Постанова

Іменем України

16 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 523/17273/16-ц

провадження № 61-12170св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , виконавчий комітет Одеської міської ради, Житлово-будівельний кооператив «Жовтневий-25»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 23 березня 2017 року у складі судді Виноградової Н. В. та постанову Одеського апеляційного суду від 22 травня 2019 року у складі колегії суддів: Журавльова О. Г., Комлевої О. С., Кравця Ю. І.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, до ОСОБА_2 , виконавчого комітету Одеської міської ради, Житлово-будівельного кооперативу (далі - ЖБК) «Жовтневий-25» про визнання квартири об`єктом спільної сумісної власності, визнання права власності на 1/2 частину квартири, визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що 04 травня 1985 року він зареєстрував шлюб з ОСОБА_3 . За час шлюбу подружжя перебувало на квартирному обліку на підприємстві ДСК (Одеський промисловий будівничий комбінат).

У 1986 році подружжю було надано у тимчасове користування кімнату у сімейному гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1.

11 березня 1988 року шлюб між ними було розірвано формально, проте вони не припинили проживання однією родиною, вели сумісне господарство, адресу реєстрації не змінювали до червня 1990 року.

15 квітня 1988 року рішенням виконавчого комітету Жовтневої районної ради народних депутатів № 192, було затверджено формування ЖБК «Жовтневий 25», який здійснював будівництво багатоквартирного будинку на 287 родин відповідно до постанови виконкому міської ради народних депутатів і президії обласної Ради профсоюзів від 04 лютого 1988 року № 53, затвердженої рішенням Одеської міської ради народних депутатів від 05 травня 1988 року № 222 зобов`язано видати ордера на заселення у закріплені за особами, що перебувають на квартирному обліку, у тому числі йому та його дружині ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_2 .

20 серпня 1989 року він повторно зареєстрував шлюб з ОСОБА_3

04 травня 1990 року йому та ОСОБА_3 було видано ордер на житлове приміщення на вселення у спірну квартиру. Після вселення подружжя зареєструвалося за місцем проживання. ОСОБА_3 та він були прийняті до членів кооперативу ЖБК «Жовтневий 25». У період перебування у шлюбі ними за спільні кошти подружжя було сплачено пайовий внесок у розмірі 10 035,60 рублів.

15 січня 1998 року шлюб, укладений між ним та ОСОБА_3 , було розірвано. Він з реєстраційного обліку за місцем проживання не знімався.

22 січня 2009 року ОСОБА_3 отримала свідоцтво про право власності на спірну квартиру без його згоди, чим порушила його право власності на половину квартири.

Вважає, що строк позовної давності не пропущений, оскільки ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, а її мати - ОСОБА_4 , отримала свідоцтво про право на спірну квартиру, видане приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гончаровою С. Ю.

12 лютого 2016 року ОСОБА_4 відчужила спадкове майно ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Джулай С. В.

Ураховуючи наведене, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просив суд: визнати об`єктом спільної сумісної власності квартиру АДРЕСА_2 ; визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 ; визнати недійсним свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_2 від 22 січня 2009 року; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину на квартиру АДРЕСА_2 , видане приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гончаровою С. Ю.; виключити з державного реєстру речових прав на нерухоме майно номер запису про право власності 1529754, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 3681568 від 05 липня 2013 року 11:05:48, внесений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гончаровою С. Ю.; визнати недійсним договір купівлі-продажу серія та номер 119 квартири за адресою: АДРЕСА_3 від 12 лютого 2016 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Джулай С. В., номер запису про право власності: :56:56, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 28219136; виключити з державного реєстру речових прав на нерухоме майно номер запису про право власності 13236187, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 28219136 від 12 лютого 2016 року 16:04:27, внесений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Джулай С. В.

У лютому 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , виконавчого комітету Одеської міської ради, ЖБК «Жовтневий-25» про визнання права власності.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що він придбав вказану квартиру на підставі договору купівлі-продажу від 12 лютого 2016 року, укладеного із ОСОБА_4 , сплативши при цьому грошові кошти у розмірі 597 000 грн.

