Справа №705/1797/18
2/705/526/19

З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
22 жовтня 2019 року м. Умань
Уманський міськрайонний суд Черкаської області в складі:
головуючої - судді Мазуренко Ю.В.
при секретарі Романовій О.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Умань цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні будинком, -
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні будинком АДРЕСА_1 . Позовні вимоги позивач мотивував тим, що він являється власником 3/4 частин будинку розташованого по АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, виданим 8 вересня 2017 року приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності від 08.09.2017 року. Попередній власник 3/4 частин вищевказаного будинку - ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть виданим Уманським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану серія НОМЕР_1 виданого 4.03.2017 року, за життя дозволила проживати і зареєструвала на своїй житловій площі ОСОБА_2 та його дружину ОСОБА_4 , що підтверджується випискою із будинкової книги для прописки громадян, що проживають по АДРЕСА_1 .В позові вказано, що після оформлення документів на спадкове майно, а саме 3/4частин будинку по АДРЕСА_1 , 17 жовтня 2017 року позивач звернувся до ОСОБА_2 з вимогою звільнити разом зі своєю сім`єю займане ними житло і знятися з реєстрації, але відповіді не отримав, займане житло до цього часу відповідач не звільнив і чинить йому перешкоди в користуванні та розпорядженні власним майном, що підтверджується заявами про звернення до поліції м. Умань, щодо вчинення неправомірних дій ОСОБА_2 відносно позивача та його діда ОСОБА_5 .Позивач в позові зазначає, що ОСОБА_2 разом з сім`єю вселився в спірний будинок з дозволу попереднього власника будинку, проте, якщо припиняється право власності попереднього власника житла, то припиняється і право користування житлом осіб, які вселились з його дозволу, якщо вони не являються членами сім`ї нового власника житла, тобто збереження права користування жилим приміщенням передбачено лише для членів сім`ї власника цього приміщення. Позивач також в позові вказав, що ОСОБА_2 не являється членом сім`ї позивача та договору найму житлового приміщення між ними не було укладено.Позивач вважає, що він, як власник будинку має право володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, адже право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, та в супереч цьому ОСОБА_2 перешкоджає позивачу використовувати права власника в повному обсязі. Позивач зазначає, що на його неодноразові вимоги вирішити питання мирним шляхом, відповідачі не реагують, у зв`язку з чим він і вимушений звернутися до суду за захистом прав та інтересів з відповідним позовом.
11.02.2019 р. за вх. № 4216 від позивача ОСОБА_1 до суду надійшла заява про зменшення позовних вимог, в якій позивач просив: «….Постановити рішення про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні власністю мені, ОСОБА_1 , будинком АДРЕСА_1 , шляхом виселення та зняття з реєстрації ОСОБА_2 з будинку АДРЕСА_1 АДРЕСА_2 ».В обґрунтування вимог заяви посилався на те, що після звернення до суду з відповідним позовом ОСОБА_4 разом з неповнолітніми дітьми виселилась з будинку добровільно, а ОСОБА_2 до цього часу житло не звільнив і чинить йому перешкоди в користуванні та розпорядженні власним майном. Позивач посилається на те, що ОСОБА_2 вселився в спірний будинок з дозволу попереднього власника будинку та згідно ст. 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України повинен був виселитися. ОСОБА_2 не є членом його сім`ї, договору найму житлового приміщення він з ним не укладав, тому в даний час ОСОБА_2 перешкоджає йому використовувати права власника в повному обсязі.
Позивач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Бурлака В.І. в судове засідання не з`явився, проте позивач надав до суду заяву, в якій просив розгляд справи проводити у його відсутність та у відсутність його представника ОСОБА_6 . Також, в заяві вказано, що позовні вимоги він підтримує в повному обсязі та не заперечує щодо ухвалення заочного рішення.
Представник позивача . в судове засідання не з`явилась, від неї також не надходило заяв про розгляд справи за її відсутності.
