Постанова

Іменем України

21 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 491/292/16-ц

провадження № 61-8250св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Ананьївська районна державна адміністрація Одеської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ананьївського районного суду Одеської області, у складі судді Дорош В. В., від 16 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області, у складі колегії суддів: Сєвєрової Є. С., Вадовської Л. М., Ващенко Л. Г., від 14 листопада 2017 року.

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Ананьївська районна державна адміністрація Одеської області, про визнання свідоцтва про спадщину недійсним, скасування державної реєстрації права власності, скасування державного акта, встановлення факту реєстрації шлюбу.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати - ОСОБА_3 , яка проживала зі своїм чоловіком ОСОБА_4 в с. Шелехове Ананьївського району Одеської області.

Матір мала сертифікат на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_1 , яка перебувала у колективній власності КСП «Більшовик» Ананьївського району Одеської області. На вказаний сертифікат мати заповіту не складала. Позивач зазначає, що батько фактично прийняв спадщину згідно діючого на той час законодавства, однак свідоцтво про право на спадщину не отримав та ІНФОРМАЦІЯ_2 помер. Відповідно до складеного ним заповіту вона є спадкоємцем всього його майна, де б воно не знаходилося. Під час оформлення спадщини вона дізналась, що 31 серпня 2004 року відповідач звернулася до Ананьївської районної державної нотаріальної контори Одеської області, надала довідку про те, що вона проживала спільно з покійною, що не відповідає дійсності, оскільки навіть у паспорті відповідача була відмітка про прописку з 22 січня 1998 року за адресою: АДРЕСА_1 , і отримала свідоцтво про право на спадщину без врахування інших спадкоємців.

Із урахуванням зазначеного, позивач просила визнати свідоцтво про право на спадщину, видане 31 серпня 2004 року державним нотаріусом на спадкове майно ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , на ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що складається з права на земельну частку (пай) недійсним. Скасувати розпорядження Ананьївської районної державної адміністрації Одеської області № 100 від 27 лютого 2007 року в частині передачі у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки та визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, серії ЯГ № 924016, виданий 03 грудня 2007 року Ананьївською районною державною адміністрацією Одеської області, і скасувати його державну реєстрацію. Враховуючи те, що відомості про реєстрацію шлюбу не збереглися, просила встановити факт реєстрації шлюбу між ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , укладений 01 січня 1953 року у с. Коховка Ананьївського району Одеської області.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ананьївського районного суду Одеської області від 16 травня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не доведено безспірними доказами тієї обставини, що ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , фактично прийняв спадщину після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , у тому числі успадкував право на земельну частку (пай). Посилання позивача на те, що заповідач, складаючи заповіт, заповідав на користь позивача спірну земельну частку (пай) згідно сертифікату серії НОМЕР_1 , який був виданий ОСОБА_3 , не знайшло свого підтвердження. Окрім того, позивач не довела незаконного переоформлення відповідачем у 2004 році спадщини після смерті ОСОБА_3 , обману при наданні нотаріусу довідки про спільне проживання зі спадкодавцем.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 14 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, а рішення Ананьївського районного суду Одеської області від 16 травня 2017 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що підстави для задоволення позовних вимог відсутні, оскільки позивачу про смерть матері було відомо з 1998 року, однак із заявою про прийняття спадщини вона не зверталася, що підтверджується копією спадкової справи. Позивач наділена правом на отримання спадкового майна після смерті її матері в порядку спадкової трансмісії, яке є похідним від волі та дій батька ОСОБА_1 , який за життя свого волевиявлення щодо прийняття спадщини після смерті дружини, зокрема права на спірну земельну ділянку, не виявив, і за життя право іншої доньки (відповідача) на спадщину не оспорював, а тому позивач не може вважатись такою, що прийняла спадщину у встановлений строк.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Ананьївського районного суду Одеської області від 16 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 14 листопада 2017 року і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що при вирішенні спору судом першої інстанції застосовано редакцію ЦК України, 2003 року, однак до спірних правовідносин слід застосовувати редакцію ЦК Української РСР 1963 року, яка діяла на момент відкриття спадщини після смерті матері позивача ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідач в силу положень статті 549 ЦК Української РСР не надала доказів вступу в управління та володіння спадковим майном, а тому не мала права оформляти спадщину після смерті спадкодавця. Судами надано неналежну оцінку показам свідків, які не підтверджують, що відповідач фактично вступила в управління та володіння спадковим майном. Відомості, зазначені у довідці Кохівської сільської ради Ананьївського району Одеської області, про те, що ОСОБА_2 постійно проживала разом із спадкодавцем по день її смерті, на підставі якої відповідач оформила спадщину, не відповідають дійсності, що підтверджується матеріалами справи. Також є необґрунтованими висновки судів про те, що відсутні докази прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 її чоловіком ОСОБА_4 , оскільки останній прийняв спадщину, так як проживав із своєю дружиною до дня її смерті.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 18 травня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі.

