ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2019 року

м.Суми

Справа №578/1020/18

Номер провадження 22-ц/816/1650/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ткачук С. С. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Собини О. І.

за участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Краснопільського районного суду Сумської області від 14 січня 2019 року в складі судді Косар А.І., ухваленого у смт Краснопілля, повне судове рішення складено - 21 січня 2019 року,

в с т а н о в и в:

Звернувшись до суду із позовом, ОСОБА_1 просила: 1) визнати дійсною угоду від 23.12.2005 року, укладену між нею та ОСОБА_2 щодо поділу квартири АДРЕСА_1, шляхом виплати відповідачу грошової компенсації за його частку у праві спільної сумісної власності в сумі 5000 грн; 2) визнати за нею право особистої приватної власності на зазначену квартиру.

Свої вимоги мотивувала тим, що з 07.08.1999 року по 12.08.2005 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, у період якого, а саме 16.11.2001 року, за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу, укладеним на її ім'я, була придбана спірна квартира. 23.12.2005 року нею було сплачено відповідачу 5000 грн, як компенсацію його частки у спільному сумісному майні подружжя та отримано розписку про отримання цих коштів, у якій останній відмовлявся від претензій з приводу права на квартиру. Вказану розписку вважає договором про поділ спільного сумісного майна подружжя, однак відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення договору, чим порушує її права, що і стало підставою звернення до суду з позовом.

Рішенням Краснопільського районного суду Сумської області від 14.01.2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 1536,80 грн судового збору до Державного бюджету України.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове про задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги мотивувала тим, що судом першої інстанції було помилково застосовано норми ст.ст. 219, 220, 334, 640, 657 ЦК України, оскільки предмет доказування у даній справі не пов'язаний з договором купівлі-продажу майна чи іншим договором, який підлягав би державній реєстрації. Вказує, що під час розгляду справи було доведено належними доказами щодо домовленості між сторонами у справі щодо поділу у 2005 році спірної квартири, шляхом виплати відповідачу грошової компенсації, повного виконання цієї угоди позивачем, ухилення відповідача від нотаріального посвідчення цієї угоди.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без мін. Вказує, що договір про поділ майна подружжя в розумінні ст. 69 СК України та ст. 626 ЦК України не укладався, а розписка лише свідчить про отримання компенсації у частці спільного майна подружжя та повинна враховуватись при поділі такого майна.

Позивач апеляційну скаргу підтримала та просила задовольнити.

Представник відповідача проти скарги заперечив та просив рішення залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що розписка від 23.12.2005 року за своїм змістом не дає підстав вважати про волевиявлення відповідача на виділ нерухомого майна у вигляді квартири позивачу або на відчуження 1/2 частини квартири. Крім того, укладення будь-якого договору стосовно нерухомого майна у простій письмовій формі без нотаріального посвідчення тягне за собою його нікчемність, а компенсація за 1/2 частку квартири в розмірі 5000 грн не є співмірною до реальної вартості частки, на яку має право ОСОБА_2, оскільки вартість квартири становить 41649,00 грн.

Колегія суддів не може повністю погодитися з таким висновком місцевого суду виходячи з наступного.

Як вбачається із цивільної справи, сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі у період з 07.08.1999 року по 12.08.2005 року.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 16.11.2001 року ОСОБА_1 придбала квартиру АДРЕСА_1 за 3500 грн. Проіндексована загальна вартість квартири згідно довідки Сумського ООБТІ від 04.09.2001 року становить 7354 грн (а.с. 16).

Право власності ОСОБА_1 зареєстровано, про що свідчить реєстраційний напис на документі про право власності від 26.11.2001 за № 2470.

Ринкова вартість даної квартири станом на 18.09.2018 року становить 41649,00 грн (а.с. 24-52).

Згідно довідки про склад сім'ї від 17.10.2018 року у вказаній квартирі зареєстровані та проживають ОСОБА_1 та син сторін у справі ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 6).

Відповідно до розписки від 23.12.2005 року, ОСОБА_2 (зазначаються паспортні дані) отримав гроші в сумі 5000 грн від ОСОБА_1 (зазначаються паспортні дані) в рахунок вартості 1/2 частки домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, та належної йому на праві майна подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2, оскільки придбане в період шлюбу. Гроші отримані як компенсація частки в майні подружжя повністю. Також зазначено, що ОСОБА_2 претензій з приводу права на домоволодіння не має та не матиме в майбутньому, розписка написана ним власноручно без примусу, гроші в сумі 5000 грн отримані в присутності громадян ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Розписка підписана ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5 (а.с. 15).

Обставини викладені у розписц відповідачем не оспорюються.

