Постанова

Іменем України

17 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 755/3293/16-ц

провадження № 61-13593св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Осіяна О.М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф.,

Шиповича В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у місті Києві,

треті особи, які не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Головне управління юстиції у місті Києві, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Апеляційного суду м. Києва

від 07 листопада 2016 року, постановлену колегією у складі суддів: Волошиної В. М., Котули Л. Г., Слюсар Т. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2016 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до спеціалізованого державного підприємства «Укрспецюст»

(далі - СДП «Укрспецюст») та приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Виходцева І. А. про визнання недійсними протоколу про проведення прилюдних торгів з реалізації нерухомого майна та

прилюдних торгів з реалізації об`єкту нерухомого майна.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 16 травня 2016 року замінено відповідача спеціалізоване державне підприємство «Укрспецюст» на відповідача - Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у місті Києві.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 16 травня 2016 року закрито провадження в частині позовних вимог до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Виходцева І. А.

Позовна заява мотивована тим, що у 2011 році їй стало відомо, що підставою відкриття Відділом державної виконавчої служби Харківського району міста Києва виконавчого провадження № 6-84/5 став виконавчий напис № 1964 від 26 травня 2000 року, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Федоришиним О. П., яким пропонувалось стягнути невиплачену в строк заборгованість за договором № 99/49Ф на обслуговування за кредитною картою від 24 травня 1999 року за період з 25 липня 1999 року по 12 травня 2000 року, проценти в сумі

1 053 доларів США, кредит у сумі 8 000 доларів США, пеню у сумі 182 доларів США, разом у сумі 9 235 доларів США та 550 грн, що сплачені за вчинення нотаріальної дії за рахунок заставного майна.

Вказувала, що в межах процедури виконавчого провадження на прилюдних торгах було продано квартиру АДРЕСА_1 , яка була предметом застави. За наслідками проведення прилюдних торгів СДП «Укрспецюст» було затверджено протокол № 1 від 14 червня 2001 року про проведення прилюдних торгів з реалізації нерухомого майна, переможцем прилюдних торгів стала ОСОБА_2 , на ім`я якої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Виходцевим I. A. видано свідоцтво, внесене до реєстру правочинів 19 липня 2001 року за № 4000.

31 жовтня 2014 року Голосіївським районним судом м. Києва ухвалено рішення, яким визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис від 26 травня 2000 року, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Федоришиним О. П., зареєстрований в реєстрі за № 1964, яким звернуто стягнення на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 .

Позивач вважала, що оспорюванні прилюдні торги від 14 червня 2001 року та реалізація спірного об`єкту нерухомого майна проводились на підставі виконавчого напису нотаріуса, який визнано таким, що не підлягає виканню з моменту вчинення, а тому правові підстави для проведення цих прилюдних торгів відсутні, що зумовлює вирішення питання про визнання недійсними прилюдних торгів, а отже і документів, виданих за їх результатами, а саме: протоколу № 1 від 14 червня 2001 року про проведення прилюдних торгів з реалізації двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 , переможцем яких стала ОСОБА_2 .

За таких обставин просила визнати недійсними:

- протокол № 1 від 14 червня 2001 року про проведення прилюдних торгів з реалізації нерухомого майна недійсним;

- прилюдні торги з реалізації нерухомого майна, яким являється квартира АДРЕСА_1 ;

- свідоцтво, посвідчене приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Виходцевим І. А., внесене до реєстру правочинів 19 липня 2001 року за № 4000.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 26 липня 2016 року, ухваленим у складі судді Савлук Т. В., в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з обрання позивачем неефективного способу захисту своїх прав. ОСОБА_1 , як боржник в процедурі виконавчого провадження, не є стороною правочину купівлі-продажу об`єкта нерухомого майна з прилюдних торгів та не може вимагати визнання недійсним його результатів із застосуванням механізму передбаченого статтями 215-216 ЦК України (у разі їх застосування майно підлягає поверненню саме стороні недійсного правочину, а не

власнику - боржнику), тому застосування наслідків недійсності правочину не поширюються на права позивача, захист прав якого можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову за наявності підстав встановлених статтею 388 ЦК України.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 07 листопада 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Дніпровського районного суду

м. Києва від 26 липня 2016 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу, апеляційний суд погодився із висновками суду першої інстанції про те, що позивач обрав спосіб захисту, який не відповідає положенням закону, вважаючи, що суд повно і всебічно дослідив та оцінив надані сторонами докази, правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 07 листопада 2016 року та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 січня 2017 року відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали цивільної справи № 755/3293/15-ц з Дніпровського районного суду м. Києва.

Статтею 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів»

(далі - ЦПК України), який набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

07 червня 2019 року на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду справу № 755/3293/16-ц передано судді-доповідачеві.

Ухвалою Верховного Суду від 07 жовтня 2019 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована неповним з`ясуванням апеляційним судом обставин, що мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Вказувала, що суд першої інстанції, у мотивувальній частині свого рішення зазначив про обґрунтованість позову та необхідність його задоволення, а тому апеляційному суду необхідно було лише змінити резолютивну частину рішення місцевого суду.

Також ОСОБА_1 вважала, що суд апеляційної інстанції безпідставно відкладав судове засідання та не постановив ухвалу про продовження розгляду справи по суті.