Відповідач ОСОБА_2 , будучи неодноразово повідомлений про дату, час і місце проведення судового засідання належним чином рекомендованими повідомленнями, судові повістки не отримував і вони поверталися на адресу суду із поштовою відміткою «за закінченням терміну зберігання». Також, відповідач повідомлявся про судові засідання через розміщення оголошення на веб-сайті суду (а.с. 50, 59, 75, 86-а, 100, 105), однак в судове засідання жодного разу не з`явився, причини неявки суду не повідомив. У справі достатньо матеріалів про правовідносини сторін, за таких обставин суд вважає, що справу можливо розглядати без участі відповідача. Позивач не заперечує проти заочного розгляду справи.
Зі згоди позивача суд ухвалює судове рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) праві та вплив на правопорушника.
Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів закріплений в ст.16 ЦК України.
Згідно з положеннями ч.1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст.5 ЦПК України).
Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відтак, зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.
Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
Спосіб захисту порушеного права, відповідно до ст. ст. 15, 16, 20 ЦК України, при зверненні до суду обирається позивачем. Перелік способів захисту, наведений у ч. 2 ст. 16 ЦК України не є вичерпним, оскільки суд може захистити порушене цивільне право іншим способом, що встановлений договором або законом.
Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_7 не підлягають до задоволення.
Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини.
ОСОБА_1 є власником 3/4 частин будинку розташованого по АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, виданим 8 вересня 2017 року приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Роголь Г.І. (а.с.6); витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності від 08.09.2017 року (а.с.7-10) та технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с.11-14).
При цьому, до позовної заяви та в ході розгляду справи позивачем не було долучено документів, з яких можливо було б встановити власника іншої (ј) частини житлового будинку по АДРЕСА_1 і питання про витребування доказів на підтвердження факту належності іншої частини будинку (1/4) перед судом не ставив та відповідних клопотань не заявляв.
Попередній власник 3/4 частин вищевказаного будинку - ОСОБА_3 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть виданим Уманським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану серія НОМЕР_1 виданого 4.03.2017 року (а.с.5).
В позові позивач посилається на те, що за життя ОСОБА_3 дозволила проживати і зареєструвала на своїй житловій площі ОСОБА_2 та його дружину ОСОБА_4 . Факт прописки підтверджується випискою із будинкової книги для прописки громадян, що проживають по АДРЕСА_1 (а.с.15-18).
Відповідно до довідки № 147, виданої 18.04.2018 року за підписом заступника міського голови Плотнікової Л.П., у будинку за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані та проживають: ОСОБА_2 , 1989 року народження; ОСОБА_4 , 1985 року народження; ОСОБА_8 , 2013 року народження; ОСОБА_9 , 2010 року; а ОСОБА_10 , 1977 року народження лише зареєстрований, проте не проживає (а.с.19).
Згідно довідки виконавчого комітету Уманської міської ради за № 57 від 30.01.2019 р. за підписом голови квартального комітету Л.В ОСОБА_11 Загоруйко та заступника міського голови, секретаря виконавчого комітету Плотнікової Л. ОСОБА_12 , ОСОБА_1 , 1993 року народження проживає по АДРЕСА_3 є власником будинку по АДРЕСА_1 «…в якому зареєстрований та проживає ОСОБА_2 , 1985 року народження дядько та інші особи: ОСОБА_10 , 1977 року народження- дядько; ОСОБА_4 , 1985 року народження; ОСОБА_8 , 2013 року народження; ОСОБА_9 , 2010 року народження - брати, які зареєстровані, але не проживають…» (а.с. 93)
Після оформлення документів на спадкове майно, а саме 3/4частин будинку по АДРЕСА_1 , 17 жовтня 2017 року позивач вказує, що звернувся до ОСОБА_10 з пропозицією звільнити разом зі своєю сім`єю займане ними житло і знятися з реєстрації (а.с.20), проте вказана пропозиція була повернута відправнику із відміткою Укрпошти «…повернення за зак.тер. зберігання..».
