Постанова

Іменем України

10 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 367/6836/13-ц

провадження № 61-22173св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Кривцової Г. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: товариство з обмеженою відповідальністю «Тренд Компані», товариство з обмеженою відповідальністю «Грифон Капітал», Державна іпотечна установа,

треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гамаль Ірина Миколаївна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Вдовиченко Наталія Олександрівна, товариство з обмеженою відповідальністю «Давір-Фінанс», публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Промекономбанк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Тренд Компані», товариства з обмеженою відповідальністю «Грифон Капітал», Державної іпотечної установи, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гамаль Ірина Миколаївна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Вдовиченко Наталія Олександрівна, товариство з обмеженою відповідальністю «Давір-Фінанс», публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Промекономбанк», про визнання договорів іпотеки майнових прав на нерухоме майно недійсними за касаційними скаргами Державної іпотечної установи на рішення Апеляційного суду Київськоїобласті від 23 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 25 липня 2017 року у складі колегії суддів: Гуля В. В., Іванової І. В., Сліпченка О. І.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Тренд Компані» (далі - ТОВ «Тренд Компані»), товариства з обмеженою відповідальністю «Грифон Капітал» (далі - ТОВ «Грифон Капітал»), Державної іпотечної установи, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гамаль І. М., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Вдовиченко Н. О., товариство з обмеженою відповідальністю «Давір-Фінанс» (далі - ТОВ «Давір-Фінанс»), публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Промекономбанк» (далі - ПАТ «КБ «Промекономбанк»), про визнання договорів іпотеки майнових прав на нерухоме майно недійсними.

Позовна заява мотивована тим, що він є власником земельної ділянки розміром 0,1000 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до договору купівлі-продажу від 30 грудня 2011 року він відчужив зазначену земельну ділянку на користь ТОВ «Давір-Фінанс», яке побудувало на земельній ділянці об`єкт незавершеного будівництва.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 24 липня 2013 року рішення Ірпінського міського суду Київської області від 23 травня 2013 року скасовано. Вказаний договір було розірвано та зобов`язано ТОВ «Давір-Фінас» земельну ділянку повернути ОСОБА_1

Проте ТОВ «Давір-Фінас» 30 липня 2013 року, знаючи про вказане судове рішення, за яким право власності було повернуто йому, з метою унеможливити виконання судового рішення продало земельну ділянку та об`єкт незавершеного будівництва ТОВ «Тренд Компані» на підставі договору купівлі-продажу.

У подальшому, 22 серпня 2013 року, між Державної іпотечною установою (іпотекодержатель) та ТОВ «Тренд Компані» (іпотекодавець), яке виступає майновим поручителем за зобов`язаннями ПАТ «КБ «Промекономбанк», укладено договір іпотеки майнових прав на нерухоме майно, предметом якого є незавершене будівництво, об`єкт житлової нерухомості та земельна ділянка, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 374,7 кв. м, що належать ТОВ «Тренд Компані» на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу незавершеного будівництва від 30 липня 2013 року.

ТОВ «Тренд Компані» отримало кредитні кошти у ПАТ «КБ «Промекономбанк» та передало земельну ділянку, що належить йому та об`єкт незавершеного будівництва в іпотеку на підставі договору іпотеки майнових прав на нерухоме майно та земельної ділянки від 03 вересня 2013 року.

Позивач вважав, що ТОВ «Тренд Компані» не мало необхідного обсягу цивільної правоздатності під час вчинення правочину, оскільки земельна ділянка належала не товариству, а йому.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 , уточнивши позовні вимоги, просив суд: визнати недійсним договір іпотеки майнових прав на нерухоме майно, укладений 22 серпня 2013 року між ТОВ «Тренд Компані» та Державною іпотечною установою; визнати недійсним договір іпотеки майнових прав на нерухоме майно, укладений 03 вересня 2013 року між ТОВ «Тренд Компані» та ПАТ «КБ «Промекономбанк».

