ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 березня 2019 року м. Чернівці

справа № 724/1398/18

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Перепелюк І. Б.

суддів: Литвинюк І.М., Половінкіної Н.Ю.

секретар Тодоряк Г.Д.

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 21 грудня 2018 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення шкоди ( головуючий у 1 інстанції Гураль Л.Л.)

встановив :

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовував слідуючими обставинами. Вироком Хотинського районного суду Чернівецької області від 20.03.2012р. у справі №1-7/12 задоволено цивільний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення матеріальної шкоди в сумі 67598грн. та моральної шкоди в сумі 12300грн. На виконання цього вироку судом 22.06.2012р. було видано виконавчий лист. Однак за весь час примусового виконання вироку суду ніяких фактичних та реальних примусових виконавчих дій не здійснено. А тому з вини посадових осіб відділу ДВС Хотинського РУЮ Чернівецької області вирок суду фактично залишається не виконаним.

Також стверджує, що ОСОБА_2 були викрадені кошти у валюті долари США та потрачені його батьками. З 20.03.2012р. по сьогоднішній день курс гривні відносно долара США змінився. Сума для стягнення станом на 20.03.2012р. складала 79898грн., що еквівалентно 10 000 доларам США.

Провадження 22ц-/822/341/19 Доповідач І.Б. Перепелюк

На сьогоднішній день згідно курсу Національного банку України 10 000доларів США становить 278986грн. А тому за розрахунком позивача 8) курсова різниця становить 199088грн., які повинні бути відшкодовані відповідачами.

Крім того, позивач зазначав, що за час з 20.03.2012р. по сьогоднішній день йому було завдано моральної шкоди, яка полягала в тому, що він не міг скористатися своїми коштами та потратити їх на лікування, покупку різних товарів та продуктів харчування, а також покласти дані кошти на депозит та отримати прибуток. За таких обставин позивач оцінює моральну шкоду в сумі 60000грн.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив стягнути на його користь з ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 моральну шкоду 60 000грн. та втрати внаслідок зміни курсу відносно долара США за час з 20.03.2012р. по 20.08.2018р. в сумі 199088грн.

Рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 21 грудня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 ОСОБА_4 про стягнення шкоди відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 21 грудня 2018 року скасувати та відправити на повторний розгляд до суду першої інстанції. Посилається на те, що судом не встановлено обставини справи, розгляд справи відбувся у його відсутності, рішення є незаконним. Посилається на те, що виконавці ДВС Хотинського ГТУЮ навмисно не виконують вирок Хотинського районного суду від 20.03.2012р. по кримінальній справі №1-7/12 року в частині задоволеного цивільного позову до ОСОБА_2, а в разі відсутності в нього майна стягнення слід провести з його батьків ОСОБА_3, ОСОБА_4 Неправомірні дії відповідачів та державних виконавців викликали негативні емоції, переживання та моральні страждання і погіршення здоров'я, пов'язане з відсутністю можливості використати свої заощадження.

Колегія суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що вироком Хотинського районного суду Чернівецької області від 20.03.2012р. стягнуто з ОСОБА_2, а вразі відсутності цього майна для відшкодування шкоди, з його батьків ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду заподіяну злочином в розмірі 12300грн. та матеріальну шкоду в розмірі 67598грн. Зі змісту вироку суду вбачається, що ОСОБА_2 викрав у ОСОБА_1 8700 доларів США, 270 Євро та 200грн.

22.06.2012р. Хотинським районним судом Чернівецької області було видано виконавчий лист на примусове виконання вироку суду від 20.03.2012р.

Підставою для звернення з даним позовом до суду позивач зазначає, що досить тривалий час вирок суду не виконується, а тому йому завдано моральну шкоду, яку він оцінює в сумі 60000грн. та просить стягнути з відповідачів. Висновок суду першої інстанції про те, що зазначені вимоги є безпідставними і задоволенню не підлягають є правильним. Доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують, виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

У статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами ст.ст. 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені ст.ст. 1173 та 1174 ЦК України.

