ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 629/2037/13-ц Головуючий суддя І інстанції Дегтярчук М.О.
Провадження № 22-ц/818/246/19 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із договорів
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2019 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Яцини В.Б.

суддів колегії: Кіся П.В., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря судового засідання Колесник О.Е.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі її представника ОСОБА_4 на рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 14 грудня 2015 року, ухвалене у складі судді Дегтярчук М.О., по справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_5, правонаступником якої є ОСОБА_6, про звернення стягнення та виселення, за зустрічною позовною заявою ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», треті особи: ОСОБА_7, ОСОБА_5, правонаступником якої є ОСОБА_6, про визнання недійсним іпотечного договору, за позовом ОСОБА_7 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_5, правонаступником якої є ОСОБА_6, про визнання недійсним іпотечного договору, за зустрічною позовною заявою ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», третя особа: ОСОБА_5, правонаступником якої є ОСОБА_6, про захист прав споживачів та визнання іпотеки припиненою,

В С Т А Н О В И В :

У травні 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк» (нині Акціонерне товариство - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про звернення стягнення на іпотечне майно та виселення.

Позовні вимоги вмотивовані тим, що 03 квітня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір № HАС0GI, за умовами якого відповідач отримала кредит у розмірі 303 000 грн. строком повернення до 03 грудня 2016 року зі сплатою 15 % річних.

За заявою позичальника від 24 вересня 2008 вказаний кредитний договір було переведено з національної валюти гривні в іноземну валюту долар США, внаслідок чого розмір кредиту після проведення конвертації складає 60402,17 доларів США, зі сплатою відсотків за його користування у розмірі 14,04 % річних.

У забезпечення вказаного договору, 03 квітня 2008 року між банком та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки, за умовами якого остання передала в іпотеку банку належний їй на праві власності жилий будинок № АДРЕСА_1 та земельну ділянку, на якій він розташований.

З причини неналежного виконання ОСОБА_5 узятих на себе грошових зобов'язань щодо своєчасного і повного погашення кредиту у неї перед банком виникла заборгованість, розмір якої станом на 17 квітня 2013 року складає 80 605,06 доларів США, з яких 49 621,30 доларів США - заборгованість за кредитом, 14341,59 доларів США - заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом, 2537,73 доларів США - заборгованість зі сплати комісії за користування кредитом, 10245,83 доларів США - пеня, 31,29 доларів США - штраф (фіксована частина) та 3837,32 доларів США - штраф (процентна складова), яку відповідач у добровільному порядку не сплачує.

У зв'язку з викладеним ПАТ КБ «ПриватБанк» просило в рахунок погашення вказаної заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки: житловий будинок та земельну ділянку, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1, виселити усіх його мешканців та зняти їх з реєстрації за вказаною адресою.

У липні 2013 року ОСОБА_3 звернулась до суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПривтБанк» про визнання недійсним іпотечного договору від 03 квітня 2008 року, посилаючись на те, що такий договір було укладено без згоди її чоловіка, ОСОБА_7, чим порушено вимоги ст. 203 ЦК України та ст. 65 СК України.

02 серпня 2013 року ОСОБА_7 звернувся до суду з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк», який згодом уточнив, та просив визнати договір іпотеки, укладений між банком та його дружиною ОСОБА_3 недійсним з підстав невідповідності його вимогам закону, оскільки укладаючи цей договір його дружина розпорядилася нерухомим майном без його згоди, враховуючи те, що позивачем було вкладено значні кошти в поліпшення належного його дружині ОСОБА_3 за договором дарування від 2 жовтня 1997 року будинку № АДРЕСА_1, який є предметом іпотеки відповідно до оспорюваного договору від 3 квітня 2008 року, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3

У червні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживачів та визнання іпотеки припиненою, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що після укладення 24 вересня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 додаткової угоди щодо зміни валюти кредитування між сторонами кредитного договору виникло нове зобов'язання (валютне), новація, на забезпечення якого вона згоди не надавала.

Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 14 грудня 2015 року первісний позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 3 квітня 2008 року № HACOGI у розмірі 80 615,06 доларів США, що станом на 17 квітня 2013 року становило 644 114 грн. 34 коп., звернуто стягнення на житловий будинок, загальною площею 317,10 кв. м, жилою площею 142,10 кв. м, та земельну ділянку, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1, шляхом продажу предмета іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені ОСОБА_3 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмета іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням дій щодо оформлення та з отриманням кадастрового номера земельної ділянки, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки.

