Постанова

Іменем України

09 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 415/2506/15-ц

провадження № 61-28401св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Дундар І. О., Журавель В. І., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач (позивач за зустрічним позовом)- ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 20 квітня 2017 року у складі судді Калмикової Ю. О. та ухвалу апеляційного суду Луганської області

від 18 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Карташова О. Ю., Дронської І. О.,

Луганської В. М.,

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк«ПриватБанк»(далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 06 квітня 2012 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір, за умовами якого він отримав кредит у розмірі 23 300,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 30 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідач належним чином не виконував узятих на себе зобов`язань, тому станом на 25 березня 2015 року утворилася заборгованість у розмірі 34 764,02 грн, з яких 22 016,16 грн - заборгованість за кредитом, 10 416,24 грн заборгованість за процентами за користування кредитом, 200,00 грн -заборгованість з пені та комісії, 500,00 грн - штраф (фіксована частина),

1 631,62 грн - штраф (процентна складова).

Посилаючись на наведені обставини, банк просив позов задовольнити.

У вересні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до

ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що договір порушує його права та норми законодавства України. Вважає, що ніякого фактичного кредитного договору між позивачем та відповідачем у розумінні Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» укладено не було, крім заявки на відкриття поточного рахунка від 06 квітня

2012 року. У матеріалах справи немає доказів того, що в нього було перевищення суми платежу над залишком власних коштів, через що позивач мав право встановити кредитний ліміт. Крім того, на Умовах та правилах відсутні будь-які реквізити цих умов і немає підпису відповідача,

а також немає жодної ідентифікуючої ознаки на предмет їх невід`ємності від підписаної відповідачем анкети-заяви.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просив зустрічний позов задовольнити.

Короткий зміст рішень суду першої, апеляційної та касаційної інстанцій

Рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 20 квітня

2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Луганської області від 18 вересня 2017 року, позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 06 квітня 2012 року в сумі 32 432,40 грн, до складу якої входить: заборгованість за кредитом - 22 016,16 грн; заборгованість за процентами за користування кредитом - 10 416,24 грн.

В іншій частині позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій мотивоване тим, що відповідач допустив порушення зобов`язань за кредитним договором, що призвело до утворення заборгованості, яка не погашена, а тому підлягає стягненню.

Відмовляючи у задоволення зустрічних позовних вимог, суди дійшли висновку, що підписанням анкети-заяви відповідач уклав кредитний договір

з позивачем шляхом приєднання до запропонованих йому Умов та правил надання банківських послугв цілому, ознайомився належним чином з їх умовами та погодився з ними, а тому такий договір є укладеним, що відповідає нормам ЦК України, зокрема частині першій статті 634 ЦК України, та не порушує прав відповідача.

Аргументи учасників справи

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що анкета-заява не містить істотних умов договору. В Умовах та правилах надання банківських послуг немає підпису відповідача, а також жодної ідентифікуючої ознаки на предмет їх невід`ємності від підписаної відповідачем анкети-заяви. Крім того, клопотання про забезпечення доказів суд не розглянув, чим порушено норми процесуального права.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій оскаржуються в частині задоволених позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 на користь

ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитом у сумі 22 016,16 грн та за процентами за користування кредитом у сумі 10 416,24 грн, тому в іншій частині справа в касаційному порядку не переглядається.

У листопаді 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подало заперечення на касаційну скаргу, вказуючи на те, що оскаржувані судові рішення є законними

і обґрунтованими.

Рух справи

18 жовтня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження в цій справі та зупинено виконання рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 20 квітня 2017 року.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 23 вересня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Суди встановили, що 06 квітня 2012 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір шляхом підписання відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, згідно з якими ОСОБА_1 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку в розмірі 23 300,00 грн.

У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 умов кредитного договору виникла заборгованість.

Згідно зі статтями 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту

є усталеним у судовій практиці.

Відповідно до частин першої, другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до частини першої статті 1048, статті 1049 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти

у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем)

у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним

з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно з частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі

№ 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) зроблено такий висновок:

«Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору

й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов?язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана ним і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору».