Крім того зазначав, що вказана квартира, при укладенні договору купівлі-продажу, належала відчужувачу на підставі свідоцтва про право на спадщину, а відтак вважав, що він набув спірне майно на законних підставах та є добросовісним набувачем, але при цьому, ОСОБА_1 його право власності не визнається.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_2 просив суд визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_2 , у порядку статті 392 ЦК України.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 07 лютого 2017 року зустрічний позов ОСОБА_2 прийнято до спільного розгляду з позовом ОСОБА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 23 березня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано об`єктом спільної сумісної власності квартиру АДРЕСА_2 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 .

Визнано недійсним свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_2 від 22 січня 2009 року.

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину на квартиру АДРЕСА_2 , видане приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гончаровою С. Ю.

Виключено з державного реєстру речових прав на нерухоме майно номер запису про право власності 1529754, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 3681568 від 05 липня 2013 року 11:05:48, внесений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гончаровою С. Ю.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу серія та номер 119 квартири АДРЕСА_4 , від 12 лютого 2016 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Джулай С. В., номер запису про право власності: :56:56, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 28219136.

Виключено з державного реєстру речових прав на нерухоме майно номер запису про право власності 13236187, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 28219136 від 12 лютого 2016 року 16:04:27, внесений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Джулай С. В.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірна кватира була об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 Останньою порушено право позивача при отриманні свідоцтва про право власності на спірну квартиру, тому зазначене свідоцтво про право власності на ім`я ОСОБА_3 , свідоцтво про право на спадщину на квартиру, видане приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гончаровою С. Ю., договір купівлі-продажу вказаної квартири від 12 лютого 2016 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , підлягають у цілому визнанню недійсними, з виключенням з державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідних номерів запису про право власності.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що реєстрація за ним права власності на 1/2 частину спірної квартири є чинною та не скасованою. ОСОБА_2 фактично вже є власником 1/2 частини спірного нерухомого майна, тому правові підстави для задоволення позову відсутні.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постанову Одеського апеляційного суду від 22 травня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 23 березня 2017 року змінено.

Визнано об`єктом спільної сумісної власності квартиру АДРЕСА_2 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 .

Визнано недійсним свідоцтво про право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 від 22 січня 2009 року.

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 , видане приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гончаровою С. Ю.

Виключено з державного реєстру речових прав на нерухоме майно номер запису про право власності 1529754, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 3681568 від 05 липня 2013 року 11:05:48, внесений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гончаровою С.Ю. на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 .

Визнано недійсним договір купівлі-продажу серія та номер 119 на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 від 12 лютого 2016 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Джулай С. В., номер запису про право власності: :56:56, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 28219136.

Виключено з державного реєстру речових прав на нерухоме майно номер запису про право власності 13236187, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 28219136 від 12 лютого 2016 року 16:04:27, внесений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Джулай С. В. на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 .

В інший частині рішення суду залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що судом першої інстанції забезпечено повний та всебічний розгляд справи й правильно визначені правовідносини, що склалися між сторонами, та, загалом, ухвалено правильне по суті спору рішення.

При цьому, апеляційний суд вважав за необхідне змінити рішення районного суду, оскільки спірна кватира була об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , то права останнього порушені лише щодо 1/2 її частини, а тому спірні: свідоцтво про право власності, свідоцтво про право на спадщину та договір купівлі-продажу підлягають визнанню не дійсними лише в 1/2 частині спірної квартири, а не в цілому, як помилково визначено судом першої інстанції, з виключенням з державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідних номерів запису про право власності саме на 1/2 спірної квартири.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у липні 2019 року до Верховного Суду, ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій безпідставно прийняли позицію позивача, незважаючи на відсутність доказів того, що він сплачував пай за спірну квартиру. Вказує, що дружина позивача - ОСОБА_3 , особисто сплатила значну частину паю, коли шлюб між ними було розірвано.

Вказує на те, що є добросовісним набувачем спірної квартири, а оскаржуваними судовими рішеннями його незаконно позбавлено права власності.

Вважає, що при продажу спільного сумісного майна одним із подружжя, інший має право на відповідну компенсацію вартості такого майна, а не на визнання відповідного правочину недійсним.