У задоволенні решти позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» та зустрічних позовів ОСОБА_3 і ОСОБА_7 відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 в апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати, та постановити нове рішення, яким у задоволенні первинного позову банку відмовити, зустрічний позов про захист прав споживачів та визнання іпотеки припиненою задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом при ухваленні рішення порушено вимоги матеріального та процесуального права, не дана належна оцінка усім доказам, які надавалися апелянтом в ході судового розгляду, що призвело до ухвалення незаконного рішення судом.

Апелянт зазначає, що судом не встановлена та не зазначена початкова вартість предмету іпотеки.

Рішення суду не відповідає вимогам Закону України «Про іпотеку», а саме ст. 38, 39 цього Закону.

Апелянт також вважає, що у суду першої інстанції не було підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки, договір іпотеки припинився, оскільки зобов'язання за первісним кредитним договором який був у національній валюті були виконані, а зобов'язання за кредитним договором укладеним у іноземній валюті іпотекою будинку та земельної ділянки не забезпечувалися.

ПАТ КБ «ПриватБанк» рішення суду не оскаржив, з частковим задоволенням позовних вимог погодився.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 28 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 14 грудня 2015 року в частині задоволення позовних вимог змінено та викладено у іншій редакції. В іншій частині оскаржуване рішення залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 жовтня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення Апеляційного суду Харківської області від 28 жовтня 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 26 грудня 2018 року до участі у справі було залучено ОСОБА_6, який є правонаступником ОСОБА_5, яка померла 13.02.2017.

Частина третя статті 3 ЦПК Українипередбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Згідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Колегія суддів, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України вислухала доповідь судді-доповідача, за відсутності усіх учасників справи, які не з'явилися в судове засідання після неодноразових повідомлень суду апеляційної інстанції, що не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності згідно до положень ст. 372 ЦПК України, перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та розглянутого судом позову, вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

У статті 263 ЦПК України визначені наступні вимоги до законності і обґрунтованість судового рішення:

1. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

2. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

3. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

5. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.

Оскаржуване рішення не повністю відповідає вказаним вимогам.

Суд першої інстанції, задовольняючи частково позовні вимоги банку, виходив із того, що у разі виникнення боргу за договором кредиту позивач вправі задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог суд першої інстанції виходив із безпідставності та недоведеності таких вимог.

Колегія суддів не повністю погоджується з висновками суду, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом встановлено, що 3 квітня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 укладено договір про іпотечний кредит № HAC0GI, за яким остання отримала кредитні кошти в розмірі 303 000 грн. строком до 3 грудня 2016 року зі сплатою 15 % річних.

З метою забезпечення цього договору того ж дня між банком та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого відповідач передала в іпотеку банку належне їй на праві особистої приватної власності нерухоме майно, а саме: житловий будинок та земельну ділянку, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1, вартість якого визначено в розмірі 404 000 грн.

24 вересня 2008 року ОСОБА_5 звернулася до ПАТ КБ «ПриватБанк» із заявою про зміну валюти погашення кредиту, на підставі якої між сторонами кредитного договору було укладено додаткову угоду, відповідно до якої банк зобов'язався надати позичальнику кредитні кошти шляхом перерахування на рахунок № НОМЕР_1 на строк до 03 грудня 2016 року включно у вигляді строкового кредиту у розмірі 60 402,17 долари США, що дорівнює залишку заборгованості за договором іпотечного кредиту - 300 802 грн. 82 коп., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,17 % на місяць.

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_5 взятих на себе грошових зобов'язань у неї перед банком утворилась заборгованість, розмір якої згідно з наданим позивачем розрахунком станом на 17 квітня 2013 року складає 80 615,06 доларів США.

Разом з тим, як встановлено судами та підтверджується матеріалами справи, ПАТ КБ «ПриватБанк» листом від 28 лютого 2013 року № 30.1.0.0/2-NY9 повідомило основного боржника та майнового поручителя, ОСОБА_5 та ОСОБА_3 про наявність заборгованості за кредитним договором у розмірі 39 035,80 доларів США та заявило вимогу дострокового повернення всієї суми кредиту в тридцятиденний строк із дня отримання цієї вимоги.

