ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1602/19 Справа № 206/725/17 Суддя у 1-й інстанції - Маштак К.С. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі - Кругман А.М.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м.Дніпро в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 02 серпня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «ПОРШЕ ЛІЗИНГ УКРАЇНА» про встановлення нікчемності правочину та застосування наслідків його недійсності, -

в с т а н о в и л а:

У лютому 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «ПОРШЕ ЛІЗИНГ УКРАЇНА» (далі - ТОВ «ПОРШЕ ЛІЗИНГ УКРАЇНА») про встановлення нікчемності правочину та застосування наслідків його недійсності, вмотивовуючи його тим, що 11 вересня 2012 року між ним та ТОВ «ПОРШЕ ЛІЗИНГ УКРАЇНА» було укладено договір про фінансовий лізинг №00005772, за яким ТОВ «ПОРШЕ ЛІЗИНГ УКРАЇНА» зобов'язався передати у його розпорядження об'єкт лізингу - транспортний засіб типу VW Polo Sedan 1.6 I benzin, 2012 року виробництва, шасі НОМЕР_1, двигун НОМЕР_2, а він зобов'язався прийняти об'єкт лізингу і сплатити суму коштів за договором шляхом здійснення платежів відповідно до договору та згідно із графіком покриття витрат та виплати лізингових платежів, що становить невід'ємну частину договору, на загальну суму 19.134 долари США.

Зазначав, що за період з 13 вересня 2012 року по 24 лютого 2016 року він за нікчемним договором лізингу сплатив 230.386 грн.31 коп. лізингових платежів.

Вказував, що предмет лізингу у нього вилучено та повернуто ТОВ «ПОРШЕ ЛІЗИНГ УКРАЇНА» 24 березня 2016 року.

Посилаючись на те, що даний договір у порушення вимог закону не був нотаріально посвідчений, що свідчить про його нікчемність, крім того, даний договір порушує вимоги Закону України "Про захист прав споживачів", а тому просив суд ухвалити рішення, яким встановити, що договір про фінансовий лізинг №00005772 від 11 вересня 2012 року, укладений між ним та ТОВ «ПОРШЕ ЛІЗИНГ УКРАЇНА», є нікчемним; в порядку застосування наслідків недійсності нікчемного правочину стягнути з ТОВ «ПОРШЕ ЛІЗИНГ УКРАЇНА» на його користь 230.386 грн.31 коп.

Рішенням Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 02 серпня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 залишені без задоволення.

В апеляційні скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позову, наполягав на тому, що спірний договір є нікчемним, а строк позовної давності ним не пропущений, зазначав, що судом першої інстанції не встановлено обґрунтованості його позовних вимог.

02 жовтня 2018 року від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він, зазначаючи про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, наполягав на тому, що позивачем пропущено строк позовної давності, а отже позов не може бути задоволений.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Згідно ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Нормами ст.628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Судом першої інстанції встановлено, що 11 вересня 2012 року між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ТОВ «ПОРШЕ ЛІЗИНГ УКРАЇНА» було укладено договір про фінансовий лізинг №00005772 (а.с.32).

За умовами якого відповідач ТОВ «ПОРШЕ ЛІЗИНГ УКРАЇНА» зобов'язався передати у розпорядження позивача ОСОБА_2 об'єкт лізингу - транспортний засіб типу VW Polo Sedan 1.6 I benzin, 2012 року виробництва, шасі НОМЕР_1, двигун НОМЕР_2, а ОСОБА_2 зобов'язався прийняти об'єкт лізингу і сплатити суму коштів за договором шляхом здійснення платежів відповідно до договору та згідно із графіком покриття витрат та виплати лізингових платежів, що становить невід'ємну частину договору, на загальну суму 19.134 долари США, що становить еквівалент у гривні (а.с.97-106).

