1Справа № 335/727/19 2/335/1052/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2019 року м. Запоріжжя

Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Рибалко Н.І.,

за участю секретаря судового засідання Косатої М.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся з позовом про стягнення заборгованості за договором, посилаючись на те, що 17.01.2007 року відповідачка, ОСОБА_1 , отримала кредит б/н у розмірі 1900,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36.00% на рік на суму залишкової заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві, копією Умов та правил надання банківських послуг та правил надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою додаються до позовної заяви.

У порушення вимог договору відповідачка зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконала, у зв`язку з чим, станом на 30.11.2018 року має заборгованість у розмірі 37 519,51 грн., що складається з: 6 296,54 грн. - тіло кредиту; 22077,56 грн. заборгованість за процентами за користування кредитом; 6882,58 грн. заборгованість за пенею та комісією; 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 1762,83 грн. - штраф (процентна складова).

Позивач просить стягнути з відповідача заборгованість по договору в розмірі 37 519,51 грн. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 1921.00 грн.

Відповідач проти задоволення позову заперечує, подала до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що згідно поданої позивачем до суду копії заяви про отримання кредиту від 12.01.2007 року нею було подано заявку про отримання споживчого кредиту у формі кредитної карти з кредитним лімітом у сумі 1900,00 грн., з базовою процентною ставкою 3 % в місяць, зі строком дії 2 роки, тому термін дії кредитної картки № НОМЕР_1 , отриманої 17.01.2007 року, сплинув 17.01.2009 року, тобто більше десяти років тому.

Зазначає, що з заявою про збільшення кредитного ліміту до АТ КБ «ПриватБанк» не зверталась, АТ КБ «ПриватБанк» в односторонньому порядку збільшило кредитний ліміт. Станом на 30.03.2009 року виникла прострочка по кредитному договору від 12.01.2007 року, яку нею не сплачено, останній платіж на погашення заборгованості за кредитною карткою був зроблено 18.09.2009 року в сумі 900,00 грн.

Відповідач посилаючись на те, що позивачем доказів факту укладання кредитної вимоги, надані Умови та правила надання банківських послуг та Правила користування платіжною карткою не містять посилання на дату їх затвердження та введення в дію, тому не може бути доказом виникнення обов`язку зі сплати нарахованої заборгованості, її розміру та порядку нарахування. На офіційному сайті АТ КБ «ПриватБанк» відсутні Умови та правила надання банківських послуг та Правила користування платіжною карткою, які були чинними в момент отримання споживчого кредиту.

З посиланням на ст.ст. 253, 256, 257, 258, 261 ЦК України зазначає, що 18.09.2012 р. сплинув строк позовної давності для звернення Банку за захистом порушеного права та заявляє про застосування спливу позовної давності щодо основної суми заборгованості та додаткових (похідних) вимог.

Відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог позивачу у повному обсязі.

Позивачем надана відповідь на відзив, в якій надані додаткові обґрунтування щодо форми кредитного договору, зміст якого зафіксовано в декількох документах: в заяві позичальника, Умовах надання банківських послуг, Правилах користування платіжною карткою та Тарифах. Надає Витяг з умов та правил банківських послуг, затверджених наказом від 06.03.2010 р. № СП-2010-256, заяву-анкету відповідачки від 05.02.2016 р., виписки по рахунку та довідки про видачу кредитних карт та зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки.

Щодо строку давності пояснює, що строк випущеної картки діє до 31.01.2010 року, позивач завернувся до суду з позовом 29.12.2018 р., тому згідно збільшеного строку позовної давності, а також реєстру про відправку позову строки давності Банком не пропущено.

Позивач просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідачем надані додаткові пояснення до відзиву на позовну заяву, в яких відповідач заперечує проти додатково наданих доказів, бо вони не стосуються отримання кредиту у формі кредитної картки. Щодо укладення кредитного договору та строку позовної давності, то відповідач зазначає, що надані позивачем Умови та правила вона не підписувала, Пам`ятка Клієнта їй не надавалось, тому Позивачем не надано доказів, яку саме редакцію умов кредитного договору сторони підписали 12.01.2007 року, що саме ці Умови були додатком до підписаної заяви від 12.01.2007 року, договір про збільшення строку позовної давності повинен укладатися в письмовій формі, проте між нею та банком такий договір не підписувався.

З посиланням на Правові висновки Верховного Суду, викладені в постанові 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19, зазначає, що підписана заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг не є договором про приєднання, не може бути підставою для стягнення процентів за користування кредитними коштами, пені за невиконання кредитного договору та застосування збільшеного строку позовної давності, оскільки така анкета-заява не може розцінюватись як стандартна (типова) форма кредитного договору.

Відповідач просить відмовити у задоволенні позовної заяви.

