ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2278/19 Справа № 202/7607/14-ц Суддя у 1-й інстанції - Волошин Є.В. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.,

суддів Красвітної Т.П., Городничої В.С.,

за участю секретаря Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2

на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 жовтня 2018 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору приватний нотаріус Дніпропетровського нотаріального округу Дніпропетровської області Шевцова Надія Володимирівна, про визнання договорів дарування недійсними,

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про визнання договорів дарування недійсними. В подальшому позивачка змінила свої позовні вимоги та визначила відповідачем ОСОБА_2 .

Позовна заява мотивована тим, що 03.02.2014 року Апеляційним судом Дніпропетровської області було ухвалено рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошових коштів в сумі 704 820,00 грн. Відповідач ОСОБА_4 був присутній в судовому засіданні під час проголошення рішення суду. Таким чином, 03.02.2014 року у ОСОБА_1 виник безумовний обов`язок сплатити грошові кошти на користь ОСОБА_3 на підставі рішення суду, про існування якого ОСОБА_1 достеменно знав. Однак, останній, бажаючи уникнути грошового зобов`язання, встановленого рішенням апеляційного суду, 14.02.2014 року уклав договори дарування, що передбачали відчуження на користь його дружини ОСОБА_2 всього належного йому нерухомого майна, а саме: домоволодіння АДРЕСА_1 та нежитлового приміщення, офіс АДРЕСА_2 . Внаслідок вчинення вказаних вище дій щодо безоплатного відчуження нерухомого майна, примусове виконання рішення суду про стягнення грошових коштів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 стало неможливим, так як станом на дату подання позову триває виконавче провадження № 42497619, відкрите за заявою про примусове виконання виконавчого листа, виданого на користь ОСОБА_3 Причиною неможливості виконання рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03.02.2014 року є відсутність майна та коштів, на які може бути звернене стягнення для задоволення вимог стягувача.

З огляду на вказані вище обставини, позивачка вважала, що вчинення ОСОБА_1 вищезазначених договорів дарування нерухомого майна на користь своєї дружини, пов`язано із намаганнями уникнути зобов`язань, визначених судовим рішенням, що є безумовною підставою для визнання спірних правочинів недійсними відповідно до ст. 234 ЦК України.

Ураховуючи викладене, позивачка просила суд: визнати недійсними договір дарування нежитлового приміщення, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , предметом якого є нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_3 ; визнати недійсним договір дарування домоволодіння та земельної ділянки, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09.04.2015 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 09.12.2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.05.2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 було відмовлено.

Постановою Верховного Суду України від 19.10.2016 року заяву ОСОБА_3 задоволено частково. Ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.05.2016 року, ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 09.12.2015 року та рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09.04.2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції, оскільки суди не надали належної оцінки тому, що спірні договори дарування нерухомого майна уклали сторони, які є близькими родичами, та не перевірили, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12.10.2018 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договорів дарування недійсними задоволено.

Визнано недійсним договір дарування нежитлового приміщення, офіс АДРЕСА_2 (до перейменування АДРЕСА_3 ) від 14.02.2014 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу Дніпропетровської області Шевцовою Н.В. та зареєстрований у реєстрі за № 329.

Визнано недійсним договір дарування домоволодіння АДРЕСА_1 (до перейменування АДРЕСА_4 . Дніпропетровськ) від 14.02.2014 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу Дніпропетровської області Шевцовою Н.В. та зареєстрований у реєстрі за № 327.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційні скарги мотивовані тим, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

Відзив на апеляційні скарги учасниками справи подано не було.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03.02.2014 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 стягнуто грошові кошти в розмірі 704 820,50 грн. та судові витрати в розмірі 3 441,00 грн. (а.с.6-11, т.1).

Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03.02.2014 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошових коштів в сумі 704 820,50 грн. ОСОБА_1 не виконане, що також підтверджується копією виконавчого провадження за № ЄДРВП 42497619 (а.с.50-87, т.1).

14 лютого 2014 року між ОСОБА_1 та його дружиною ОСОБА_2 був укладений договір дарування, згідно з якого ОСОБА_1 , як дарувальник з однієї сторони, і ОСОБА_2 обдарована, з іншої сторони, передає обдарованій безоплатно у власність нежиле приміщення офіс, розташований за адресою: АДРЕСА_5 . Зазначений договір посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Швецовою Н.В. та зареєстрований в реєстрі за № 329 (а.с.159-160, т.1).

Цього ж дня, 14.02.2014 року, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений ще один договір дарування, згідно з якого ОСОБА_1 , як дарувальник з однієї сторони, і ОСОБА_2 , як обдарована, з іншої сторони уклали договір, за яким дарувальник передає обдарованій безоплатно у власність домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначений договір посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Швецовою Н.В. та зареєстрований в реєстрі за № 327 (а.с.113-114, т.1).

Факт перебування ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 з 06.07.1985 року підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу (а.с.157, т.1).

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірваний 19.09.2014 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 (а.с.123, т.2).

Вирішуючи питання, чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися домоволодінням АДРЕСА_1 та приміщенням АДРЕСА_2 , суд першої інстанції виходив з наступного.

Станом на час розгляду справи, ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується заявою самого ОСОБА_1 . Тобто після укладення договору дарування вищезазначеного домоволодіння, останній з реєстраційного обліку не знявся.

Договір про надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення за адресою: АДРЕСА_1 укладений ОСОБА_2 18.08.2015 року (а.с.31, т.2).

Договір про надання населенню послуг з газопостачання за адресою: АДРЕСА_1 був укладений ОСОБА_2 10.09.2015 року (а.с.32, т.2).

Договір про користування електричною енергією для побутових споживачів за адресою: АДРЕСА_1 був укладений ОСОБА_2 10.10.2015 року (а.с.34, т.2).