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 26 січня 2017 року у складі судді Пархоменко О. В. позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено, що на момент укладення оспорюваних договорів іпотеки були порушені його права, оскільки він не був власником земельної ділянки.

Короткий зміст рішення та ухвали суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 23 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 26 січня 2017 року скасовано.

Позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним договір іпотеки майнових прав на нерухоме майно, укладений 22 серпня 2013 року між ТОВ «Тренд Компані» та Державною іпотечною установою.

Визнано недійсним договір іпотеки майнових прав на нерухоме майно, укладений 03 вересня 2013 року між ТОВ «Тренд Компані» та ПАТ «КБ «Промекономбанк», правонаступником якого за договором переуступки є ТОВ «Грифон Капітал».

Стягнуто з ТОВ «Тренд Компані», ТОВ «Грифон Капітал», Державної іпотечної установи на користь ОСОБА_1 судовий збір по 2 408,70 грн з кожного.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов ОСОБА_1 , виходив із того, що рішенням Апеляційного суду Київської області від 24 липня 2013 року договір купівлі-продажу від 30 грудня 2011 року було розірвано та зобов`язано ТОВ «Давір-Фінас» повернути земельну ділянку у власність ОСОБА_1 . Отже, з 24 липня 2013 року власником земельної ділянки залишився ОСОБА_1 ТОВ «Давір-Фінас», відчужуючи земельну ділянку 30 липня 2013 року на користь ТОВ «Тренд Компані», не було її власником, оскільки не мало необхідного обсягу цивільної дієздатності. При цьому позивач, будучи власником земельної ділянки, своєї згоди на передачу в іпотеку земельної ділянки не надавав.

Представник Державної Іпотечної установи звернувся до суду із заявою, в якій просив ухвалити додаткове рішення у справі, посилаючись на те, що Апеляційним судом Київської області при ухваленні рішення про визнання недійсними договорів застави відповідно до статті 1057-1 ЦК України не вирішено питання щодо накладення арешту на заставлене майно.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 25 липня 2017 року у задоволенні заяви Державної іпотечної установи про ухвалення додаткового рішення у справі відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні заяви Державної іпотечної установи про ухвалення додаткового рішення, апеляційний суд виходив із того, що підстави для застосування чатини п`ятої статті 1057-1 ЦК України для накладення арешту на земельну ділянку відсутні, оскільки власник земельної ділянки не є позичальником чи майновим поручителем та на передачу земельної ділянки в іпотеку свою згоду не надавав. Таким чином, дія чатини п`ятої статті 1057-1 ЦК України щодо накладення арешту на майно позивача не поширюється, а обтяження земельної ділянки буде порушувати його права, гарантовані Конституцією України на володіння, користування та розпорядження своєю власністю.

Короткий зміст вимог касаційних скарг

У червні 2017 року Державна іпотечна установа подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення апеляційного суду, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

У серпні 2017 року Державна іпотечна установа подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати ухвалу апеляційного суду і ухвалити додаткове рішення, яким накласти арешт на нерухоме майно.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У пункті 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 червня 2017 року відкрито касаційне провадження на рішення Апеляційного суду Київськоїобласті від 23 травня 2017 року в указаній справі, витребувано цивільну справу № 367/6836/13-ц з Ірпінського міського суду Київської області.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 вересня 2017 року виконання рішення Апеляційного суду Київської області від 23 травня 2017 року зупинено до закінчення касаційного провадження у справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі за касаційною скаргою на ухвалу Апеляційного суду Київської області від 25 липня 2017 року.

У вересні 2017 року справа надійшла до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У квітні 2018 року справа передана з Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ до Верховного Суду.

У червні 2019 року згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу призначено судді-доповідачеві.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційні скарги

Касаційна скарга Державної іпотечної установи на рішення апеляційного суду мотивована тим, що апеляційний суд помилково не погодився з висновками суду першої інстанції про відсутність порушення прав позивача при укладенні договорів іпотеки, оскільки останній не був власником земельної ділянки на час їх укладення.

На момент укладання договору іпотеки від 22 серпня 2013 року TOB «Тренд Компані» було єдиним власником предмету іпотеки: земельної ділянки та об`єкту незавершеного будівництва.

