Постанова

Іменем України

16 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 761/10157/18-ц

провадження № 61-43076св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Зайцева А. Ю., Коротуна В. М. (суддя-доповідач),

Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Фідобанк»,

треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду м. Києва від 31 липня 2018 року в складі колегії суддів: Кравець В. А., Мазурик О. Ф., Музичко С. Г.,

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Фідобанк» (далі - ПАТ «Фідобанк»), треті особи:

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання зобов`язань за кредитним договором припиненими.

Позовна заява мотивована тим, що 19 жовтня 2007 року між відкритим акціонерним товариством «Ерсте Банк» (далі - ВАТ «Ерсте Банк»), правонаступником якого є

ПАТ «Фідобанк», та ОСОБА_1 , з подальшими змінами та доповненнями було укладено кредитний договір № 014/0398/74/05741.

02 вересня 2015 року між сторонами було укладено додаткову угоду № 3 до кредитного договору від 19 жовтня 2007 року № 014/0398/74/05741 щодо реструктуризації заборгованості у іноземній валюті на узгоджених сторонами умовах, а саме: за умови належного виконання позивачем зобов`язань за траншем 1, банк зобов`язався здійснити анулювання боргу за траншем 2 (у розмірі 567 086,88 грн).

Заявник посилалась на те, що зобов`язання за указаною додатковою угодою нею виконано у повному обсязі, проте банк, всупереч досягнутої між сторонами домовленості, в односторонньому порядку відмовився від вчинення дій, пов`язаних із припиненням кредитних та іпотечних зобов`язань за указаною додатковою угодою щодо анулювання боргу за траншем 2, посилаючись на статтю 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», якою встановлено заборону під час процедури ліквідації банку зарахування зустрічних позовних вимог, у тому числі зустрічних однорідних вимог, припинення зобов`язань за домовленістю (згодою) сторін (у тому числі шляхом договірного списання), спрощення боргу, поєднання боржника і кредитора в одній особі внаслідок укладення будь-яких правочинів з іншими особами, крім банку, зарахування на вимогу однієї із сторін.

Вважала, що реструктуризація за кредитним договором від 19 жовтня 2007 року

№ 014/0398/74/05741 відбулася 02 вересня 2015 року, її зобов`язання за договором відповідно до статті 653 ЦК України є зміненими з 02 вересня 2015 року, тобто до запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Фідобанк», тому відмова від виконання умов укладеного договору є безпідставною, породжує правові наслідки, передбачені пунктом 1 частиною першою статті 611 ЦК України та порушує її права.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_1 просила визнати зобов`язань за кредитним договором від 19 жовтня 2007 року № 014/0398/74/05741, з урахуванням усіх змін та доповнень, припиненими.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 05 червня 2018 року позов задоволено.

Визнано припиненими зобов`язання ОСОБА_1 за кредитним договором з фізичною особою № 014/0398/74/05741, укладений 19 жовтня 2007 року між

ВАТ «Ерсте Банк», правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк», та ОСОБА_1 (з усіма змінами та доповненнями), у тому числі за додатковою угодою № 3, укладеною 02 вересня 2015 року між ПАТ «Фідобанк» та ОСОБА_1 .

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, виходив з того, що зобов`язання позивача за кредитним договором є зміненими до запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Фідобанк» та початку ліквідації банку, а саме з

02 вересня 2015 року, а тому дані правовідносини у частині порядку та умов погашення кредиту не підлягають під регулювання Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» в частині заборон, встановлених статтею 46 цього Закону.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду м. Києва від 31 липня 2018 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 05 червня 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив із того, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про порушення прав позивача та невиконання зобов`язань за додатковою угодою від 02 вересня 2015 року № 3 з боку відповідача з огляду на неможливість такого прощення боргу з дня початку процедури ліквідації банку, яка мала місце з 19 липня 2016 року в силу вимог статті 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», оскільки відсутні підстави вважати, що умови додаткової угоди були виконані банком шляхом прощення залишку основної заборгованості траншу 2 до запровадження ліквідаційної процедури банку.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У серпні 2018 року ОСОБА_1 подаладо Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права,просила скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи судом апеляційної інстанції та помилкового скасування рішення суду першої інстанції.

Відзив інших учасників справи на касаційну скаргу не подано

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судом установлено, що 19 жовтня 2007 року між ВАТ «Ерсте Банк», правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 014/0398/74/05741, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 103 000,00 доларів США для придбання цільових облігацій для інвестування у житлове будівництво.

На забезпечення виконання за указаним кредитним договором між

ОСОБА_1 та ВАТ «Ерсте Банк», правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк», було укладено іпотечний договір № 014/0398/74/05741.

Також, на забезпечення виконання за вказаним кредитним договором, 02 вересня 2015 року було укладено два договори фінансової поруки, зокрема

№ 014/0398/74/05741/4 між ПАТ «Фідобанк» та ОСОБА_2 та

№ 014/0398/74/05741/3, між ПАТ «Фідобанк» та ОСОБА_3

02 вересня 2015 року між ПАТ «Фідобанк» та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду № 3 до кредитного договору від 19 жовтня 2007 року

№ 014/0398/74/05741.

Пунктом 1 указаної додаткової угоди встановлено, що ОСОБА_1 станом на 02 вересня 2015 року, має заборгованість за кредитним договором від 19 жовтня 2007 року у розмірі 44 722,94 доларів США, із яких: 37 617,70 доларів США - залишок строкової заборгованості, 7 105,24 доларів США - сума простроченої заборгованості до повернення за кредитом.