Відзив на касаційну скаргу не надходив

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Позивач та відповідач є сестрами, батьками яких є ОСОБА_3 , ОСОБА_4

ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , після її смерті відкрилася спадщина, до складу якої входило право на земельну частку (пай) у розмірі 5, 29 га, яке належало їй на підставі сертифікату серії НОМЕР_1 від 28 серпня 1996 року, у колективній власності КСП «Більшоик» с. Кохівка Ананьївського району Одеської області.

На зазначене майно 31 серпня 2004 року державним нотаріусом Ананьївської районної державної нотаріальної контори Одеської області було видане ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину (а. с. 13).

Розпорядженням Ананьївської районної державної адміністрації Одеської області № 100 від 27 лютого 2007 року «Про передачу в натурі земельних часток (паїв) із земель сільськогосподарського призначення колишнього КСП «Більшовик» в натурі були передані земельні частки (паї) ОСОБА_2 та ОСОБА_4 (а. с. 15, 16).

На підставі зазначеного розпорядження Ананьївської районної державної адміністрації Одеської області ОСОБА_2 . 03 грудня 2007 року отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 921016 (а. с. 17, 72).

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , за життя склав заповіт, яким все своє майно заповідав ОСОБА_1 (а. с. 8).

Позиція Верховного Суду

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно зі статтею 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановленні частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої-третьої, п`ятої та шостої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Спірні правовідносини щодо спадкування спірного майна після смерті матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , підлягають врегулюванню за нормами ЦК Української РСР 1963 року, оскільки виникли до набрання чинності ЦК України, 2003 року.

Частинами першою та другою статті 524 ЦК Української РСР 1963 року встановлено, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Згідно із статтею 525 ЦК Української РСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу.

Відповідно до статті 529 ЦК Української РСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є в рівних частках діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

Згідно зі статтею 548 ЦК Української РСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Згідно до статті 549 ЦК Української РСР діями, що свідчать про прийняття спадщини, є фактичний вступ в управління або володіння спадковим майном та (або) подання нотаріальному органу за місцем відкриття спадщини заяви про прийняття спадщини.

Відповідно до статті 553 ЦК Української РСР спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається.

Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу).

Із системного аналізу положень статей 548, 549, 554 ЦК Української РСР слідує, що для набуття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Спадкоємець є таким, що прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Згідно положень статті 57 ЦПК України, 2004 року, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до статті 60 ЦПК України, 2004 року, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, враховуючи вказані норми матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, обґрунтованого виходив із того, що підстави для задоволення позовних відсутні, оскільки позивач не довела, що її батько ОСОБА_4 прийняв у встановленому ЦК Української РСРпорядку спадщину (вступив в управління та володіння спадковим майном) після смерті своєї дружини ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а тому ОСОБА_4 вважається таким, що в силу положень статті 553 ЦК Української РСРвідмовився від спадщини, зокрема і від набуття права на спірну земельну ділянку (пай).

Як встановлено судами, у 2007 році в натурі були виділені земельні ділянки, одна з яких була спадковим майном і передана у власність ОСОБА_2 , яка довела, що прийняла спадщину після смерті матері, а інша належала ОСОБА_4 (а. с. 16), які згідно пояснень сторін спору були передані в оренду, що свідчить про те, що ОСОБА_4 був обізнаний про прийняття після смерті його дружини спадщини його донькою, яка є відповідачем у справі. Окрім того, ОСОБА_4 за життя на спадкове майно після смерті дружини не претендував, до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини не звертався, право власності ОСОБА_2 на спірну земельну ділянку не оспорював, будучи при цьому обізнаним про склад спадщини після смерті дружини.

Варто також зазначити, що про смерть матері ОСОБА_1 було відомо з 1998 року, однак із заявою про прийняття спадщини вона також не зверталася, що підтверджується спадковою справою, яку було досліджено судами при розгляді цього спору.

Вказаним обставинам надано належну оцінку судами попередніх інстанцій.

Ці та інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення суду першої та ухвала суду апеляційної інстанції ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій. Судами правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, зроблені обґрунтовані висновки про відмову у задоволенні позовних вимог на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами (стаття 212 ЦПК України у редакції, чинній на момент розгляду справи).

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування оскаржених судових рішень, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ананьївського районного суду Одеської області від 16 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 14 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді Є. В. Синельников
С. Ф. Хопта
В. В. Шипович