Відповідно до ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

За правилами ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Правові наслідки порушення зобов'язання, забезпеченого іпотекою, передбачені Законом України від 05 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» (далі - Закон).

Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (ст. 3 Закону).

Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачено умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

За змістом ч. 1 ст. 33 Закону у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст. 12 цього Закону.

Аналогічні положення містять договори кредиту та іпотеки, укладені між сторонами.

Отже, підставою для звернення стягнення на предмет іпотеки є порушення зобов'язань з боку основного боржника і факт такого порушення був безспірно встановлений судом.

Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Частиною першою ст. 36 Закону визначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 36 Закону договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати, зокрема: право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст. 38 цього Закону.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано ст. 39 Закону, якою передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону.

Отже, аналіз положень ст. ст.33, 36-39 Закону України «Про іпотеку» дає підстави для висновку про те, що законодавець визначив три способи захисту на задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду, та два позасудових: на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У справі, яка розглядається, п. 4.1 договору іпотеки від 3 квітня 2008 року № HAC0GI сторони визначили три способи захисту на задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: на підставі рішення суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що узгоджується з положеннями Закону України «Про іпотеку».

Звертаючись до суду з позовом, ПАТ «КБ «ПриватБанк» обрало судовий спосіб захисту порушених прав кредитодавця щодо виконання позичальником грошових зобов'язань, забезпечених іпотекою, та просило суд звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 Закону.

Отже, закон визначає спеціальний порядок звернення стягнення на предмет іпотеки, у тому числі деякі правила для здійснення реалізації предмета за рішенням суду, зокрема в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві.

Однак, суд першої інстанції всупереч вказаних положень закону ухвалив про звернення стягнення на предмет іпотеки з наданням права іпотекодержателя продати його не від свого імені, а від імені іпотекодавця, що не узгоджується з вимогами ч. 5 ст. 38 Закону.

За змістом ч. 1 ст. 39 Закону в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначається, крім іншого, початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Відповідно до ч. 6 ст. 38 Закону ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.

Отже, у разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 Закону, резолютивна частина рішення суду повинна відповідати вимогам ст. ст. 38, 39 Закону.

Скасовуючи рішення суду апеляційної інстанції суд касаційної інстанції вказав, що згідно Закону та положенням п. 4 ч. 1 ст. 215 чинного на той час ЦПК України (нині - п. 1 ч. 5 ст. 265 ЦПК), в резолютивній частині рішення повинна зазначатись, крім іншого, початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації, при цьому ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Відповідно до п. 42 постанови Пленуму ВССУ №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 21.03.2012 року: резолютивна частини рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України «Про іпотеку». Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій)»

При цьому, враховуючи можливу зміну вартості нерухомого майна після ухвалення рішення суду до фактичного продажу іпотечного майна, та відповідно до положень п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України про загальні засади цивільного судочинства, справедливість, добросовісність та розумність, колегія суддів вважає, що відповідно до вказаної норми Закону, найбільш захищеними будуть права та інтереси боржника і кредитора в ситуації, коли початкова ціна продажу в договорі буде визначатися на підставі оцінки суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, проведеної вже під час укладання цього договору.

Виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» можна зробити висновок, що у розумінні норми статті 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону.

Разом з тим відповідно до статей 19, 57 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження під час здійснення виконавчого провадження не позбавлені можливості заявляти клопотання про визначення вартості майна, тобто визначення іншої ціни предмета іпотеки, ніж буде зазначена в резолютивній частині рішення суду, якщо наприклад, така вартість майна змінилася.

З урахуванням наведеного, Велика Палата Верхового Суду у постанові від 21 березня 2018 року по справі № 235/3619/15-ц (провадження № 14-11цс18) дійшла висновку про те, що у спорах цієї категорії, лише не зазначення у резолютивній частині рішення суду початкової ціни предмета іпотеки в грошовому вираженні не має вирішального значення, та не тягне за собою безумовного скасування судових рішень.

З огляду на аналогічні обставини цієї справи, колегія суддів суду апеляційної інстанції відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховує висновки щодо застосування наведених норм Закону України «Про іпотеку», викладені у вказаній постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року про те, що суд в такій ситуації не зобов'язаний зазначати у резолютивній частині рішення суду початкової ціни предмета іпотеки в грошовому вираженні.