Аналогічна правова позиція про неможливість вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, однак щодо Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) та, зокрема пункту 5.5 цих Умов, якими установлено позовну давність тривалістю в п`ять років, оскільки такі не містять підпису позичальника, а також через те, що у заяві позичальника домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає, викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15).

Велика Палата Верховного Суду вважає, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг, розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах справи, не визнаються відповідачкою та не містять її підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 18 лютого 2011 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже, немає підстав вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Вказані обставини правильно встановлені судами попередніх інстанцій під час вирішення питання щодо наявності правових підстав для стягнення

з відповідачки на користь АТ КБ «ПриватБанк» штрафів за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань, де суд першої інстанції,

з висновками якого в цій частині погодився й суд апеляційної інстанції, правильно відмовив у задоволенні позову про стягнення з ОСОБА_2 штрафів

у розмірі 500,00 грн (фіксована частина) та 2 229,77 грн (процентна складова)

у зв`язку з безпідставністю позовних вимог в цій частині через відсутність передбаченого обов`язку відповідачки щодо їх сплати позивачу в анкеті-заяві

від 18 лютого 2011 року, вказавши, що Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг, розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ не можуть вважатися складовою частиною спірного кредитного договору.

Також Велика Палата Верховного Суду зауважує, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 18 лютого 2011 року у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним).

Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, Велика Палата Верховного Суду погоджується із висновком судів попередніх інстанцій, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Отже, посилання позивача за зустрічним позовом про недійсність кредитного договору у зв?язку з тим, що Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку він не підписував, є підставою вважати, що такі Умови та правила не є складовою частиною спірного кредитного договору, проте і не є самостійною підставою його недійсності.

Встановивши, що відповідач підписав анкету-заяву від 06 квітня 2012 року, отримав платіжну картку та персональний ідентифікаційний номер для авторизації, користувався кредитними коштами в межах встановленого кредитного ліміту на платіжну картку в розмірі 23 300,00 грн, суди дійшли правильного висновку, що між сторонами укладено кредитний договір.

Суди встановили, що обставин, які свідчили б про дискримінаційний, несправедливий характер договору та нечесну підприємницьку практику банку як таку, що вводить в оману споживачів під час пропонування банківських послуг, інших підстав визнання недійсним спірного кредитного договору ОСОБА_1 не довів.

У зв`язку з викладеним суди зробили правильний висновок про відмову

у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 про визнання кредитного договору недійсним.

Доводи касаційної скарги про те, що суд не розглянув клопотання

ОСОБА_1 про забезпечення доказів, є необґрунтованими, оскільки з матеріалів справи відомо, що суд апеляційної інстанції таке клопотання задовольнив (а. с. 243, 246-247).

Проте поза увагою судів залишилось те, що в анкеті-заяві позичальника

від 06 квітня 2012 року процентна ставка не визначена. Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання з підстав та у розмірах, встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України, позивач не пред?явив.

У зв?язку з цим правових підстав для стягнення з відповідача на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» процентів за користування кредитом немає.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частин першої та четвертої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення

у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню в частині задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості зі сплати процентів з ухваленням у цій частині нового судового рішення про відмову в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк».

Враховуючи те, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 жовтня 2017 року було зупинено виконання рішення Лисичанського міського суду Луганської області

від 20 квітня 2017 року до закінчення касаційного провадження, виконання рішення в нескасованій частині підлягає поновленню.

Керуючись статями 400, 402, 409, 412, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд

у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 20 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Луганської області від 18 вересня 2017 року

в частині задоволення позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом

у розмірі 10 416,24 грн скасувати.

Відмовити у задоволенні позову в частині вимог Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом

у розмірі 10 416,24 грн.

Рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 20 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Луганської області від 18 вересня 2017 року

в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованості за кредитому сумі 22 016,16 грн та в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним залишити без змін.

Поновити виконання рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 20 квітня 2017 року в нескасованій частині про стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованості за кредитому сумі

22 016,16 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: І. О. Дундар

В. І. Журавель

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук