Постанова

Іменем України

16 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 285/4277/15-ц

провадження № 61-8936св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Ярунська сільська рада Новоград-Волинського району Житомирської області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа - ОСОБА_4 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 03 червня 2016 року у складі судді Літвин О.О. та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 09 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Трояновської Г. С., Миніч Т. І., Талько О. Б.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII«Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Ярунської сільської ради Новоград-Волинського району Житомирської області (далі - Ярунська сільська рада), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_4 , про скасування рішень та державних актів на право власності на землю.

Позовна заява мотивована тим, що рішення Ярунської сільської ради від 17 травня 2006 року, яким надано дозвіл ОСОБА_2 на виготовлення технічної документації щодо встановлення меж земельної ділянки площею 0,12 га для надання в приватну власність для ведення особистого селянського господарства із земель запасу сільської ради, та видані на підставі нього Державні акти на землю порушують право ОСОБА_1 на приватизацію земельної ділянки розміром 0,09 га, яка законно була надана її матері ОСОБА_5 рішенням Ярунської сільської ради від 12 липня 2005 року.

ОСОБА_1 зазначає, що її мати ОСОБА_5 , правонаступником якої є позивач, не підписувала протоколу погодження меж земельної ділянки, як землекористувач суміжної земельної ділянки. В цьому протоколі земельна ділянка, якою користувалась ОСОБА_5 , невірно вказана, як така, що належить до земель запасу, та її межі неправомірно узгоджені представником сільської ради.

На підставі викладеного ОСОБА_1 просила скасувати рішення Ярунської сільської ради Новоград-Волинського району Житомирської області від 17 травня 2006 року та державні акти на право власності на земельні ділянки від 08 серпня 2006 року видані на ім`я ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ; стягнути витрати за виготовлення технічної документації.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 03 червня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив із його недоведеності та необґрунтованості, зазначивши, що позивач не надала належні та допустимі докази на підтвердження того, що мати позивача ОСОБА_5 відповідно до рішення органу місцевого самоврядування набула права користування чи власності на спірну земельну ділянку.

Суд дійшов висновку, що відсутні підстави для скасування рішення Ярунської сільської ради від 17 травня 2006 року та державних актів на право власності на земельні ділянки, виданих на ім`я відповідачів, оскільки правовий статус спірної земельної ділянки стосується земель запасу сільської ради і межа переданої відповідачам на праві власності земельної ділянки правомірно була погоджена Ярунськоїю сільською радою, до компетенції якої відноситься визначення меж земельних ділянок в порядку їх відведення.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 09 листопада 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов. Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій неповно з`ясували всі фактичні обставини, що мають значення для справи, не дослідили і не надали належної правової оцінки доказам у справі.

Доводи інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_2 і ОСОБА_3 просили суд касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити, оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанції залишити без змін.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою в указаній справі та витребувано матеріали цивільної справи.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

05 червня 2019 справу передано судді-доповідачу.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що рішенням Ярунської сільської ради від 12 липня 2005 року ОСОБА_5 (матері позивача) надано дозвіл на виготовлення технічної документації для передачі у приватну власність земельної ділянки площею 0,09 га в АДРЕСА_3 для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель запасу сільської ради.

Цим же рішенням надано дозвіл ОСОБА_2 на виготовлення технічної документації по передачі в приватну власність земельної ділянки площею 0,125 га для обслуговування 1/2 частини житлового будинку і господарських будівель в АДРЕСА_2 за рахунок земель запасу сільської ради.

Рішенням Ярунської сільської ради від 23 грудня 2005 року внесені зміни до рішення від 12 липня 2005 року в частині переліку осіб, яким надається дозвіл на виготовлення технічної документації для передачі у приватну власність земельної ділянки площею 0,125 га по АДРЕСА_3 , а саме - по 1/3 частині ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 як співвласникам приватизованої квартири за вказаною адресою.

Рішенням Ярунської сільської ради від 17 травня 2006 року надано дозвіл ОСОБА_2 на виготовлення технічної документації щодо встановлення меж земельної ділянки площею 0,12 га для надання в приватну власність для ведення особистого селянського господарства із земель запасу сільської ради.

Рішенням Ярунської сільської ради від 13 липня 2006 року затверджено технічну документацію на передачу земельних ділянок у приватну власність та видачу державних актів на право приватної власності на землю в розмірі 0,125 га ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в рівних долях для обслуговування жилого будинку і господарських будівель та споруд в АДРЕСА_3 та в розмірі 0,1304 га - ОСОБА_2 для ведення особистого селянського господарства за цією ж адресою.

На підставі вказаного рішення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 08 серпня 2006 року видано Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1250 га в рівних долях кожному за вище зазначеною адресою - для обслуговування жилого будинку і господарських будівель та споруд, а також того ж дня видано Державний акт на право власності на земельну ділянку на ім`я ОСОБА_2 площею 0,1304 га для ведення особистого селянського господарства.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення відповідають.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною першою статті 15 ЦК України 2004 року визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною першої статті 16 ЦК України та частиною першою статті 3 ЦПК України 2004 року передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до вимог частин першої, другої статті 116 ЗК України (тут і далі - у редакції, яка була чинною на час виникнення правовідносин) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

За змістом положень статті 121 ЗК України передбачені норми безоплатної передачі земельних ділянок громадянам, громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара; для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0,10 гектара.

Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (стаття 125 ЗК України).

Відповідно до частини першої статті 126 ЗК України право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами.

Установлено, що позивачі набули право власності на земельні ділянки по АДРЕСА_3 у повній відповідності із визначеним законом порядком приватизації земельних ділянок.

Відповідно до статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.

Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до пункту «г» частини третьої статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акту, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (частина перша статті 155 ЗК України).

Разом з тим, вимогами цивільного процесуального законодавства суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Згідно положень статті 57 ЦПК України, 2004 року, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до статті 60 ЦПК України, 2004 року, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Встановлено, що ОСОБА_1 не надано судам достатніх належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, на які вона посилалася як на підставу своїх позовних вимог.

Зокрема не доведено факт порушення прав чи інтересів позивачки, оскільки її мати - ОСОБА_5 права користування чи власності на земельну ділянку по АДРЕСА_4 у встановленому порядку не набула, а лише розпочала процедуру приватизації земельної ділянки, належної до земель запасу Ярунської сільської ради, не реалізувавши своє право.

В той же час відповідачі реалізували надане їм право та у відповідності до норм земельного законодавства (статті 118, 125, 126 ЗК України) набули право власності на земельні ділянки по АДРЕСА_3 в порядку їх приватизації.

При цьому рішення Ярунської сільської ради від 13.07.2006 року про затвердження технічної документації про передачу у приватну власність та видачу відповідачам ОСОБА_7 державних актів на право приватної власності на землю неоспорене та є чинним.

Встановлено, що спір виник щодо земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_4 . При цьому процедура приватизації матір`ю позивачки за рішенням сесії сільської ради від 12.07.2005 року була розпочата щодо земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_4 .

Суди дійшли правильного висновку, що правовий статус спірної земельної ділянки визначений вірно, як землі запасу сільської ради, і межа переданої відповідачам на праві власності земельної ділянки по АДРЕСА_4 правомірно була погоджена саме представником власника землі - Ярунської сільської ради, до компетенції якої відноситься визначення меж земельних ділянок в порядку їх відведення.

Посилання позивачки на непідписання протоколу погодження меж земельної ділянки її матір`ю, як землекористувачем суміжної земельної ділянки відповідачів, не є обґрунтованим, оскільки погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки. Підписання акту (протоколу) погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації.

Доводи ОСОБА_1 щодо фальсифікації рішень сільської ради не можуть бути прийняті до уваги, оскільки не доведені належними та допустимими доказами.

Посилання позивачки щодо наявності інших судових рішень між сторонами у справі є безпідставними, оскільки на вирішення цього спору не впливають.

При ухваленні судових рішень суди правильно прийняли до уваги, що приватизована відповідачами земельна ділянка перебувала в їх фактичному користуванні з 1994 року, після надання їх сім`ї житла в будинку, побудованому Житомирським технікумом землеврорядкування, як викладачам.

При таких обставинах, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок дійшли вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову у даній справі, ухваливши законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що суди першої та апеляційної інстанцій надали неправильну оцінку поданим доказам, не можуть бути підставою для скасування судових рішень, оскільки такі не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального та процесуального права й зводяться до необхідності переоцінки судом доказів, що на підставі вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді апеляційної інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому ці судові рішення необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 03 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 09 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

В. М. Коротун

В. П. Курило