Договір про поділ майна не укладався.

03.10.2018 року позивач направила відповідачу листа, де просила 18.10.18 дати свою згоду на посвідчення договору про поділ майна в нотаріальному порядку для подальшого вчинення продажу квартири. Цей лист було отримано відповідачем.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду проте, що надану суду розписку не можна вважати договором про поділ майна подружжя, оскільки за своєю формою правочин з приводу оформлення договору про поділ нерухомого майна подружжя укладено без додержання вимог закону, діючого на час написання розписки.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину викладені у ст. 203 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.206 цього Кодексу усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

За змістом статті 210, частини 3 статті 640 цього Кодексу у випадках, встановлених законом, правочин ( договір) підлягає державній реєстрації. Договір, який підлягає державній реєстрації, є укладеним з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ч.2 ст. 220 ЦК України, яку просила позивача застосувати через ухилення її колишнього чоловіка від нотаріального посвідчення договору поділу квартиру у зв'язку із отриманням від нею 5000грн. в рахунок вартості його 1/2 частини за згодою, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Як роз'яснено у пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210, 640 ЦК України пов'язується з їх державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін.

Отже, підстави, що надають суду право визнати дійсним нотаріально не посвідчений договір, якщо сторони домовилися про усі його істотні умови, підтверджені письмовими доказами і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від нотаріального посвідчення такого договору (недобросовісна сторона). Таке рішення може бути прийняте судом на вимогу добросовісної сторони, яка виконала повністю або частково договір. Зміст положень ч. 2 дає підстави тлумачити їх таким чином, що вони не поширюються на випадки ухилення від нотаріального посвідчення договору усіх його сторін. Під ухиленням від нотаріального посвідчення договору має розумітися як активна протидія цьому, так і пасивне небажання вчинити цю дію.

Представлену суду розписку не можна вважати договором поділу спільного майна подружжя, бо вона не містить істотних умов щодо порядку переходу права власності до позивача після сплати нею колишньому чоловікові узгоджену з ним суму компенсації вартості його частки.

Даний доказ доводить проте, що колишнє подружжя, ще у грудні 2005 року досягло згоди про поділ спірної квартири шляхом сплати ОСОБА_2 вартості його 1/2 частки за 5 тисяч гривен, які ним були отримані 23.12.2005р., притому, що квартира була придбана за 3500 грн (вартість 1/2 частики 1750 грн).

За таких обставин апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги проте, що розписка за своєю правовою природою є договором поділу спільного майна подружжя, оскільки такого договору сторонами не було укладено.

Крім того, лист позивача від 03.10.18 не можна вважати пропозицією укласти договір, оскільки в ньому відсутня інформація, де б чітко зазначалася дата, місце (чи нотаріус), час укладення договору.

В частині відмови у задоволені визнання не укладеного договору поділу майна дійсним, висновки місцевого суду є законними та обґрунтованими і доводяться матеріалам справи.

Проте, відмовляючи у задоволені позову про визнання за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири, що належала відповідачу, оскільки спірна квартира була придбана у листопаді 2001 року, під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, з тих підстав, що суду не було надано доказів про домовленість поділу майна та розміру грошової компенсації, суд не надав належну правову оцінку розписці із змісту якої, вбачається, що сторонами, як співвласниками квартири, було досягнуто згоди про розмір грошової компенсації відповідачу за його частку в сумі 5000грн, які він отримав і на протязі усього часу з моменту отримання грошей питання поділу майна не порушував.

Слід зазначити, що право власності подружжя виникло під час дії КпШС 1969 р. У свою чергу права й обов'язки, яких сторони набувають у зв'язку з поділом спільного майна, виникло уже після того, як набув чинності СК.

Тому поділ правовідношення на дві частини з погляду законодавства, що діяло в процесі його існування та «розгортання» у часі, спричиняє відповідні наслідки. Одна частина правовідношення «опиняється» у сфері впливу старого закону (КпШС 1969 р.), а друга - нового (СК 2002 р.). У зв'язку з цим порядок набуття спільного майна та його правовий режим визначаються старим законом, а поділ майна подружжя має здійснюватися за правилами, передбаченими новим законом. За таких обставин розмір часток подружжя у майні, що є об'єктом права спільної сумісної власності, способи та порядок його поділу визначатимуться за правилами СК (ст.ст. 70, 71).

Апеляційний суд відмічає, що заявляючи вимогу про визнання права особистої приватної власності на спірну квартиру, позивач у мотивах позову посилається на ст. ст.ст.69,71 СК та 372 ЦК України. Це вказує, що нею порушено питання визнання за нею права власності і на частку колишнього чоловіка через здійснення у грудні 2005 року поділу квартири шляхом виплати йому грошової компенсації її вартості, визначеною на рівні 5000грн. за його згодою.