Суди не врахували пропуск ОСОБА_1 строку позовної давності, оскільки шлюб між ним та ОСОБА_3 було розірвано ще у 1996 році.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_2 , в якому вказує, що його доводи є безпідставними та не підтверджуються матеріалами справи. Вважає, що судові рішення судів попередніх інстанцій є законними та обґрунтованими, тому касаційну скаргу слід залишити без задоволення.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У липні 2019 року касаційна скарга надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою судді Верховного Суду від 13 серпня 2019 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 вересня 2019 року справу призначено до розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

04 травня 1985 року ОСОБА_1 зареєстрував шлюб із ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим Суворовським відділом реєстрації актів цивільного стану (далі - РАЦС) м. Одеси, актовий запис № 966.

ОСОБА_3 та ОСОБА_1 працювали на підприємстві ДСК (Одеський промисловий будівничий комбінат). Наказом про взяття на облік від 14 травня 1986 року № 35, затверджений рішенням РІК від 30 грудня 1986 року № 942, вони були прийняті на квартирний облік.

У 1986 році ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було надано у тимчасове користування кімнату у сімейному гуртожитку за адресою: АДРЕСА_5 комбінату Одеспромбуд.

11 березня 1988 року шлюб між ОСОБА_1 , та ОСОБА_3 було розірвано. Шлюб було розірвано формально, оскільки як вбачається із довідки ПАТ «ЧорноморГідроБуд» від 16 квітня 2015 року № 100, останні не припинили проживання однією родиною, вели сумісне господарство, адресу реєстрації не змінювали.

20 серпня 1989 року ОСОБА_1 повторно зареєстрував шлюб із ОСОБА_3 , у відділі РАЦС м. Одеси, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу був зроблений запис за № 966, свідоцтво про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 .

Рішення виконавчого комітету Жовтневої районної ради народних депутатів від 15 квітня 1988 року № 192 було затверджено формування ЖБК «Жовтневий 25», який здійснював будівництво багатоквартирного будинку на 287 родин за адресою: АДРЕСА_6 .

Рішенням Одеської міської ради народних депутатів від 05 травня 1988 року № 222 затверджено постанову виконкому міської ради народних депутатів і президії обласної Ради профсоюзів від 04 лютого 1988 року № 53, про зобов`язання видати ордера на заселення у закріплені за особами, які перебувають на квартирному обліку, квартири. Відповідно до додатку до вказаного рішення на квартирному обліку (на двокімнатну квартиру), перебували ОСОБА_1 та його дружина ОСОБА_3

04 травня 1990 року виконавчим комітетом Жовтневого РІК було видано ордер на вселення до житлового приміщення у квартиру АДРЕСА_2 ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , останніми здійснено реєстрацію за місцем проживання, що підтверджується відмітками у паспортах громадян України, 08 червня 1990 року.

Згідно з довідкою ЖБК «Жовтневий-25» від 10 жовтня 2012 року № 56 ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було сплачено пайовий внесок у розмірі 10 035,60 руб. за квартиру АДРЕСА_2 .

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 10 грудня 2015 року (номер справи 1527/16383/12, номер провадження 22-ц/785/6669/15) встановлено, що ОСОБА_1 і ОСОБА_3 перебували у шлюбі, зокрема, з серпня 1989 року по січень 1998 року. У 1992 році ними був сплачений пай за спірну квартиру у ЖБК «Жовтневий-25» у сумі 10 035,60 рублів.

15 січня 1998 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було розірвано відділом РАЦС Суворовської районної адміністрації виконкому Одеської міськради народних депутатів, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу, серія НОМЕР_2 .

ОСОБА_1 з реєстраційного обліку за квартирою АДРЕСА_2 у добровільному порядку не знімався. Рішення Суворовського районного суду м. Одеси, яким він був визнаний таким, що втратив право користування зазначеним житловим приміщенням, скасовановказаним рішенням апеляційного суду та ухвалено нове рішення про відмову ОСОБА_1 у позові до ОСОБА_4 про визнання об`єктом права спільної сумісної власності, визнання частково недійсним свідоцтва про право власності і свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання права власності на частину квартири. При цьому, спір по суті залишився фактично не вирішеним, оскільки апеляційний суд мотивував відмову у позові тим, що судом першої інстанції не було залучено до участі у справі у якості співвідповідачів: виконавчий комітет Одеської міської ради та ЖБК «Жовтневий-25» .