Крім того, відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Положеннями ст. 61 Конституції України визначено, що ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Оскільки штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором - свідчить про недотримання судом першої інстанції положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15, яка відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України має враховуватися судом апеляційної інстанції при застосуванні таких норм права в цій справі.

При цьому колегія суддів відхиляє доводи скарги про те, що у даному випадку в результаті укладання між ПриватБанком та ОСОБА_5 додаткової угоди до договору про іпотечний кредит № HAC0GI від 03.04.2008 відбулася новація первинного договору кредиту № HAC0GI від 03.04.2008, внаслідок чого первинний договір кредиту припинив свою дію, у основного боржника виникли нові боргові зобов'язання, внаслідок чого іпотека, якою було забезпечено виконання договору кредиту також припинилася.

Так, у статті 604 ЦК України зазначено про припинення зобов'язання за домовленістю сторін:

1. Зобов'язання припиняється за домовленістю сторін.

2. Зобов'язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов'язання новим зобов'язанням між тими ж сторонами (новація).

3. Новація не допускається щодо зобов'язань про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, про сплату аліментів та в інших випадках, встановлених законом.

4. Новація припиняє додаткові зобов'язання, пов'язані з первісним зобов'язанням, якщо інше не встановлено договором.

24.09.2008 року ОСОБА_5 звернулася до Банку з заявою, в якій просила змінити валюту погашення кредиту (т. 1 а. с. 38). На підставі зазначеної заяви між Банком та ОСОБА_5 була укладена додаткова угода до договору про іпотечний кредит від 03.04.2008.

Як вбачається з п. 1 Іпотечного договору № HAC0GI від 03.04.2008, до Договору про іпотечний кредит також відносяться усі додаткові угоди, додатки, зміни та доповнення до нього, які чинні на момент укладання цього Договору та можуть бути укладені після його укладання (т. 1 а. с. 34).

Із преамбули Додаткової угоди до Договору про іпотечний кредит № HAC0GI від 03.04.2008р., укладеного 24 вересня 2008 року, вбачається, що ця додаткова угода є нова редакція вказаного Договору про іпотечний кредит № HAC0GI від 03.04.2008р. Згідно до п. 1.3 - забезпечення виконання Позичальником зобов'язань за даним Договором зазначено в п. 8.3 змінної частини Договору, а також всі інші види іпотеки, поруки й т.п., надані Банку з метою забезпечення зобов'язань за даним Договором (т. 1 а. с. 26).

Відповідно до п. 8.1 Додаткової угоди від 24 вересня 2008 року до Договору про іпотечний кредит № HAC0GI від 03.04.2008. ПриватБанк зобов'язався надати Позичальникові, ОСОБА_5, кредитні кошти шляхом перерахування на рахунок № НОМЕР_1 на строк з 24.09.2008 по 03.12.2016 включно, у розмірі 60402,17 доларів США на ті ж самі цілі, на які були надані кошти за Договором про іпотечний кредит: покращення житлових умов, зі сплатою за користування Кредитом відсотків у розмірі 1,17 % на місяць на суму залишку заборгованості за Кредитом. Станом на 24.09.2008 залишок заборгованості по Договору про іпотечний кредит № HAC0GI від 03.04.2008 складає 300802,82 грн., що еквівалентно 60402,17 доларів США. У п. 8.3 названої Додаткової угоди передбачено, що забезпеченням виконання Позичальником зобов'язань за даним Договором виступає іпотека нерухомого майна, а саме житловий будинок загальною площею 317, 10 кв.м та земельна ділянка загальною площею 0,1 га, розташовані за адресою: АДРЕСА_1. 9т. 1 а.с. 30).

Згідно до п.п. 1.1, 1.2 Іпотечного договору № HAC0GI від 03.04.2008 іпотекодавець, ОСОБА_3, передала ПриватБанку в іпотеку вищевказаний будинок та земельну ділянку з метою забезпечення виконання зобов'язання, що випливає з Договору про іпотечний кредит № HAC0GI від 03.04.2008.

