Дата документу 19.03.2019 Справа № 318/2379/17
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2019 року

м. Запоріжжя

Єдиний унікальний № 318/2379/17

Провадження №22-ц/807/436/19

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кримської О.М. (суддя-доповідач),

суддів Бєлки В.Ю., Дашковської А.В.,

за участю секретаря судового засідання Ващенко З.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Камянсько-Дніпровського районного сектору Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області на рішення Камянсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 15 листопада 2017 року в складі судді Комишньої Н.І. в справі за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа - Камянсько-Дніпровський районний сектор Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області, про встановлення факту постійного проживання,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про встановлення факту постійного проживання на території України.

В обґрунтування заяви зазначав, що він народився 05.01.1967 р. в місті Камо, Республіка Вірменія. В грудні 1990 року він переїхав на територію України з метою постійного проживання та працевлаштування. Оселився в будинку 13 по вул. Садова в с. Дніпровка Камянсько-Дніпровського району Запорізької області, який належав ОСОБА_2.

В січні 1992 року він поїхав на батьківщину, де 28.02.1992 року уклав шлюб з ОСОБА_3 Після укладення шлюбу, разом з дружиною поїхав до України та проживали в с. Дніпровка до теперішнього часу.

Великолепетиським РВ УМВС України в Херсонській області заявнику видано паспорт громадянина України серії МР 088372.

В ході проведення перевірки, що проводилась по заявнику, постала необхідність документального підтвердження факту постійного проживання ОСОБА_1 на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Враховуючи викладене, просить суд встановити факт постійного проживання на території України ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2 станом на 24 серпня 1991 року.

Рішенням Камянсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 15 листопада 2017 року заяву задоволено.

Встановлено факт постійного проживання на території України ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженця м. в місті Камо, Республіка Верменія, станом на 24 серпня 1991 року.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням судуКамянсько-Дніпровський районний сектор Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні заяви.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що єдиним документальним доказом, який досліджувався судом першої інстанції і на якому фактично базується рішення суду, виступає довідка виконавчого комітету Водянської сільської ради Камянсько-Дніпровського району Запорізької області від 13.11.2017 № 328 про те, що ОСОБА_1 дійсно мешкав без реєстрації за адресою: с. Дніпровка Камянсько-Дніпровського району Запорізької області, вул.. Садова, буд. 13, з грудня 1990 року по грудень 1992 року. Зміст вказаної довідки виконавчого комітету Водянської сільської ради вказує на те, що посадовою особою даного органу було видано і підписано документ поза межами своїх повноважень. Відсутність інформації про ОСОБА_1 в архівних книгах по господарського обліку Дніпровської сільської ради за відповідний період (1990-1992 р.р.), які за формою та змістом відображають в тому числі проживаючих осіб в будинку, свідчить також про те, що довідка видавалась не на підставі даних (реєстрів), обліків, картотек, що перебувають в розпорядженні даного органу реєстрації згідного його повноважень.

Крім того, зазначає, що під час службового розслідування встановлено, що особа на імя ОСОБА_1 станом на 24.08.1991 р., 13.11.1991 р. в Україні не проживала і не була зареєстрована. Після набуття чинності Законом України «Про громадянство України» від 08.10.1991 року і до теперішнього часу з питань визначення/набуття громадянства України до компетентних органів України не зверталась, відповідно громадянства України не набував. До моменту видачі ОСОБА_1 Великолепетинським РВ УМСВС в Херсонській області паспорта громадянина України серії МВ 088372 (тобто до 21.05.2004 р.) на підставі паспорта іншої особи будь-які ідентифікуючі дані про особу ОСОБА_1 на території України відсутні.

Від ОСОБА_1 до апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Зазначає, що довідка виконавчого комітету Водянської сільської ради від 13.11.2017 р. № 328 підтверджує, що він дійсно з грудня 1990 року по грудень 1992 року знаходився на території України та мешкав в с. Дніпровка Камянсько-Дніпровського району Запорізької області по вул. Садова, буд. 13. Цей факт було підтверджено свідками ОСОБА_2 та ОСОБА_4 у суді першої інстанції, що підтверджується рішенням суду від 15.11.2017 р. Зазначає, що має у наявності паспорт громадянина України для виїзду за кордон № РО 240979, виданий 21.01.2006 р, орган, що видав 2300, при видачі якого проводилась перевірка щодо дійсності наданих ним документів для отримання зазначеного паспорту, порушень у дійсності документів виявлено не було.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне зясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржуваного рішення суду) рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам закону не відповідає.