Відповідно до підпункту 2.2 пункту 2 указаної додаткової угоди банк зобов`язався надати позивачу новий транш кредитної лінії у розмірі 1 193 208,04 грн, шляхом зарахування коштів на поточний рахунок двома окремими траншами, зі строком користування кредитними коштами (кредитом) до 18 жовтня 2017 року (включно), зі сплатою процентів річних у розмірах, а саме: сума нового траншу в розмірі 626 121,16 грн (транш 1), за користування яким сплачуються проценти у наступних розмірах: з дати укладення додаткової угоди до 31 грудня 2015 року (включно) процентна ставка складає 12,0 %; починаючи з 01 січня 2016 року (включно) та до кінця дії договору процентна ставка складає 28,0 %: сума нового траншу у розмірі 567 086,88 грн, за користування яким сплачуються проценти у розмірі 0,000001 % річних.

Пунктом 5 указаної додаткової угоди встановлено, що банк на підставі заяви клієнта здійснює реструктуризацію кредитних зобов`язань клієнта в іноземній валюті шляхом зміни валюти зобов`язання з подальшим анулюванням (прощенням) частини боргу.

Відповідно до пункту 4.7.8 додатку № 1 до додаткової угоди № 3 від 02 вересня

2015 року у разі виконання клієнтом умов договору щодо сплати боргових зобов`язань за траншем 1 кредиту, сплати процентів за траншем 2 та інших платежів, передбачених договором за новим траншем в строки та в порядку, що визначені умовами договору, але в будь-якому випадку за відсутності фактів прострочень по сплаті будь-яких платежів за новим траншем, передбачених договором, більше ніж на 90 календарних днів, банк, зобов`язується з періодичністю та в обсягах, визначених ним самостійно, але не пізніше ніж 180 календарних днів після повної сплати боргових зобов`язань за траншем 1 кредиту, припиняти (припинити) зобов`язання клієнта щодо повернення кредиту шляхом часткового чи повного прощення залишку основної заборгованості траншу 2. Таке прощення здійснюється банком на підставі його самостійного рішення та не потребує укладення будь-яких додаткових угод до договору або окремих договорів прощення боргу.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб

від 19 липня 2016 року № 142-рш розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Фідобанк» з 20 липня 2016 року до 19 липня 2018 року включно, призначено уповноважену особу Фонду гарантування та делеговано всі повноваження ліквідатора ПАТ «Фідобанк» провідному професіоналу з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу організації процедур ліквідації неплатоспроможних банків департаменту управління активами Коваленку О. В. з 20 липня 2016 року до 19 липня 2018 року включно.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною першою статті 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до статті 605 ЦК України зобов`язання припиняється внаслідок звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його обов`язків, якщо це не порушує прав третіх осіб щодо майна кредитора.

Статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність»встановлено, що кредитором банку є юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов`язань.

Процедуру щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним законом, що регулює ці правовідносини.

Статтею 1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що цим Законом встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Відносини, що виникають у зв`язку із створенням і функціонуванням системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, регулюються цим Законом, іншими законами України, нормативно-правовими актами Фонду та Національного банку України.

Згідно з пунктом 6 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Отже, норми наведеного Закону стосуються не лише вкладів фізичних осіб, але й регулюють будь-які відносини, що виникають у зв`язку із виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідацією банків, у тому числі відносини з клієнтами - фізичними особами, юридичними особами, іншими учасниками господарської діяльності банку.

Відповідно до пункту 8 частини другої статті 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з дня початку процедури ліквідації банку: забороняється зарахування зустрічних вимог, у тому числі зустрічних однорідних вимог, припинення зобов`язань за домовленістю (згодою) сторін (у тому числі шляхом договірного списання), прощення боргу, поєднання боржника і кредитора в одній особі внаслідок укладення будь-яких правочинів з іншими особами, крім банку, зарахування на вимогу однієї із сторін.

Таким чином, скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд, встановивши, що станом на 02 вересня 2015 року позивач мала перед банком заборгованість за кредитним договором та з урахуванням того, що відсутні підстави вважати, що умови додаткової угоди були виконані банком шляхом прощення залишку основної заборгованості траншу 2 до запровадження ліквідаційної процедури банку, дійшов правильного висновку про відсутність порушення прав позивача та невиконання зобов`язань за додатковою угодою від 02 вересня

2015 року № 3 з боку відповідача з огляду на неможливість такого прощення боргу з дня початку процедури ліквідації банку, яка мала місце з 19 липня 2016 року в силу вимог статті 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а тому обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Доводи касаційної скарги про те, що обов`язок прощення боргу був встановлений значно раніше початку процедури ліквідації, а саме - 02 вересня 2015 року, внаслідок чого банком порушені зобов`язання за додатковою угодою, колегією суддів відхиляються, оскільки відповідно до пункту 4.7.8 Додатку № 1 до Додаткової угоди від 01 вересня 2015 року № 3 таке прощення здійснюється на підставі самостійного рішення банку, якого не приймалось.

Крім того, правочин, вчинений (укладений) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку щодо відмови від власних майнових вимог, відповідно до пункту 1 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» містить ознаки нікчемного правочину.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Щодо зупинення виконання рішення

Відповідно до частини 3 статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Враховуючи те, що ухвалою Верховного Суду від 22 травня 2019 року зупинено дію постанови Апеляційного суду м. Києва від 31 липня 2018 року до закінчення касаційного провадження, тому виконання рішення на підставі частини 3 статті 436 ЦПК України підлягає поновленню.

Керуючись статтями 400, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палатиКасаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду м. Києва від 31 липня 2018 року залишити без змін.

Поновити дію постанови Апеляційного суду м. Києва від 31 липня 2018 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

А. Ю. Зайцев

В. М. Коротун

В. П. Курило