Також, до позовної заяви позивачем було долучено висновок спеціаліста в галузі судово-медичної експертизи за № 907 від 17.10.2017 р., складений відносно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . (а.с.22-23)
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Статтею 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ст.41 Конституції України та п.2 ч.1 ст.3 та ст.321 ЦК України, ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків встановлених Конституцією та законом.
Норми зазначеної статті кореспондують положенням ст. 47 Конституції України, відповідно до якої кожен має право на житло. Право на житло означає перш за все право особи мати житло для власного проживання та для проживання членів її сім`ї.
Відповідно до ч.4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення, або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Згідно ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
В силу ч. 1 ст. 319 ЦК Українивласник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно ч. 1ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ст.358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Згідно ч. 1 ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
Згідно ч.4 56 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.
Відповідно до положень статті 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.
Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 1, 2, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном.
Згідно ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється в тому числі на підставі судового рішення, яке набрало законної сили про виселення. Аналогічну норму містить ст. 26 Постанови КМУ №207 від 02.03.2016 року "Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру", де зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється в тому числі на підставі рішення суду про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи.
Відповідно до Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» орган реєстрації це виконавчий орган сільської, селищної або міської ради, сільський голова (у разі якщо відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено), що здійснює реєстрацію, зняття з реєстрації місця проживання особи на території відповідної адміністративно - територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради. Аналогічна норма міститься в Постанові КМУ №207 від 02.03,2016 року "Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру".
Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 08.09.2017 р. позивачу ОСОБА_1 на праві приватної спільної часткової власності належить ѕ житлового будинку по АДРЕСА_1 .(а.с.9) При цьому, доказів з приводу власника ј житлового будинку по АДРЕСА_1 позивачем до суду надано не було.
Крім того, як вбачається із пропозиції про усунення перешкод у здійсненні права власності від 17.10.2017 р., яка була відправлена на адресу відповідача ОСОБА_10 . позивачем ОСОБА_1 вказано: «…Ви заварили хвіртку у паркані, що перешкоджає мені пройти до належної мені частини будинку…», а також вказано «…Тому пропоную вам негайно усунути перешкоди у користуванні мною належною мені власністю та укласти угоду про реальне визначення моєї та вашої частки…» (а.с.20)
Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю, згідно ч.1 ст.356 ЦК України.
Статтею 361 ЦК України передбачено, що співвласник має раво самостійно розпоряджатись своєю часткою у праві спільної часткової власності.
За таких обставин, враховуючи вищевикладене, суд позбавлений можливості встановити, в якій саме частині житлового будинку (в ј чи ѕ ) проживає відповідач ОСОБА_10 та яким саме чином порушуються і чи порушуються взагалі права позивача ОСОБА_1 та на яких правових підставах вселився в будинок і проживає в ньому ОСОБА_10 .
Відповідно до роз`яснень, що надані в п. 34 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сімї, попередніми членами його сімї, а також членами сімї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першоїстатті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.
Чинним законодавством України не передбачено перехід прав та обовязків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім`ї колишнього власника у випадку зміни власника.
Виникнення права членів сімї власника квартири на користування квартирою та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника квартири права власності на цю квартиру, а отже, припинення права власності на квартиру припиняє право членів його сімї на користування цією квартирою.
Таким чином, з припиненням права власності особи на жиле приміщення члени його сімї також втрачають право користування цим приміщенням і підлягають виселенню за позовом нового власника.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником не всього житлового будинку по АДРЕСА_1 , а лише ѕ частин (вид спільної власності : «спільна часткова» - Витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 08.09.2017 р. (а.с. 9), сформував приватний нотаріус Роголь Г.І.). Даних з приводу належності іншої частини житлового будинку позивач до суду не надав, однак в листі від 17.10.2017 р., що був адресований відповідачу ОСОБА_10 (а.с. 20) він перед адресатом ставив питання «про реальне визначення моєї та вашої частки». Тобто, вказуючи на наявність перешкод у користуванні належної позивачу власності (3/4) він перед відповідачем піднімає питання укладення угоди про реальне визначення часток, а не просить висилитися із займаного ОСОБА_10 житла, як користувача, який уже втратив таке право у зв`язку зі смертю попереднього власника та переходом права власності до спадкоємця за заповітом позивача ОСОБА_1 .
Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовна вимога про виселення ОСОБА_10 з будинку АДРЕСА_1 не підлягає до задоволення у зв`язку з недоведеністю.
При цьому, питання зняття з реєстрації місця проживання врегульовано положеннями ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», згідно з ч. 1 якої, Зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній, установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням.
Так, п. 1.3 Порядку №1077 передбачено, що реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється управліннями, відділами (секторами) Державної міграційної служби України (далі - ДМС) в районах, районах у містах, містах обласного, республіканського (Автономної Республіки Крим) значення (далі - територіальний підрозділ ДМС) у день подання особою документів. Реєстрація місця проживання особи може бути здійснена з одночасним зняттям з реєстрації попереднього місця проживання.
Положеннями п. 3.1 Порядку №1077 визначений перелік підстав зняття з реєстрації місця проживання особи, а саме: заява про зняття особи з реєстрації місця проживання, яка подається особою або її законним представником; судове рішення, яке набрало законної сили про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтво про смерть; паспорт або паспортний документ, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документ про смерть, виданий компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інші документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства. Інформація територіального органу ДМС або територіального підрозділу ДМС, на території обслуговування якого зареєстровано місце проживання особи, про закінчення строку дії посвідки на тимчасове проживання або копія рішення про скасування посвідки на тимчасове проживання чи посвідки на постійне проживання в Україні; підстав для проживання або перебування особи на обліку у закладі/установі (повідомлення про припинення підстав для проживання/перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту) (додаток 13); підстав на право користування житловим приміщенням (закінчення строку дії договору оренди, найму, піднайму житлового приміщення, строку навчання в навчальному закладі (у разі реєстрації місця проживання в гуртожитку навчального закладу на час навчання), відчуження житла та інших визначених законодавством документів).
З норм статей 3, 7, 10 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» № 1382-IV від 11.12.2003 вбачається, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється вповноваженим органом реєстрації виконавчим органом міської ради відповідно до затверджених Кабінетом Міністрів України правил на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення цієї особи права користування житловим приміщенням. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними статтею 2 ЦПК України.
Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання суду дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням суду є контроль за легітимністю прийняття рішень.
Виходячи зі змісту положень ЦПК України щодо компетенції суду, останній не може підміняти інший державний орган та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього державного органу. Судовий захист повинен сприяти відновленню порушеного права особи, яка звернулася за таким захистом.
У зв`язку з наведеним суд вважає, що вимога позивача про зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_10 з будинку АДРЕСА_4 , не може бути задоволена. Крім того, вона є похідною від позовної вимоги про усунення перешкод в користуванні будинкомшляхом виселення.
Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ч.2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
На позивача покладений обов`язок довести в суді ті обставини, що позивач уповноважений звертатися до суду з відповідним позовом і відповідно, що є підстави до застосування до спірних правовідносин відповідних положень цивільного та житлового законодавства України. Тобто, позивач повинен був довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ЦК України та ЖК України, зазначені ним обставини в частині наявності підстав для усунення перешкод в користуванні частиною житлового будинку та зняття з реєстрації. Однак таких доказів позивач не надав і не ставив питання в судовому засіданні про їх витребування, відповідно до процедури врегульованої ЦПК України. Таким чином, при викладених обставинах, у зв`язку з тим, що позивач не довів тих обставин, на які він посилається в своїй позовній заяві позов не підлягає задоволенню.
Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимогиОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні будинком та зняття з реєстрації не підлягають до задоволення.
Керуючись ст.ст.319, 321, 358, 383 ЦК України, ст.ст. 64, 156 ЖК України, Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 258, 259, 263, 265, 280-282, 354 ЦПК України, суд -
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні будинком відмовити повністю.
До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно - телекомунікаційної системи апеляційні скарги на рішення можуть бути подані протягом 30 днів з дня його складення через суд першої інстанції до Черкаського апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Суддя Ю.В. Мазуренко