Суд першої інстанції, задовольняючи заяву, виходив із доведеності факту проживання ОСОБА_1 на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст. 234 ЦПК України (в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного рішення суду), окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Аналогічна норма міститься в ч.1 ст. 293 ЦПК України.

За приписами п. 5 ч. 2 ст. 234 ЦПК України (в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного рішення суду) суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Аналогічна норма міститься в п. 5 ч.2 ст. 293 ЦПК України.

Відповідно до ч.2 ст. 256 ЦПК України (в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного рішення суду) у судовому порядку можуть бути встановлені інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

ОСОБА_1, звертаючись до суду з заявою про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, в якості доказів надав довідку виконавчого комітету Водянської сільської ради Камянсько-Дніпровського району Запорізької області від 13.11.2017 № 328, відповідно до якої ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 дійсно мешкав без реєстрації за адресою: с. Дніпровка Камянсько-Дніпровського району Запорізької області, вул.. Садова, буд. 13, з грудня 1990 року по грудень 1992 року (а.с. 22).

Згідно відповіді інспектора виконавчого комітету Водянської сільської ради Камянсько-Дніпровського району Запорізької області ОСОБА_5 на запит № 2301.2-1150/23.2-18 від 07.02.2018 повідомлено, що довідка № 328 від 13.11.2017 року про факт проживання ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, видавалась спеціалістом І категорії Водянської сільської ради ОСОБА_6, за письмовим підтвердженням сусідів ОСОБА_2, який мешкає за адресою: с. Дніпровка, вул.. Садова, 17, та ОСОБА_7, яка мешкає за адресою: с. Дніпровка, вул.. Садова, 19. Довідка була видана за місцем потреби. ОСОБА_6 не знала, що не можна видавати таку довідку (а.с. 88).

Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України від 18 січня 2001 р. «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до п. 1,2 ч. 1 ст. 3 цього Закону.

Відповідно до положень пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України.

Згідно вимог підпункту «а» пункту 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215, встановлення належності до громадянства України стосується: громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року.

За змістом пункту 8 наведеного Порядку для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 України «Про громадянство України» особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає: а) заяву про встановлення належності до громадянства України; б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального органу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 24 серпня 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт); в) судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року.

У п. 44 Порядку встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Відповідно до положень Закону України «Про громадянство України» та вищезазначеного Порядку заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження заявника на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду.

У статті 1 Закону України «Про громадянство України» визначено поняття «безперервне проживання на території України» та «проживання на території України на законних підставах», а саме: «проживання на території України на законних підставах» - проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні; «безперервне проживання на території України» - проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів.

Суд першої інстанції встановив факт постійного проживання ОСОБА_1 на території України станом на 24 серпня 1991 року на підставі вищезазначеної довідки виконавчого комітету Водянської сільської ради Камянсько-Дніпровського району Запорізької області від 13.11.2017 № 328 та показань свідків ОСОБА_2, ОСОБА_4

З матеріалів справи вбачається, що вищезазначена довідка видана на підставі тверджень сусідів ОСОБА_2 та ОСОБА_7

Крім того, у довідці від 13.11.2017 № 328 зазначено, що ОСОБА_1 мешкав без реєстрації за адресою: с. Дніпровка Камянсько-Дніпровського району Запорізької області, вул.. Садова, буд. 13, з грудня 1990 року по грудень 1992 року.

Зазначена довідка не є сама по собі безспірними доказом підтвердження факту саме постійного (безперервного) проживання заявника на законних підставах на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Інших документів про постійну чи тимчасову реєстрацію на території України, або про реєстрацію на території України свого паспорту на той час, заявником не надано.

Таким чином, на час вирішення заяви, заявником не надано належних та достатніх доказів на підтвердження факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Відповідно до ч.1, 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

На підставі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Таким чином, враховуючи, що надані заявником докази, на час розгляду заяви, не підтверджують факт постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, суд першої інстанції передчасно дійшов висновку щодо доведеності факту постійного проживання заявника на території України, тому рішення суду відповідно до ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з прийняттям постанови про відмову в задоволенні заяви.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Камянсько-Дніпровського районного сектору Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області задовольнити.

Рішення Камянсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 15 листопада 2017 року в цій справі скасувати та прийняти постанову наступного змісту:

В задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 21 березня 2019 року.

Головуючий О.М. Кримська

Судді: А.В. Дашковська

ОСОБА_8