Позивачем направлена відповідь на пояснення, в якій зазначені обґрунтування стосовно форми кредитного договору та ознайомлення відповідача з умовами та правилами надання банківських послуг, строку дії договору, кредитної картки та збільшення строку давності до 50 років шляхом підписання 05.02.2016 р. Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, затверджених наказом Банку від 06.03.2010 року.

Позивач просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Сторони надали суду заяви про проведення судового засідання у їх відсутності.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

На підставі ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу не здійснювалося.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши та дослідивши у сукупності докази у справі, суд приходить до наступних висновків.

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Виходячи із положень ст.525, ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.( ч. 1 ст. 1054 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи, 12.01.2007 року відповідачем, ОСОБА_1 було подано заявку про отримання споживчого кредиту у формі кредитної карти з кредитним лімітом у сумі 1900,00 грн., з базовою процентною ставкою 3 % в місяць, зі строком дії 2 роки.

17.01.2007 року відповідач, ОСОБА_1 , отримала кредит б/н у розмірі 19000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідач користувалась кредитною карткою, останній платіж був зроблений 18.09.2009 року в сумі 900,00 грн., станом на 30.03.2009 року виникла прострочка по кредитному договору.

Листування між Банком та відповідачкою протягом 2012 р. -2 016 р. свідчить, що позивач, знав про наявну заборгованість, ще станом на 22.10.2012 року, що підтверджується листом позивача (а.с.42).

Також, вказане листування свідчить, що Банк вимагав повернення заборгованості за кредитним договором, дата виникнення прострочення якого становить 30.03.2009 року (а.с.48).

У силу статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12: такий підхід відповідає правовій позиції, сформульованій Верховним Судом України у постанові від 6 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13. Аналогічні висновки були сформульовані Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14, від 12 листопада 2014 року у справі № 6-167цс14, від 3 червня 2015 року у справі № 6-31цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16, № 308/16549/13-ц і від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16.

Позивачу стало відомо про наявність прострочення виконання відповідачкою зобов`язання 30 березня 2009 р. Дія основного зобов`язання (кредитного договору від 17.01.2007 р.) припинилась 17 січня 2009 р. зі спливом строку дії картки.

Твердження позивача, що строк дії кредитної картки становить до останнього дня січня 2010 року не спростовує дати виникнення у нього права на позов.

З матеріалів справи випливає, що позов був направлений до суду засобами поштового зв`язку 29.12.2018 року, про що свідчить копія конверту.

Твердження позивача про збільшення строку позовної давності щодо вимог про повернення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки (пені та штрафів) до 50 років шляхом підписання відповідачем Анкети-заяви 05.02.2016 р. не приймається судом з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, щодо сплати неустойки (пені, штрафів) та щодо збільшення строку позовної давності до 50 років, та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані Банком до позовної заяви та відповіді на відзив, розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15).

Відповідно до Правових висновків Верховного Суду, викладених в постанові 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, Провадження № 14-131цс19, які в силу ч. 4 ст.263 ЦПК України є обов`язковими до застосування судом під час ухвалення рішення, Велика Палата Верховного Суду відійшла від висновку Верховного суду України, викладеного у постанові від 24 вересня 2014 року у справі № 6-144цс14, з приводу додержання письмової форми договору шляхом приєднання до Умов до правил надання банківських послуг у ПриватБанку.

Велика Палата Верховного Суду наголошує, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Суд приймає докази відповідачки, що 05.02.2016 р. відбулась інша банківська операція, яка не має ніякого відношення до отримання чи виконання споживчого кредиту у формі кредитної картки, що підтверджується наданою нею заявою на отримання переказу від 05.02.2016 р. у сумі 199,50 грн. від ДПІ у Орджонікідзевському районі та заявою на видачу готівки від 05.02.2016 р. (квитанцією ПриватБанку). Доказів користування відповідачкою карткою після 16.07.2009 р. надана Позивачем Виписка по карті за період з 01.01.2007 р. по 11.04.2019 р. не містить.

Згідно ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Частина 4 ст. 267 ЦК України передбачає, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Суд враховуючи, що відповідач жодних проплат після 18.09.2009 року не здійснював, строк дії картки виданої відповідачу визначений до останнього дня січня 2010 року, з позовом до суду банк звернувся лише 29.12.2018 року, тому суд приходить до висновку, що позивачем безумовно строк позовної давності, який становить три роки, був пропущений, тому відповідно до вимог ч.4 ст. 267 ЦК України в задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позовні вимоги задоволенню не підлягають, то витрати по сплаті судового збору слід залишити за позивачем.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 141, 261, 264, 265, 354ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

У відповідності до п.п. 15.5 п.15 ч. 1 Розділу ХШ «Перехідні Положення» ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Суддя Н.І.Рибалко