11 вересня 2012 року ТОВ «ПОРШЕ ЛІЗИНГ УКРАЇНА» та лізингоодержувач підписали графік покриття витрат та виплати лізингових платежів, яким узгоджено дату сплати та суму сплати (а.с.107-110).

З договору вбачається, що останнім днем повернення об'єкту лізингу спірним договором було визначено 03 червня 2015 року.

25 листопада 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Маринець О.С. був вчинений виконавчий напис №1071 про повернення об'єкта фінансового лізингу.

15 грудня 2015 року державним виконавцем Самарського ВДВС ДМУЮ було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.

15 грудня 2015 року державним виконавцем Самарського ВДВС ДМУЮ було винесено постанову про розшук майна боржника.

Об'єкт лізингу в рамках виконавчого провадження було повернуто товариству 24 березня 2016 року (а.с.33-34).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є обґрунтованими, втім позивачем пропущено строк позовної давності на звернення за захистом своїх прав, а відповідачем заявлено про застосування наслідків спливу цього строку.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно зі статтею 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України: від 16 грудня 2015 року (справа №6-2766цс15), від 19 жовтня 2016 року (справа №6-1551цс16), від 18 січня 2017 року (справа №6-648цс16).

Пленум Верховного Суду України у пункті 4 постанови від 06 листопада 2009 року N9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що судам, відповідно до статті 215 ЦК України, необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК України тощо).

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом.

У пункті 7 цієї постанови Верховного Суду України роз'яснено, що у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Крім того, згідно з пунктом 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою.

Діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії (пункт 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Відповідно до частини першої статті 227 ЦК правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Таким чином позовні вимоги ОСОБА_2 обґрунтовані, як і зазначив суд першої інстанції, взявши до уваги роз'яснення п.11 постанови Пленуму Верховного суду України "Про судове рішення" №14 від 18 грудня 2009 року, втім за захистом своїх прав позивач звернувся з пропуском строку позовної давності, оскільки відповідно до вимог частини третьої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності за вимогами застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання.

При вирішенні питання щодо застосування наслідків нікчемності спірного договору, слід встановити наявність чи відсутність підстав для застосування правового механізму частини четвертої статті 267 ЦК України з урахуванням вимог частини третьої статті 261 ЦК України.

З матеріалів справи вбачається, що позивач почав виконувати умови договору з 13 вересня 2012 року та виконував їх до 24 лютого 2016 року (а.с.35-37), а з даним позовом звернуся 10 лютого 2017 року.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (ст.253 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).

Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Нормою ч.3 ст.267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, №22083/93, №22095/93, §51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No.2), №66610/09, §43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов'язана лише з наявністю про це заяви сторони. Таким чином, суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність.

Тлумачення частини третьої статті 267 ЦК України, положення якої сформульовано із застосуванням слова «лише» (аналог «тільки», «виключно»), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження про те, що із цього положення виплаває безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі, позовна давність судом не застосовується.

Тобто цією нормою встановлені суб'єктивні межі застосування позовної давності, а саме передбачені випадки, до яких позовна давність не застосовується судом у зв'язку з відсутністю відповідної заяви сторони у спорі.

Таким чином, позовна давність, як загальна, так і спеціальна є диспозитивною, а не імперативною в застосуванні.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач 18 жовтня 2017 року, тобто до винесення судом першої інстанції оскаржуваного рішення, звернувся до суду з письмової заявою про застосування строків позовної давності (а.с.84-86)

Колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції стосовно того, що позивач пропустив законодавчо визначений строк строк позовної давності, доводи приведені в апеляційній скарзі цього висновку не спростовують.

Доводи апеляційної скарги про те, що позовна давність не сплинула, не ґрунтується на умовах закону та обставинах справи.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що суд першої інстанції прийняв до уваги рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська, яке набрало законної сили та яким з ОСОБА_2 було стягнуто заборгованість за спірним договором фінансового лізингу, є хибними та спростовуються

Інші доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.376,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 02 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.