Висновок суду апеляційної інстанції про те, що ОСОБА_1 як власник своєї згоди на передачу в заставу своєї земельної ділянки не давав суперечить положенню статей 125, 126 ЗК України, частини четвертої статті 334 ЦК України, пункту 1 частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію прав та їх обмежень» і не відповідає вимогам статті 6 Закону України «Про іпотеку».

Також судами встановлено, що в іпотеку передавалась земельна ділянка і об`єкт незавершеного будівництва. Проте рішення суду апеляційної інстанції не містить обґрунтування підстав визнання недійсним договору іпотеки майнових прав на нерухоме майно від 22 серпня 2013 року в частині передачі в іпотеку об`єкта незавершеного будівництва.

Крім того, правовідносини між сторонами з приводу виникнення та припинення договору іпотеки регулюються спеціальним законом, яким є Закон України «Про іпотеку», однак судом апеляційної інстанції не застосовані норми права, що підлягати застосуванню до спірних правовідносин.

Касаційна скарга Державної іпотечної установи на ухвалу апеляційного суду мотивована тим, що застосування апеляційним судом Київської області норм матеріального права при винесенні оскаржуваної ухвали не відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 22 лютого 2017 року № 6-2705цс16, де визначено, що норма частини п`ятої статті 1057-1 ЦК України носить імперативний характер та зобов`язує суд при вирішенні питання про недійсність договору застави у випадку звернення кредитодавця із заявою накласти арешт на майно, яке було предметом застави.

У постановленій ухвалі апеляційного суду не розглянуто вимоги щодо накладення арешту на майно, що стане власністю іпотекодавця в майбутньому, а саме: квартири та нежилі приміщення загальною площею 2 022,72 кв. м, розташовані в об`єкті незавершеного будівництва житлового призначення та розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Крім того, поза увагою суду залишилась та обставина, що стороною за договором іпотеки майнових прав на нерухоме майно від 03 вересня 2013 року виступає ПАТ «КБ «Промекономбанк». Відмовивши у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення, суд, не дослідивши в повному обсязі всіх обставин справи, вирішив питання про права та обов`язки іншої сторони - ПАТ «КБ «Промекономбанк».

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У вересні 2017 року ТОВ «Грифон Капітал» подало письмові пояснення, в яких зазначило, що суди не надали належної правової оцінки доказам і доводам сторін.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційні скарги Державної іпотечної установи задоволенню не підлягають.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційних скарг цих висновків не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У частині першій статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Стаття 572 ЦК України передбачає, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Згідно статті 576 ЦК України, предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про заставу» передбачено, що заставодавцем при заставі майна може бути його власник, який має право відчужувати заставлене майно на підставах, передбачених законом, а також особа, якій власник у встановленому порядку передав майно і право застави на це майно.

Судом установлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 30 грудня 2011 року ОСОБА_1 відчужив зазначену земельну ділянку на користь ТОВ «Давір-Фінанс», яке побудувало на земельній ділянці об`єкт незавершеного будівництва.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 24 липня 2013 року рішення Ірпінського міського суду Київської області від 23 травня 2013 року скасовано. Вказаний договір було розірвано та зобов`язано ТОВ «Давір-Фінас» земельну ділянку повернути ОСОБА_1

ТОВ «Давір-Фінас» 30 липня 2013 року, знаючи про вказане судове рішення, за яким право власності було повернуто ОСОБА_1 , продало земельну ділянку та об`єкт незавершеного будівництва ТОВ «Тренд Компані» на підставі договору купівлі-продажу.

У подальшому, 22 серпня 2013 року, між Державної іпотечною установою (іпотекодержатель) та ТОВ «Тренд Компані» (іпотекодавець), яке виступає майновим поручителем за зобов`язаннями ПАТ «КБ «Промекономбанк», укладено договір іпотеки майнових прав на нерухоме майно, предметом якого є незавершене будівництво, об`єкт житлової нерухомості та земельна ділянка, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 374,7 кв. м, що належать ТОВ «Тренд Компані» на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу незавершеного будівництва від 30 липня 2013 року.