Таким чином судом встановлено, що вищезазначені договори про надання комунальних послуг на домоволодіння АДРЕСА_1 були укладені ОСОБА_2 вже після ухвалення 09.04.2015 року Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська рішення за позовом ОСОБА_3 про визнання договорів недійсними та більше ніж через рік після укладання договору дарування.

Крім того, у своїх заявах ОСОБА_1 зазначає свою адресу мешкання як будинок АДРЕСА_1 (а.с.46,49,56-58,60-63,64,70-73, т.3).

Щодо приміщення АДРЕСА_2 , з листа ПАТ ДТЕК Дніпрообленерго від 11.04.2017 року № 26878/1001 убачається, що за адресою: АДРЕСА_5 укладено договір про користування електричною енергією від 28.05.2010 року № 6532060 між ПАТ ДТЕК Дніпрообленерго та ОСОБА_1 (а.с.33, т.3).

Згідно листа КП Дніпропетровські міські теплові мережі Дніпропетровської міської ради від 05.04.2017 року № 351 договір на постачання теплової енергії за адресою: АДРЕСА_6 офіс) 60 було укладено з фізичною особою ОСОБА_1 Грошові кошти за спожиту теплову енергію у період з лютого 2014 року по травень 2016 року сплачувались споживачем ОСОБА_1 (а.с.34-36, т.3).

В листі непрацездатності серії НОМЕР_2 № 620342, виданого КЗ Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім. Мечникова 09.10.2018 року ОСОБА_1 , в графі «місце роботи: назва підприємства, установи, організації» зазначено, що останній працює у ТОВ Альянс, яке розташоване за адресою: м. Дніпро, пр. Слобожанський, 62/60.

Вищезазначені обставини підтверджують фактичне володіння та користування ОСОБА_1 домоволодінням АДРЕСА_1 та приміщенням АДРЕСА_2 після укладання осопрюваних договорів дарування між ним та його дружиною ОСОБА_2 .

Задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі, суд першої інстанції виходив із того, що спірні договори дарування уклали сторони, що є близькими родичами, які передбачали реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами, а саме дії сторін оскаржуваних договорів були направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича, з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, оскільки після укладення спірних договорів, ОСОБА_1 , не виконавши рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03.02.2014 року, фактично продовжив володіти та користуватись домоволодінням АДРЕСА_1 та приміщенням АДРЕСА_2 , які 14.02.2014 року подарував своїй дружині.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до ст. 717 цього Кодексу за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом ч.5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч.1 та 5 ст. 203 ЦК України, що за правилами ст. 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України.

По даній справі Верховним Судом України зроблений правовий висновок, викладений у постанові від 19.10.2016 року (а.с.171-174, т.2), про який зазначено вище.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що спірні договори дарування уклали сторони, що є близькими родичами, які передбачали реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами, а саме дії сторін оскаржуваних договорів були направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича, з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, оскільки після укладення спірних договорів, ОСОБА_1 , не виконавши рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 03.02.2014 року, фактично продовжив володіти та користуватись домоволодінням АДРЕСА_1 та приміщенням АДРЕСА_2 , які 14.02.2014 року подарував своїй дружині.

Спірні договори дарування домоволодінням АДРЕСА_1 та приміщенням АДРЕСА_2 за своїм змістом суперечать вимогам закону, оскільки не спрямовані на реальне настання обумовлених ними правових наслідків, вчинені з порушенням ч.1 та 5 ст. 203 ЦК України, що за правилами ст. 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України.

Посилання в апеляційних скаргах з приводу того, що оскаржуване рішення ухвалено з порушенням норм процесуального права, оскільки рішення ухвалено без участі відповідачів, що в свою чергу спричинило порушення їх прав, не заслуговує на увагу, оскільки правильне по суті рішення не може бути скасовано лише з одних підстав недотримання норм процесуального закону.

Доводи апеляційних скарг, що суд першої інстанції дійшов помилкових висновків, що ОСОБА_1 продовжував фактично володіти та користуватися цим майном, оскільки останній відповідно до довідки № 3173 від 15.05.2017 року (а.с.80, т.3) з 2013 року по теперішній час проживає в АДРЕСА_7 в АДРЕСА_8 сина, а адреса в заявах, зазначена лише для прискорення отримання кореспонденції, колегія суддів відхиляє, як такі, що спростовуються матеріалами справи та не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що вчинення оспорюваних правочинів було зумовлено побоюванням за своє життя та життя своїх близьких, враховуючи те, що ОСОБА_1 в 2014 році стало відомо про замовлення, з боку чоловіка ОСОБА_3 , вбивства ОСОБА_1 , у зв`язку із чим останній був змушений залишити родину, забезпечивши її джерелом існування, суд зазначає наступне.

З протоколу допиту потерпілого від 17.12.2014 року (а.с.66-69, т.3) та протоколу додаткового допиту потерпілого від 17.01.2015 року (а.с.71-72, т.3) вбачається, що ОСОБА_1 , про те, що ОСОБА_5 замовив його вбивство, стало відомо від співробітників УБОЗ ГУМВС України в Дніпропетровській області 17.12.2014 року.

Враховуючи те, що оскаржувані договори дарування були укладені ОСОБА_1 14.02.2014 року, а про замовлення вбивства ОСОБА_1 останньому стало відомо лише 17.12.2014 року, суд приходить до висновку про безпідставність тверджень ОСОБА_1 про наміри укладання спірних договорів дарування, що також підтверджує факт про приховування ОСОБА_1 дійсних намірів укладання оскаржуваних договорів дарування.

Відповідачі не скористалися наданими їм правами, не обґрунтували доводи апеляційної скарги, не надали суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006 року).

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

На підставі статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційні скарги залишені без задоволення.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,375,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

В.С. Городнича