Відповідно до ст.1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно зі ст.1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Таким чином, ці підстави характеризуються особливостями суб'єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

При цьому, з урахуванням положень пункту 10 частини другої статті 16, статей 21, 1173 та 1174 ЦК України, шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання вказаних рішень незаконними й їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної виконавчої служби, його посадовими або службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України від 24 березня 1998 року № 202/98-ВР «Про державну виконавчу службу» та Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (чинних на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до частини другої статті 87 Закону України від 21 квітня 1999 року №606-XIV «Про виконавче провадження» (чинного на час виникнення спірних правовідносин) збитки, завдані державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час проведення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, передбаченому законом.

Згідно із частиною третьою статті 11 Закону України від 24 березня 1998 року № 202/98-ВР «Про державну виконавчу службу» (чинного на час виникнення спірних правовідносин) шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави.

Здійснивши аналіз, указаних норм законодавства, можна зробити висновок, що в справах за позовами фізичних і юридичних осіб про відшкодування, зокрема, моральної шкоди, заподіяної, рішеннями, діями (бездіяльністю) державного виконавця відповідачами можуть бути відповідні відділи державної виконавчої служби, в яких працюють державні виконавці, та відповідні територіальні органи Державного казначейства України.

Враховуючи зазначене, позовні вимоги щодо стягнення з відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 моральної шкоди за невиконання вироку Хотинського районного суду Чернівецької області від 20.03.2012р. у справі №1-7/12 в частині задоволеного цивільного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення матеріальної шкоди в сумі 67598грн. та моральної шкоди в сумі 12300грн., є безпідставними.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення суми коштів внаслідок зміни курсу гривні відносно долара, зазначені вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції посилався на те, що офіційний курс гривні до іноземних валют в різні періоди часу може змінюватися (зростати або падати), однак дана обставина не дає підстав стороні у зобов'язанні, спір щодо якого вже вирішений судом, пред'являти після цього до іншої сторони додаткові вимоги про стягнення курсової різниці.

В той же час суд зазначив, враховуючи, що з часу ухвалення вищезгаданого рішення грошові зобов'язання відповідачів перед позивачем виражені у грошовій одиниці України - гривні, то несвоєчасне виконання цих зобов'язань може бути підставою для відповідальності боржників, встановленої частиною другою ст. 625 ЦК України, у вигляді сплати ними встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми.

Однак, суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні цих вимог.

Зі змісту позову вбачається, що позивачем фактично заявлена вимога про стягнення інфляційних втрат, хоча і немає посилання на відповідну норму матеріального права, однак, це не є підставою для відмови у позові.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Отже, завдання майнової (матеріальної) шкоди породжує зобов'язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов'язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов'язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов'язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов'язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов'язок боржника з такої сплати.

Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 14-68цс18.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов'язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов'язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 12-14гс18 вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов'язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов'язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі.

Вироком Хотинського районного суду Чернівецької області від 20.03.2012р. стягнуто з ОСОБА_2, який викрав у ОСОБА_1 8700 доларів США, 270 Євро та 200грн., а вразі відсутності цього майна для відшкодування шкоди, з його батьків ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду заподіяну злочином в розмірі 12300грн. та матеріальну шкоду в розмірі 67598грн.

22.06.2012р. Хотинським районним судом Чернівецької області було видано виконавчий лист на примусове виконання вироку суду від 20.03.2012р., однак шкода не відшкодована. Отже, відповідач ОСОБА_2, має грошове зобов'язання перед позивачем.

З огляду на те, що відповідач порушив вказане грошове зобов'язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України.

Суд першої інстанції безпідставно не врахував цього та неправильно застосував норми матеріального права, що відповідно до п.4 ч.1 ст.376ЦПК України є підставою для скасування рішення в цій частині та часткового задоволення позову.

Однак колегія суддів не може погодитися із розміром нарахованих позивачем інфляційних втрат, оскільки позивачем неправильно визначений порядок їх нарахування.

Відповідно до ст. 3 Закону України від 3 липня 1991 року №1282-ХІІ "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики (Державною службою статистики України) і не пізніше 10 числа кожного місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону (стаття 4).