ТОВ «Тренд Компані» отримало кредитні кошти у ПАТ «КБ «Промекономбанк» та передало земельну ділянку, що належала ОСОБА_1 та об`єкт незавершеного будівництва в іпотеку на підставі договору іпотеки майнових прав на нерухоме майно та земельної ділянки від 03 вересня 2013 року.

Відповідно до частини третьої статті 653 ЦК України якщо договір розривається в судовому порядку, зобов`язання припиняється з моменту набрання рішенням суду законної сили.

Отже, з 24 липня 2013 року договір купівлі-продажу, який був підставою для державної реєстрації права власності на земельну ділянку за ТОВ «Давір-Фінас» втратив свою силу, тому останнє, відчужуючи 30 липня 2013 року нерухоме майноза адресою: АДРЕСА_1 , на користь ТОВ «Тренд Компані», не було його власником, оскільки не мало необхідного обсягу цивільної дієздатності.

Заставодавцем може бути власник речі або особа, якій належить майнове право, а також особа, якій власник речі або особа, якій належить майнове право, передали річ або майнове право з правом їх застави. Застава права на чужу річ здійснюється за згодою власника цієї речі, якщо для відчуження цього права відповідно до договору або закону потрібна згода власника (стаття 583 ЦК України).

Установивши, що договір іпотеки, укладений 22 серпня 2013 року між ТОВ «Тренд Компані» та Державною іпотечною установою, та договір іпотеки, укладений 03 вересня 2013 року між ТОВ «Тренд Компані» та ПАТ «КБ «Промекономбанк», за своїм змістом суперечать вимогам статті 583 ЦК України, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про визнання вказаних договорів іпотеки недійсними з підстав, передбачених статтями 203, 215 ЦК України, оскільки ТОВ «Тренд Компані» неправомірно передало в іпотеку нерухоме майно, зокрема, належну на праві власносності ОСОБА_1 земельну ділянку, без згоди останнього.

Таким чином, вирішуючи спір, апеляційний суд з дотриманням вимог статей 212-214, 316 ЦПК України 2004 року повно та всебічно з`ясував обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання договорів іпотеки недійсними.

Також апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що підстав для застосування частини п'ятої статті 1057-1 ЦК України для накладення арешту на земельну ділянку не має, оскільки власник земельної ділянки не є позичальником чи майновим поручителем та на передачу земельної ділянки в іпотеку своєї згоди не надавав.

При цьому обтяження земельної ділянки буде порушувати права ОСОБА_1 , гарантовані статтею 41 Конституції України на володіння, користування та розпорядження своєю власністю.

Висновки апеляційного суду відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Посилання у касаційній скарзі на відсутність порушення прав позивача при укладенні договорів іпотеки є безпідставними, оскільки ОСОБА_1 , як власник земельної ділянки, має право володіти, користуватися та розпоряджатися нею на власний розсуд. Таке право позивача є непорушним і він не може бути протиправно його позбавлений.

Доводи касаційної скарги про те, що, відмовивши у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення, суд вирішив питання про права та обов`язки іншої сторони ПАТ «КБ «Промекономбанк», не заслуговують на увагу, оскільки останнє до суду не зверталось, судові рішення не оскаржувало.

Посилання у касаційній скарзі на неврахування правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 22 лютого 2017 року № 6-2705цс16

є безпідставними, оскільки у наведеній заявником постанові Верховного Суду України та оскаржуваних судових рішеннях встановлено різні фактичні обставини справ. Тобто у цій справі позивач не є ні позичальником, ні майновим поручителем банку.

Інші доводи касаційних скарг направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

У частині третій статті 436 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Керуючись статтями 400, 401, 416, 418, 419, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палатиКасаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги Державної іпотечної установи залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Київськоїобласті від 23 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 25 липня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Апеляційного суду Київської області від 23 травня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б. І. Гулько

Г. В. Кривцова