити та на чию користь, або інший передбачений законом спосіб захисту порушеного права.

Позивач, посилається на ст.152 ЗК України, яка вказує, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Позивач просить суд ухвалити рішення, яким зобовязати відповідачів не чинити перешкоди щодо встановлення паркану із суміжним з відповідачкою домоволодінням, при цьому в прохальній частині позовної заяви неконкретизовані вимоги щодо місця знаходження влаштованих споруд. тобто, якою конкретно частиною належної позивачу земельної ділянки слід зобовязати відповідача усунути перешкоди у користуванні та де така (частина) конкретно розташована.

Крім того, оскільки діючим Законом України «Про місцеве самоврядування» передбачена певна форма рішень органів місцевого самоврядування, за яким в даному випадку міська рада повинна вирішити спір по суті, а у разі незгоди з цим рішенням власники або користувачі земельних ділянок можуть звернутися до суду за вирішенням цього спору. Тобто позивачу слід надати відповідне рішення яким було вирішено спір стосовно меж земельної ділянки.

Приписами ст.158 Земельного кодексу України визначені органи, що вирішують земельні спори. Відповідно до ч.2 вказаної статті виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Земельні ж спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах вирішують органи місцевого самоврядування (ч. 3 ст. 158 ЗК України).

Підпунктом 5 п. б) ст. 33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що вирішення вказаних спорів належить до делегованих повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад. Ці спори вони повинні вирішувати відповідно до ст. 159 Земельного кодексу України.

Суди же розглядають справи за такими спорами тільки у разі незгоди сторін з рішенням органів місцевого самоврядування (ч. 3 ст. 158 ЗК України), що призупиняє виконання цих рішень (ст.161 ЗК України).

Аналіз наведених норм закону свідчить, що позовні вимоги в частині вирішення спору стосовно меж земельних ділянок в межах населених пунктів не підлягає розгляду в суді, оскільки вирішення цього питання належить до відома органів місцевого самоврядування.

Не вказано чіткий зміст позовних вимог, а саме яку саме земельну ділянку слід зобовязати звільнити (за змістом ч.1 ст.79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як обєкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера (ч.4ст.79-1 ЗК).

Крім того, позивачу необхідно додати до позовної заяви в підтвердження своїх прав на земельну ділянку, якою він користується відповідні документи, що посвідчують його право на користування чи право власності на спірну земельну ділянку, акт встановлення її меж в натурі (на місцевості) у відповідності до ст. 125 ЗК України.

Не зазначення в рішенні суду інформації про площу та межі земельної ділянки, або її кадастрового номеру зробить неможливим виконання рішення суду.

Суд не може самостійно змінити предмет позовних вимог, однак сприяє учасникам судового процесу у всебічному та повному зясуванні всіх обставин справи, а також попереджає про наслідки вчинення або не вчинення відповідних процесуальних дій.

Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 177 ЦПК України, до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Пунктом 1 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" встановлено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

При цьому суд зазначає, що судові витрати це передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у звязку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати це витрати держави, які вона несе у звязку з вирішенням конкретної справи.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), Рекомендація щодо заходів, які полегшують доступ до правосуддя № R (81)7, прийнята Комітетом міністрів Ради Європи 14 травня 1981 року, та практика Європейського суду з прав людини під час застосування цієї Конвенції не визнають необхідність сплати судових витрат обмеженням права доступу до суду. Разом із тим, ураховуючи положення пункту 1 статті 6 Конвенції та прецедентну практику Європейського суду з прав людини (зокрема,рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (Kreuz v. Poland)), сплата судових витрат не повинна перешкоджати доступу до суду, ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права, та має переслідувати законну мету.

У звязку із цим при здійсненні правосуддя у цивільних справах необхідно вирішувати питання, повязані з судовими витратами (зокрема, щодо звільнення від їх сплати), у чіткій відповідності до ЦПК, Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір», а також інших нормативно-правових актів України, забезпечуючи при цьому належний баланс між інтересами держави у стягненні судового збору за розгляд справ, з одного боку, та інтересами позивача (заявника) щодо можливості звернення до суду, з другого боку.

Судом також враховано, що Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючі п.1 ст.6 Конвенції про захист прав люди і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду та кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

У зв'язку з наведеним, вказані вимоги суду не є порушенням права на справедливий судовий захист та не можуть вважатися обмеженням права доступу до суду.

Право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому наголошує і Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях «Голдер проти Великої Британії» від 21.02.1975 року, «ОСОБА_7 де ля Прадель проти Франції» від 16.12.1992 року. Відтак в кожному випадку позивач при зверненні до суду із позовом повинен дотримуватися норм процесуального законодавства.

Положеннями ч.ч. 1, 3 ст. 136 ЦПК України, передбачено, що суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі. З підстав, зазначених у частині першій цієї статті, суд у порядку, передбаченому законом, може зменшити розмір належних до сплати судових витрат, пов'язаних з розглядом справи, або звільнити від їх сплати.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про судовий збір» та ст. 136 ЦПК України, підставою для відстрочення або розстрочення сплати судового збору зменшення розміру судового збору або звільнення від його сплати є врахування судом майнового стану сторони.

Вказаною нормою передбачено право суду, а не його обов'язок щодо звільнення від сплати судового збору, при цьому, статтею 129 Конституції України, як одну із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Обґрунтування обставин, які свідчать про неможливість або утруднення в здійсненні оплати судового збору, виходячи з вимог статей 81,83 ЦПК України покладається на особу, яка звертається з відповідним клопотанням.

Особа, яка заявляє відповідне клопотання повинна навести доводи і подати докази на підтвердження того, що її майновий стан перешкоджає сплаті нею судового збору у встановленому законодавством порядку і розмірі.

Відповідно до ставок судового збору за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою - підприємцем, пункт 1.1.2 збір становить - 0,4 розміру прожиткового мінімуму на одну працездатну особу, що становить 768,40 грн., отже позивачу необхідно сплати судовий збір за одну вимогу немайнового характеру.

Дослідивши матеріали справи приходжу до переконання, що без зазначення наведених вище обставин, вирішити питання про відкриття провадження у справі неможливо, вважаю за необхідне позовну заяву залишити без руху та надати позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви з подачею її до суду з врахуванням вимог ст. 175, 177 ЦПК України.

Згідно ст. 185 ЦПК України, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177цього Кодексу, протягом пяти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху та надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати десяти днів з дня отримання позивачем ухвали.

Якщо позивач (заявник, скаржник) відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 ЦПК України, позовна заява (заява, скарга) вважається поданою в день її первісного подання до суду. Інакше заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 1-19, 23, 33, 34, 49, 174-177, 184, 185, 352-355 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву представника позивача ОСОБА_3, подану в інтересах ОСОБА_4 до ОСОБА_5 Гидаят кизи про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою - залишити без руху.

Надати позивачу строк протягом п'яти днів з дня отримання копії даної ухвали для усунення недоліків, зазначених в ухвалі судді.

У випадку невиконання ухвали позовна заява буде вважатися не поданою та повернута позивачу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: С. В. Ступак