При цьому згідно з роз'ясненнями, викладеними у листі Верховного суду України від 03.04.1997р., індекс інфляції розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць. Сума інфляційних визначається шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. Якщо грошове зобов'язання набуло статусу простроченого з 1-го по 15-й день відповідного місяця, то воно індексується з урахуванням цього місяця, а якщо з 16-го по 31-й день місяця, то розрахунок розпочинається з наступного місяця. Аналогічно, якщо заборгованість погашається з 1-го по 15-й день відповідного місяця, то інфляційні втрати розраховуються без урахування цього місяця, а якщо з 16-го по 31-й день місяця - то з урахуванням цього місяця.

Сума заборгованості, на яку нараховуються інфляційні втрати - 79898грн.

В позові позивач просив стягнути інфляційні втрати за період: з 20.03.2012р. по 20.08.2018р.

Розрахунок інфляційних втрат здійснюється за наступною формулою:

Інфляційні нарахування = (сума боргу) х (індекс інфляції) / 100% -(сума боргу), де: (сума боргу) - сума простроченого боргу;

(індекс інфляції) - добуток щомісячних індексів за відповідний період.

З врахуванням зазначеного та рекомендацій Верховного суду України № 62-97від 03.04.1997р. стосовно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ сума боргу з урахуванням індексу інфляції розраховується за період з квітня 2012 року по серпень 2018 року.

Індекс інфляції, відповідно до даних Державної служби статистики, надрукованих у газеті «Урядовий кур'єр», складав , у квітні 2012 року - 100.0 %, у травні 2012 року - 99.7 %, у червні 2012 року - 99.7 %, у липні 2012 року - 99.8 %, у серпні 2012 року - 99.7 %, у вересні 2012 року - 100.1 %, у жовтні 2012 року - 100.0 %, у листопаді 2012 року - 99.9 %, у грудні 2012 року - 100.2 %, у січні 2013 року - 100.2 %, у лютому 2013 року - 99.9 %, у березні 2013 року - 100.0 %, у квітні 2013 року - 100.0 %, у травні 2013 року - 100.1 %, у червні 2013 року - 100.0 %, у липні 2013 року - 99.9 %, у серпні 2013 року - 99.3 %, у вересні 2013 року - 100.0 %, у жовтні 2013 року - 100.4 %, у листопаді 2013 року - 100.2 %, у грудні 2013 року - 100.5 %, у січні 2014 року - 100.2 %, у лютому 2014 року - 100.6 %, у березні 2014 року - 102.2 %, у квітні 2014 року - 103.3 %, у травні 2014 року - 103.8 %, у червні 2014 року - 101.0 %, у липні 2014 року - 100.4 %, у серпні 2014 року - 100.8 %, у вересні 2014 року - 102.9 %, у жовтні 2014 року - 102.4 %, у листопаді 2014 року - 101.9 %, у грудні 2014 року - 103.0 %, у січні 2015 року - 103.1 %, у лютому 2015 року - 105.3 %, у березні 2015 року - 110.8 %, у квітні 2015 року - 114.0 %, у травні 2015 року - 102.2 %, у червні 2015 року - 100.4 %, у липні 2015 року - 99.0 %, у серпні 2015 року - 99.2 %, у вересні 2015 року - 102.3 %, у жовтні 2015 року - 98.7 %, у листопаді 2015 року - 102.0 %, у грудні 2015 року - 100.7 %, у січні 2016 року - 100.9 %, у лютому 2016 року - 99.6 %, у березні 2016 року - 101.0 %, у квітні 2016 року - 103.5 %, у травні 2016 року - 100.1 %, у червні 2016 року - 99.8 %, у липні 2016 року - 99.9 %, у серпні 2016 року - 99.7 %, у вересні 2016 року - 101.8 %, у жовтні 2016 року - 102.8 %, у листопаді 2016 року - 101.8 %, у грудні 2016 року - 100.9 %, у січні 2017 року - 101.1 %, у лютому 2017 року - 101.0 %, у березні 2017 року - 101.8 %, у квітні 2017 року - 100.9 %, у травні 2017 року - 101.3 %, у червні 2017 року - 101.6 %, у липні 2017 року - 100.2 %, у серпні 2017 року - 99.9 %, у вересні 2017 року - 102.0 %, у жовтні 2017 року - 101.2 %, у листопаді 2017 року - 100.9 %, у грудні 2017 року - 101.0 %, у січні 2018 року - 101.5 %, у лютому 2018 року - 100.9 %, у березні 2018 року - 101.1 %, у квітні 2018 року - 100.8 %, у травні 2018 року - 100.0 %, у червні 2018 року - 100.0 %, у липні 2018 року - 99.3 %, у серпні 2018 року - 100.0 %.