Відзив (заперечення) на касаційну скаргу не подано

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 26 травня 2000 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Федоришин О. П. вчинив виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 1964, на підставі договору застави № 99/49Ф, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Занудіної О. І. 28 травня 1999 року та зареєстрованого за реєстровим номером 1485.

Вказаним виконавчим написом було запропоновано стягнути із

ОСОБА_1 на користь акціонерного комерційного банку «Правекс-Банк» (далі - АКБ «Правекс-Банк»), невиплачену в строк заборгованість за договором № 99/49Ф на обслуговування за кредитною картою від 24 травня 1999 року за період з 25 липня 1999 року по 12 травня 2000 року процентів в сумі 1 053 доларів США, кредиту у сумі 8 000 доларів США, пені у сумі 182 доларів США, що загалом складає 9 235 доларів США та 550 грн витрат, що сплачені за вчинення нотаріальної дії за рахунок заставленого майна. Заборгованість запропоновано стягнути за рахунок заставленого майна ОСОБА_1 , а саме квартири АДРЕСА_1 .

Також суди встановили, що 14 червня 2001 року відбулися прилюдні торги з реалізації предмету застави - квартири АДРЕСА_1 , переможцем яких стала ОСОБА_2

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2014 року у цивільній справі № 752/14382/14-ц задоволено позов ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Федоришина О. П. та ПАТ «Комерційний банк «Правекс-Банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Головне управління юстиції у м. Києві, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Федоришиним О. П. 26 травня 2000 року, зареєстрований в реєстрі за № 1964, яким звернуто стягнення на квартиру ОСОБА_1 .

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до статті 213 ЦПК України в редакції Кодексу, чинній на момент розгляду справи апеляційним рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України, частини першої

статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно із частиною другою статті 16, частиною першою статті 215 ЦК України одним зі способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням стороною (сторонами) вимог, установлених частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема у зв`язку з невідповідністю змісту правочину цьому Кодексу та іншим актам цивільного законодавства.

Відповідно до частини четвертої статті 656 ЦК України до договору купівлі-продажу на біржах, аукціонах (публічних торгах) застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті.

Правова природа продажу майна з прилюдних торгів дає підстави для можливості визнання торгів недійсними за правилами визнання недійсними правочинів, зокрема на підставі норм цивільного законодавства (статей 203, 215 ЦК України) про недійсність правочину як такого, що не відповідає вимогам закону, у разі невиконання вимог щодо процедури, порядку проведення торгів, передбачених вимогами чинного законодавства.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції з висновком якого погодився і апеляційний суд, виходив з того, що ОСОБА_1 , як боржник в процедурі виконавчого провадження, не є стороною правочину купівлі-продажу об`єкта нерухомого майна з прилюдних торгів та не може вимагати визнання недійсним його результатів із застосуванням механізму передбаченого статтями 215-216 ЦК України (у разі їх застосування майно підлягає поверненню саме стороні недійсного правочину, а не власнику - боржнику), тому застосування наслідків недійсності правочину не поширюються на права позивача, захист прав якого можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову, за наявності підстав, встановлених

статтею 388 ЦК України.

Проте з такими висновками судів попередніх інстанцій погодитись не можна, виходячи з наступного.

Звертаючись до суду із розглядуваним позовом ОСОБА_1 обґрунтовувала свої вимоги визнанням в судовому порядку таким, що не підлягає виконанню виконавчого напису на підставі якого проводився примусовий продаж спірного майна на прилюдних торгах.

Формулюючи підстави для відмови у задоволенні позовних вимог апеляційний суд фактично обмежився лише вказівкою на те, що позивачем обрано неефективний спосіб захисту порушеного права.

При цьому, апеляційний суд не врахував, що виконавчий напис нотаріуса, на підставі якого проводилась примусова процедура продажу вказаної квартири на прилюдних торгах, визнаний у судовому порядку таким, що не підлягає виконанню, та не надали оцінки правомірності прилюдних торгів, які були проведені на підставі такого виконавчого напису.

Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

На час проведення оскаржуваних прилюдних торгів позивач була власником квартири АДРЕСА_3 , що вказує на наявність у неї права звернутись до суду із позовом про визнання недійсними вказаних торгів, як першого правочину на підставі якого майно вибуло із її власності.

Дійшовши неправильного висновку про обрання позивачем неефективного способу захисту порушеного права, суд не дослідив подані позивачем докази якими вона обґрунтовувала позов про визнання недійсними прилюдних торгів та не зазначили про неможливість оскаржити правочин без застосування наслідків його недійсності.

Отже апеляційний суд не в повній мірі дотримався вимог процесуального закону про необхідність дослідження доказів по справі у їх сукупності на предмет належності, допустимості та достатності; не перевірив наявність чи відсутність підстав для визнання недійсними прилюдних торгів, у зв`язку з чим належним чином не обґрунтував свій висновок про залишення без змін рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог.

За змістом статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, коли суд не дослідив зібрані у справі докази.

З урахуванням викладеного касаційний суд дійшов висновку, що ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції відповідно до частини третьої

статті 411 ЦПК України.

Під час нового розгляду справи суду апеляційної інстанції належить врахувати викладене, надати належну оцінку доказам поданим сторонами; дати відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 07 листопада 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Є. В. Синельников О. М. Осіян Н. Ю. Сакара С. Ф. Хопта В. В. Шипович