22 січня 2009 року ОСОБА_3 отримала свідоцтво про право власності на спірну квартиру на підставі довідки ЖБК «Жовтневий-25» від 12 листопада 2008 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим відділом державної РАЦС у м. Одесі Одеського міського управління юстиції від 08 січня 2013 року, актовий запис № 333, серія НОМЕР_3 .

Після смерті ОСОБА_3 її мати ОСОБА_4 05 липня 2013 року отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на вказану квартиру.

Спадкова справа №4/2013 зареєстрована в реєстрі за № 421. Свідоцтво видане приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гончаровою С. Ю. Номер запису про право власності 1529754, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 3681568 від 05 липня 2013 року 11:05:48.

12 лютого 2016 року ОСОБА_4 уклала з ОСОБА_2 договір купівлі-продажу спірної квартири. Договір посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Джулай С. В., номер запису про право власності: 13236187 від 14:56:56, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 28219136.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла, про що свідчить свідоцтво про смерть, видане відділом РАЦС м. Лубни Лубненського міськрайонного управління юстиції у Полтавській області.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (стаття 1 ЦПК України у редакції 2004 року, чинній на час звернення до суду з позовом).

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 4 ЦПК України 2004 року).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Отже, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Звертаючись до суду з позовом за захистом свого порушеного права власності на квартиру, позивач просив визнати недійним договір її купівлі-продажу, укладений між відповідачем та особою, яка успадкувала цю квартиру. Тобто, він вважає себе власником половини спірної квартири, проте не був стороною договору.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Стаття 216 ЦК України визначає особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Суди попередніх інстанцій у справі, яка переглядається, застосувавши положення статей 215, 216 ЦК України при задоволенні позову ОСОБА_1 у частині визнання права власності та визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири не врахували, що реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.

Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використання правового механізму, установленого статями 215, 216 ЦК України. Такий спосіб захисту можливий лише шляхом подання віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно.

Отже, за таких обставин належним способом захисту порушеного права власності є витребування майна від нинішнього його володільця шляхом пред`явлення віндикаційного позову.

Подібні правові висновки викладені Верховним Судом України у постановах: від 30 січня 2012 року у справі № 6-61цс11, від 21 листопада 2012 року у справі № 6-136цс12, від 13 травня 2015 року у справі № 6-67цс15.

Відповідно до частини першої статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України), який був чинним на час виникнення правовідносин щодо спірної квартири, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Згідно із частиною першою статті 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

У частині першій статті 15 Закону України «Про власність» (тут і далі, у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно.

Суди не врахували вказаних норм матеріального права та належно не перевірили доводів відповідача про те, що ОСОБА_3 внесла значну частину пайового внеску за спірну квартиру сама, за особисті кошти, коли не перебувала у шлюбі з ОСОБА_1 , тому він у будь-якому разі не може претендувати на1/2 частину квартири.

Отже, суди у порушення вимог статей 212-215 ЦПК України 2004 року (суд першої інстанції) та статей 263-265 ЦПК України (апеляційний суд) не забезпечили повного та всебічного розгляду справи, вищевказаних положень закону не врахували, належно не встановили обставин справи, правовідносин, що склалися, та закон, який їх регулює, дійшовши передчасного висновку про часткове задоволення позову, а суд першої інстанцій про повне задоволення позову.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно із частиною четвертою статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Оскільки суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості під час розгляду справи в касаційному порядку встановлювати нові обставини або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, то усунути вказані недоліки розгляду справи на стадії касаційного перегляду неможливо, тому, оскільки порушення норм процесуального права допущені обома судами, справу необхідно передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 23 березня 2017 року та постанову Одеського апеляційного суду від 22 травня 2019 року скасувати та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник І. А. Воробйова Б. І. Гулько Р. А. Лідовець Ю. В. Черняк