За таких обставин заперечення відповідача з проводу не надання ним згоди на поділ майна під час отримання ним грошової компенсації у грудні 2005 року та висновки суду щодо не відбуття поділу майна, оскільки ринкова вартість квартири на даний час становить 41649,00грн, спростовуються наведеним вище змістом написаною ним розпискою в якій викладені обставини не оспорюються.

За змістом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до статті 63 цього Кодексу дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Стаття 68 цього Кодексу передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Нормами статей 69-72 цього Кодексу прописано, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї.

Способи та порядок поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, є поділення об'єкта права спільної власності подружжя в натурі, а неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними або визнання право власності на нерухоме майно в ідеальних частках.

Крім того, цим Кодексом передбачено, що присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Як роз'яснено у пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Пунктом 25 цієї постанови пленуму зазначається, що, вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

За приписами ч.1 ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними.

Аналіз викладених норм матеріального права дає підстави для висновку, що подружжя, як співвласники мають право за домовленістю поділи спільно нажите за період шлюбу майно шляхом виплати одному з подружжя узгодженої з ним грошової компенсації вартості його частки. У позасудовому порядку перехід права власності засвідчується у договорі поділу майна, а в судовому порядку за рішенням суду.

На підставі викладеного, апеляційний суд визнає обґрунтованою вимогу щодо визнання права власності на квартиру, але тільки в частині визнання за позивачем права власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1, що належить відповідачеві на підставі договору купівлі-продажу від 16.11.2001 року, через поділ у 2005 році цього об'єкту майна за домовленістю між співвласниками у спосіб виплати відповідачу грошової компенсації вартості його частки, за ціною узгодженою з ним, відповідно до норми ст. 71 СК України. Право власності ОСОБА_1 на іншу половину квартири доведено цим же договором купівлі-продажу і це право ніким не оспорюється.

Щодо заперечення з боку відповідача проте, що поділ майна не відбувся через отримання ним тільки 5000грн, а за оцінкою вартості майна станом на 18.09.18 її вартість становить 41649 грн є безпідставним, оскільки вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Позивач заявила вимогу визнати за нею право власності на 1/2 частку квартири відповідача у зв'язку із відбуттям поділу квартири за згодою відповідача ще у 2005 році за ціною погоджену з відповідачем.

Отже, оскільки позивач вчинила дії, які свідчать про сплату нею погодженої з відповідачем суму грошової компенсації вартості його частки квартири попередньо до подання позову, то для задоволення її вимоги про визнання за нею права власності на цю частку квартири за рішенням суду не потребує внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду у збільшеному розмірі через зростання за час, що сплинув з моменту отримання відповідачем грошової компенсації, оцінювальної вартості квартири.

Позиція відповідача викладена у запереченнях на позов щодо не отримання ним грошової компенсації вартості його частки через зростання ціни на квартиру на час розгляду справи, фактично має мету отримати від колишньої дружини додаткові грошові кошти.

За змістом частини 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Посилання представника відповідача у відзиві на апеляційну скаргу на те, що в аналогічній справі № 235/4618/16-ц було висловлено позицію щодо не співмірності суми виплаченої грошової компенсації до реальної вартості частки є безпідставними, оскільки правовідносини, які виникли в указаній вище справі, різняться з обставинами справи, рішення у якій переглядається.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року).

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволені вимоги про визнання права власності на квартиру не відповідає, бо вищевикладене залишилось поза увагою місцевого суду, що призвело до неправильних висновків про не законність та необґрунтованість вимоги позивача, тому відповідно до ст. 376 ЦПК України в цій частині рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення вимоги.

Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, розподіл судових витрат також підлягає зміні.

Враховуючи, що частково задовольняється тільки вимога про визнання права власності на квартиру, а позивачу сплату судового збору за подання позову та апеляційної скарги було відстрочено, то з ОСОБА_2 слід стягнути на користь держави 704,80 грн судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції та 1057,20 грн - в суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-382 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Краснопільського районного суду Сумської області від 14 січня 2019 року в частині відмови про визнання права власності на квартиру і розподілу судових витрат скасувати та прийняти в цій частині нову постанову.

Вимоги ОСОБА_1 про визнання права власності на квартиру задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, яка належить її колишньому чоловіку ОСОБА_2, у зв'язку з поділом майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави 704,80 грн судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції та 1057,20 грн - в суді апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст рішення складено 22 березня 2019 року.

Головуючий - С.С. Ткачук

Судді: О.Ю. Кононенко

О.І. Собина