Отже, індекс інфляції за період з квітня 2012 року по серпень 2018 року становить: * (100.0/100) * (99.7/100) * (99.7/100) * (99.8/100) * (99.7/100) * (100.1/100) * (100.0/100) * (99.9/100) * (100.2/100) * (100.2/100) * (99.9/100) * (100.0/100) * (100.0/100) * (100.1/100) * (100.0/100) * (99.9/100) * (99.3/100) * (100.0/100) * (100.4/100) * (100.2/100) * (100.5/100) * (100.2/100) * (100.6/100) * (102.2/100) * (103.3/100) * (103.8/100) * (101.0/100) * (100.4/100) * (100.8/100) * (102.9/100) * (102.4/100) * (101.9/100) * (103.0/100) * (103.1/100) * (105.3/100) * (110.8/100) * (114.0/100) * (102.2/100) * (100.4/100) * (99.0/100) * (99.2/100) * (102.3/100) * (98.7/100) * (102.0/100) * (100.7/100) * (100.9/100) * (99.6/100) * (101.0/100) * (103.5/100) * (100.1/100) * (99.8/100) * (99.9/100) * (99.7/100) * (101.8/100) * (102.8/100) * (101.8/100) * (100.9/100) * (101.1/100) * (101.0/100) * (101.8/100) * (100.9/100) * (101.3/100) * (101.6/100) * (100.2/100) * (99.9/100) * (102.0/100) * (101.2/100) * (100.9/100) * (101.0/100) * (101.5/100) * (100.9/100) * (101.1/100) * (100.8/100) * (100.0/100) * (100.0/100) * (99.3/100) * (100.0/100) = 235.9 %, тому сума інфляційних втрат за вказаний період становить: 79898 грн. х (235.9 % / 100%) - 79898 грн. = 108581,38грн.

При цьому слід враховувати положення ст.1180 ЦК України, шкода, завдана неповнолітньою особою після набуття нею повної цивільної дієздатності, відшкодовується цією особою самостійно на загальних підставах. У разі відсутності у неповнолітньої особи, яка набула повної цивільної дієздатності, майна, достатнього для відшкодування завданої нею шкоди, ця шкода відшкодовується в частці, якої не вистачає, або в повному обсязі її батьками, якщо вони дали згоду на набуття нею повної цивільної дієздатності і не доведуть, що шкоди було завдано не з їхньої вини. Обов»язок цих осіб відшкодувати шкоду припиняється з досягненням особою, яка завдала шкоди, повнолітня.

Враховуючи зазначене, суму інфляційний втрат 108581,38грн. слід стягнути з ОСОБА_2, який на момент розгляду справи судом вже є повнолітньою особою.

Враховуючи зазначені обставини, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволені позову ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат слід скасувати, зазначені позовні вимоги задовольнити частково та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати в розмірі 108581,38грн.

Відповідно до положень ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, якщо його також не звільнено від сплати цих витрат.

Враховуючи, що позивач є інвалідом і звільнений від сплати судового збору, з ОСОБА_2 на користь держави слід стягнути 1085,58грн. судового збору, пропорційно до задоволення позову.

Керуючись ст. 374, п.4 ч.1 ст.376, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 21 грудня 2018 року в частині відмови у задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення інфляційний втрат скасувати. Зазначені позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати в розмірі 108581,38грн.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави 1085,58грн. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Дата складення повної постанови 18 березня 2019 року.

Головуючий (підпис)

Судді : (підписи)

Вірно з оригіналом :