Виходячи з наведеного змісту Іпотечного договору та Додаткової угоди, де зазначено про предмет іпотеки, який згідно до іпотечного договору № HAC0GI від 03.04.2008 забезпечував виконання Договору про іпотечний кредит № HAC0GI від 03.04.2008, з укладенням Додаткової угоди відповідно до вказаної норми ч. 4 ст. 604 ЦК України ця іпотека, як додаткове зобов'язання, не припинилася.

Суд апеляційної інстанції на підставі наданих ПриватБанком платіжних доручень та виходячи з наведених умов Іпотечного договору та Додаткової угоди, з урахуванням мети укладання Додаткової угоди, зазначеної в її преамбулі, встановив, що на підставі Додаткової угоди до Договору про іпотечний кредит ПриватБанк фактично не надав Позичальнику, ОСОБА_5, нових грошових коштів в сумі 60402,17 доларів США, а лише конвертував існуючу на день укладання Додаткової угоди заборгованість у національній валюті по Договору про іпотечний кредит, - у долари США, змінивши процентну ставку кредиту. Доводи апелянта про те, що за рахунок отриманих у кредит за Додаткової угодою доларів США була погашена заборгованість за Договором про іпотечний кредит - не відповідають матеріалам справи, і тому колегія суддів їх відхиляють, за недоведеністю.

Відмовляючи у задоволенні вимог зустрічних позовів, суд свої висновки мотивував тим, що вони не були належним чином обґрунтовані та доведені.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Згідно з ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ(майно),яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частиною 1 ст. 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.57 СК України майно набуте дружиною до шлюбу є її особистою приватною власністю.

Відповідно до ч.1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Нормами ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

У статті 77 ЦПК України вказано про належність доказів:

1. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

2. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

3. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

4. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

У статті 78 ЦПК України зазначено про допустимість доказів:

1. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

2. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Про достатність доказів вказано у ст. 80 ЦПК України:

1. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

2. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Таким чином, оскільки відповідачі не довели підстави своїх зустрічних позовних вимог, суд першої обґрунтовано відмовив в їх задоволенні.

Що стосується оскарженого рішення суду першої інстанції про стягнення штрафів відповідно до Договору № HАС0GI в сумі 3868,61 доларів США, що за курсом 7,99 відповідно до службового розпорядження НБУ від 17.04.2013 складає 30910,19 гривень, то в цій частині стягнення є подвійним, не відповідає передбаченим у ст. 61 Конституції гарантіям і тому підлягає скасуванню, із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині.

Що стосується вимог Приватбанку про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом надання права укласти договір купівлі-продажу, то в цій частині рішення суду першої інстанції не відповідає наведеним нормам Закону України «Про іпотеку» і тому ці вимоги підлягають задоволенню частково, шляхом надання права ПриватБанку укласти договір купівлі-продажу не від імені Іпотекодавця, а від імені Іпотекодержателя.

З огляду на це та відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України в цій частині оскаржене рішення суду першої інстанції підлягає відповідній зміні, а скарга - частковому задоволенню.

Підстав для перерозподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України не встановлено.

Керуючись ст.ст. 259, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 381-384, 389-392 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 14 грудня 2015 року скасувати в частині стягнення штрафів відповідно до Договору № HАС0GI в сумі 3868,61 доларів США, що за курсом 7,99 відповідно до службового розпорядження НБУ від 17.04.2013 складає 30910,19 гривень.

Відмовити в задоволенні позову в цій частині.

Рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 14 грудня 2015 року в частині задоволення позовних вимог Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» змінити в частині надання дозволу на продаж предмету іпотеки і викласти в наступній редакції.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № HАС0GI від 03.04.2008, в розмірі 76746,45 доларів США, що за курсом 7,99 відповідно до службового розпорядження НБУ від 17.04.2013 складає 613204,14 гривень: звернути стягнення на будинок, загальною площею 317,10кв.м., житловою площею 142,10кв.м та земельну ділянку, які розташовані за адресою: Харківська область, м. Лозова, пров. Вишневий, буд.4, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки № HАС0GI від 03.04.2008) за ціною на підставі оцінки суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна Акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (49094,м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, 50,к од ) від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням дій щодо оформлення та з отриманням кадастрового номеру земельної ділянки, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення АТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки.

В іншій частині рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 14 грудня 2015 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 25.03.2019.

Головуючий суддя

В.Б. Яцина

Судді колегії

П.В. Кісь.

О.М. Хорошевський.