Справа № 683/1417/19
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 жовтня 2019 року м. Старокостянтинів

Старокостянтинівський районний суд Хмельницької області

в складі: головуючої судді Сагайдак І.М.

секретаря Повзун С.В.

з участю: представника позивача в/ч НОМЕР_1 Козир І.О.

представника третьої особи КЕВ м. Хмельницький
Савелюк Ю.Ю.

представника відповідачів адвоката Гіппіуса О.Б.

представника органу опіки та піклування Сторожук О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Старокостянтинів цивільну справу №683/1417/19, 2/683/1030/2019 за позовом військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_3 , з участю третьої особи на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Квартирно-експлуатаційного відділу м. Хмельницький, а також органу опіки та піклування виконавчого комітету Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області, про виселення зі службового житла без надання іншого житлового приміщення,

в с т а н о в и в:

У травні 2019 року військова частина НОМЕР_1 (далі в/ч НОМЕР_1 ) звернулась в суд з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_3 , і просить виселити відповідачів зі службової квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

В обґрунтування заявленого позову вказує, що підполковник ОСОБА_1 проходив військову службу у в/ч НОМЕР_1 . Згідно з рішенням житлової комісії в/ч НОМЕР_1 та на підставі ордеру від 21 лютого 2008 року №737, виданого виконкомом Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області, ОСОБА_1 було надано службову квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно наказу Міністра оборони України (по особовому складу) від 01 червня 2018 року №307 ОСОБА_1 було призначено на посаду начальника відділення служби військ заступником начальника відділу безпеки військової служби управління повітряного командування «Схід» повітряних сил Збройних Сил України, в зв`язку із чим наказом начальника Національного університету оборони України імені Івана Черняховського (по стройовій частині) від 04 червня 2018 року №113 ОСОБА_1 було виключено зі списків особового складу університету та усіх видів забезпечення та направлено для проходження військової служби до в/ч НОМЕР_2 м. Дніпро.

Оскільки підполковник ОСОБА_1 був переміщений для проходження війської служби до в/ч НОМЕР_2 м. Дніпро, тому він та члени його сім`ї зобов`язані звільнити службову квартиру, яка була надана їм на період проходження ОСОБА_1 військової служби у в/ч НОМЕР_1 .

Оскільки відповідачі в добровільному порядку не звільняють службову квартиру, позивач просить виселити їх зі службового житла без надання іншого жилого приміщення.

Ухвалою Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 18 червня 2019 року на підставі ст.19 СК України, ч.6 ст.56 ЦПК України до участі в справі залучено орган опіки

та піклування виконавчого комітету Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_4 підтримала позовну заяву у повному обсязі, просить позов задоволити з підстав, зазначених у позовній заяві. Крім того, вказує, що відповідачі після виселення не втрачають права на забезпечення службовим житлом за новим місцем проходження військової служби ОСОБА_1 , яке можливе лише тоді, коли вони здадуть службову квартиру за попереднім місцем служби. Стаття 125 ЖК України не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки може бути застосована лише у випадку звільнення військовослужбовця.

Представник третьої особи на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Квартирно-експлуатаційного відділу м. Хмельницький Савелюк Ю.Ю. позов підтримує у повному обсязі, просить позов задоволити з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідачів адвокат Гіппіус О.Б. проти позову заперечив, подав відзив, у якому вказує на відсутність правових підстав для виселення відповідачів зі службової квартири. Зазначає, що ОСОБА_1 отримав спірну службову квартиру як військовослужбовець Збройних Сил України і трудові відносини не припиняв, більше 10 років проходив військову службу у в/ч НОМЕР_1 , а тому в силу ст.125 ЖК України без надання іншого жилого приміщення він не може бути виселений зі своєю сім`єю зі службової квартири.

Представник органу опіки та піклування виконавчого комітету Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області Сторожук О.О. проти позову заперечила, посилаючись на те, що у разі виселення відповідачів зі службового житла без надання іншого житлового приміщення будуть порушені права малолітньої дитини ОСОБА_5 , оскільки її батьки не забезпечені будь-яким іншим житлом.

Заслухавши учасників процесу, дослідивши надані докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 05 листопада 2004 року по 29 серпня 2016 року проходив військову службу у в/ч НОМЕР_1 , де перебував на квартирному обліку.

Відповідно до рішення виконавчого комітету Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області №68 п.76 від 14 лютого 2008 року, яким затверджено спільне рішення командування та житлової комісії в/ч НОМЕР_1 про надання ОСОБА_1 службового житла, та виданого на підставі цього рішення ордеру №737 від 21 лютого 2008 року, ОСОБА_1 було надано службове житло однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

З 29 серпня 2016 року по 01 червня 2018 року ОСОБА_1 був слухачем інституту авіації та протиповітряної оборони Національного університету оборони України імені Івана Черняховського.

Згідно наказу Міністра оборони України (по особовому складу) від 01 червня 2018 року №307 підполковника ОСОБА_1 було призначено на посаду начальника відділення служби військ заступником начальника відділу безпеки військової служби управління повітряного командування «Схід» повітряних сил Збройних Сил України .

В зв`язку із цим, наказом начальника Національного університету оборони України імені Івана Черняховського (по стройовій частині) від 04 червня 2018 року №113 підполковника ОСОБА_1 було виключено зі списків особового складу університету та усіх видів забезпечення та направлено для проходження військової служби до в/ч НОМЕР_2 м. Дніпро.

Наказом командира в/ч НОМЕР_2 від 05 червня 2018 року №129 підполковника ОСОБА_1 з 05 червня 2018 року зараховано до списків особового складу та на фінансове забезпечення до в/ч НОМЕР_2 , а на всі інші види забезпечення до в/ч НОМЕР_3 .

З 01 вересня 2018 року й на час розгляду справи в суді підполковник ОСОБА_1 проходить військову службу у Національному університеті оборони України імені Івана Черняховського м. Київ на посаді ад`юнкта наукового відділу організації підготовки та атестації науково-педагогічних кадрів науково-методичного центру організації наукової та науково-технічної діяльності.

Під час проходження військової служби у в/ч НОМЕР_2 м. Дніпро та у Національному університеті оборони України імені Івана Черняховського м. Київ підполковник ОСОБА_1 житлову площу не отримував.

Зазначені обставини сторонами не оспорюються та підтверджуються наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Згідно з ч.1, ч.3 ст.12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом України та іншими нормативно-правовими актами.

Військовослужбовці (крім військовослужбовців строкової військової служби) та члени їх сімей, які проживають разом з ними, забезпечуються службовими жилими приміщеннями, що повинні відповідати вимогам житлового законодавства.

Порядок забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей жилими приміщеннями, а також розмір і порядок виплати військовослужбовцям грошової компенсації за піднайом (найом) ними жилих приміщень визначений Порядком забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2006 року №1081 (далі Порядок).

На підставі п.7 Порядку, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, військовослужбовці та члени їх сімей, які проживають разом з ними, за відсутності у них за місцем проходження служби житла для постійного проживання забезпечуються службовими житловими приміщеннями.

Службове житлове приміщення надається військовослужбовцю на всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним (у тому числі на дружину (чоловіка) і неповнолітніх дітей, які проживають окремо від військовослужбовця в даному або іншому населеному пункті). Члени сім`ї військовослужбовця дають письмову згоду на проживання в службовому житловому приміщенні.

Військовослужбовець та повнолітні члени його сім`ї беруть письмове зобов`язання щодо звільнення службового житлового приміщення в передбачених законодавством випадках (п.14 Порядку).

Згідно п.15 Порядку службове житлове приміщення надається незалежно від перебування військовослужбовця на квартирному обліку, без урахування пільг, передбачених для забезпечення громадян житлом.

Пунктом 19 Порядку передбачено, що у разі переміщення військовослужбовців по службі, пов`язаного з переїздом в іншу місцевість, службові житлові приміщення, які вони займали за попереднім місцем служби, підлягають звільненню, якщо інше не передбачено законодавством.

Аналогічні за змістом положення містилися в Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженій наказом Міністерства оборони України №737 від 30 листопада 2011 року, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до положень статті 9 ЖК Української РСР громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Згідно зі статтею 109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частини перша, друга цієї статті).

Відповідно до ст.118 ЖК Української РСР службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.

Згідно ст.124 ЖК Української РСР робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.

В силу ст.125 ЖК Української РСР не може бути виселено без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, зокрема сім`ї військовослужбовців, одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними, а також осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років.

Як вбачається із наявного у матеріалах справи витягу з послужного списку особової справи підполковника ОСОБА_1 , останній понад десять років проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 : з 05 листопада 2004 року по 29 серпня 2016 року, а з 29 серпня 2016 року по 01 червня 2018 року був слухачем інституту авіації та протиповітряної оборони Національного університету оборони України імені Івана Черняховського м. Київ.

Квартира АДРЕСА_1 є службовою й у зазначеній квартирі постійно проживають члени сім`ї підполковника ОСОБА_1 : дружина ОСОБА_2 та малолітня донька ОСОБА_3 , а сам ОСОБА_1 проживає у цій квартирі у вихідні дні та під час перебування у відпустці, що підтверджується довідками про перевірку житлових умов №713 від 23.11.2018 року, №810 від 14.12.2018 року, №742 від 17.12.2018 року, №1017/1 від 01.03.2019 року (а.с.27-30).

Під час проходження військової служби у в/ч НОМЕР_2 м. Дніпро та у Національному університеті оборони України імені Івана Черняховського м. Київ підполковник ОСОБА_1 службового житла не отримував.

Згідно письмового висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області від 04 жовтня 2019 року, враховуючи необхідність дотримання житлових прав дитини ОСОБА_3 , орган опіки та піклування заперечує щодо виселення із службового житла цієї дитини без надання іншого жилого приміщення.

Частиною 2 ст.10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2

статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Оскільки відповідачі в силу ст.125 ЖК Української РСР не можуть бути виселені зі службового житла без надання іншого житлового приміщення, а також з урахуванням висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Старокостянтинівської міської ради щодо неможливості виселення малолітньої дитини зі службового житла без надання іншого жилого приміщення, суд вважає, що вимоги позивача є безпідставними, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст.13, 81, 141, 264, 265 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

В задоволені позову військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_3 , про виселення зі службового житла без надання іншого житлового приміщення відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: Військова частина НОМЕР_1 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 .

Відповідач: ОСОБА_1 , останнє відоме зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 , паспорт серії НОМЕР_5 , виданий 10.11.1999 року Старокостянтинівським РВ УМВС України в Хмельницькій області.

Відповідач: ОСОБА_2 , останнє відоме зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 , паспорт серії НОМЕР_6 , виданий 12.05.2008 року Старокостянтинівським РВ УМВС України в Хмельницькій області.

Відповідач: ОСОБА_3 , останнє відоме зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 , свідоцтво про народження серії НОМЕР_7 , видане 21.06.2011 року Старокостянтинівським РВ ДРАЦС ГТУЮ в Хмельницькій області.

Третя особа: Квартирно-експлуатаційний відділ м. Хмельницький, місцезнаходження: вул. Героїв АТО,3/1 м. Хмельницький, 29006, .

Повне рішення складено 28 жовтня 2019 року.

Суддя: