П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 березня 2019 року м. Київ

Справа №760/16260/16-ц

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.

секретаря: Довгополої А.В.

сторони: позивач ОСОБА_2

відповідач ОСОБА_3

треті особи Приватне акціонерне товариство «Страхова

компанія «Україна», Моторно-транспортне страхове бюро України

розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_4, який діє на підставі ордеру в інтересах ОСОБА_3 на заочне рішення Солом'янського районного суду м. Києва, ухваленого суддею Усатовою І.А. 30 травня 2017 року, повний текст рішення виготовлено 02 серпня 2017 року в приміщенні Солом'янського районного суду м. Києва, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Україна», Моторно-транспортне страхове бюро України про відшкодування матеріальної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

Справа №760/16260/16-ц
№ апеляційного провадження:22-ц-824/1965/2019
Головуючий у суді першої інстанції: Усатова І.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Стрижеус А.М.
У вересні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про відшкодування матеріальної шкоди, завданих внаслідок ДТП.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 13 серпня 2015 року о 18:30 на дорозі М-05 «Київ-Одеса» відбулося зіткнення його автомобіля «TOYOTA RAV-4», державний номерний знак НОМЕР_1, з автомобілем «DAWOO LANOS», державний номерний знак НОМЕР_2, яким керувала ОСОБА_3, внаслідок якого було пошкоджено автомобіль позивача.

Відповідно до постанови судді Солом'янського районного суду м. Києва від 09 жовтня 2015 року, відповідачем було порушено п.п. 12.1, 12.2, 13.1 правил дорожнього руху, чим скоєно правопорушення передбачене ст. 124 КУпАП, у судовому засіданні по справі про адміністративне правопорушення відповідачем було повністю визнано свою вину щодо порушення вищезазначених правил дорожнього руху.

Зазначено, що з метою визначення завданих пошкоджень автомобілю позивача, 21 серпня 2015 року, ним був укладений Договір з ТОВ «Український експертний центр «Експерт-сервіс АВТО» щодо проведення автотоварознавчого дослідження. Вказав, що 01.09.2015 під час проведення обстеження автомобіля було встановлено, що вартість відновлювального ремонту після ДТП складатиме 125 775, 55 грн., а вартість матеріального збитку 66 704,04 грн., про що був складений звіт «Про оцінку дорожнього транспортного засобу марки TOYOTA RAV-4 державний номер НОМЕР_1 № 175 від 01.09.2015», відповідач вищевказаний звіт не оспорював, не з'явився на обстеження транспортного засобу, хоча був повідомлений належним чином про проведення експертизи.

Після ДТП, він мав намір повідомити про це страхову компанію винуватця - ПрАТ «СК Україна», однак, працівники останньої повідомили його про відсутність офісу для обслуговування потерпілих. ПрАТ «СК «Україна» не виходить на зв'язок, документів ніхто не приймає.

У жовтні 2015 року ним за власні кошти було відремонтовано пошкоджений автомобіль, на що було витрачено 110 874, 00 грн. а тому позивач просив стягнути з відповідача на свою користь завдані збитки в сумі 116 674,00 грн.: відновлення автомобіля - 110 874 грн., проведення автотоварознавчого дослідження - 800 грн., витрати на юридичну допомогу - 5000 грн., а також судовий збір у розмірі 1178,50 грн.

Заочним рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 30 травня 2017 року позов задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 завдані збитки: відновлення автомобіля в сумі 110874,00 грн., проведення авто товарознавчого дослідження в сумі 800,00 грн., а також судовий збір у розмірі 1116,74 грн.

Не погоджуючись із заочним рішенням суду, представником відповідача адвокатом ОСОБА_4, який діє на підставі ордеру в інтересах ОСОБА_3, подано апеляційну скаргу, в якій він просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним, прийнятим за відсутності з'ясування всіх обставин справи, а також ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В судове засідання сторони не з'явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином (а.с.225).

Від представника відповідача ОСОБА_4, який діє в інтересах ОСОБА_3 надійшла заява про відкладення розгляду справи у зв'язку з його неможливістю бути присутнім в судовому засіданні, про те, суду не надано будь-яких письмових документів, які б підтверджували участь представника відповідача ОСОБА_4 в іншому судовому засіданні і крім того, в судовому засіданні 20 лютого 2019 року був присутній представник відповідача ОСОБА_6, який був обізнаний з матеріалами справи, але про причини неявки в судове засідання, суд не повідомив.

Колегія суддів враховує, що закон створює рівні умови для осіб, що володіють правом звернення до суду, зобов'язавши суд повідомляти цих осіб про час і місце розгляду справи.

За змістом ст.14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права особа сама визначає обсяг своїх прав і обов'язків у цивільному процесі. Тому особа, визначивши свої права, реалізує їх на свій розсуд. Розпорядження своїми правами на розсуд особи є одним з основоположних принципів судочинства.

Враховуючи завдання судочинства, принцип правової визначеності, поширення загального правила, закріпленого в ч.1 ст.372 ЦПК України, відкладення судового розгляду у випадку неявки в судове засідання будь-кого з осіб, що беруть участь у справі, за відсутності відомостей про причини неявки в судове засідання не відповідало б конституційним цілям цивільного судочинства, що, у свою чергу, не дозволить розглядати судову процедуру в якості ефективного засобу правового захисту в тому сенсі, який закладений в ст.6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, ст.ст. 7, 8 і 10 Загальної декларації прав людини і ст.14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права.

За таких обставин, обставин апеляційний суд в складі колегії суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи.

Оскільки розгляд справи розглядається за відсутності учасників справи, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч.5 ст.268 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши обґрунтованість та законність оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд в складі колегії суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Виходячи з положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (стаття 264 ЦПК України).

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, 13 серпня 2015 року о 18 год. 30 хв., ОСОБА_3, керуючи автомобілем марки «DAEWOO LANOS», державний номерний знак НОМЕР_2, рухалася по автомобільній дорозі М-05 «Київ-Одеса», 130 км, і не дотримавшись безпечної дистанції та швидкості руху, не врахувавши дорожньої обстановки, здійснила зіткнення з автомобілем марки «TOYOTA RAV-4», державний номерний знак НОМЕР_1, яким керував ОСОБА_2, що призвело до механічних пошкоджень обох автомобілів.

Відповідно до постанови судді Солом'янського районного суду м. Києва від 09 жовтня 2015 року ОСОБА_3 визнано винною у вказаній дорожньо-транспортній пригоді. При розгляді матеріалу судом ОСОБА_3 визнала свою вину повністю (а.с. 5-6).

За нормою ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно вимог ст.1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно ч.2 ст.1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Як убачається зі змісту позовної заяви позивача ОСОБА_2, цивільно-правова відповідальність власника автомобіля «DAEWOO LANOS», державний номерний знак НОМЕР_2 - ОСОБА_3.2 була застрахована у ПрАТ «СК «Україна»

Відповідно до звіту про оцінку автомобіля Рибалки Б.Б. - Toyota Rav 4 2.0i номерний знак НОМЕР_3, від 01.09.2015, вартість відновлювального ремонту даного автомобіля складає 125 775,55 грн., а вартість матеріального збитку, завданого власнику даного автомобіля в результаті його пошкодження при ДТП - 66 704,04 грн. (а.с. 11-18).

Розмір матеріального збитку при настанні страхового випадку повинно бути підтверджено належним засобом доказування, зокрема, звітом (актом) про оцінку майна, який повинен відповідати вимогам Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність» та Методики товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 24 листопада 2003 року за № 1074/8395.

Позивач здійснив ремонт пошкодженого автомобіля за власні кошти, на підтвердження чого позивачем надано рахунок-фактуру №9182 від 28.08.2015 (а.с. 39-40), акт прийому-передачі автомототранспортного засобу споживачу від 28.10.2015 (а.с. 41), додаток №9182 від 28.10.2015 здачі-прийняття робіт по технічному обслуговуванню та ремонту автомобіля до акту надання послуг №9182 від 28.10.2015 (а.с. 42-44), згідно яких, вартість відновлювального ремонту становила - 110 874,00 грн. Крім того, та ОСОБА_2 сплачено кошти за проведення автотоварознавчого дослідження в сумі 800,00 грн., що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера № 68 від 26 серпня 2015 року (а.с. 8).

Відповідно до статті 9 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов'язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. Розмір страхової суми за шкоду, завдану майну потерпілих, становить 50 000 на одного потерпілого. Страхові виплати за договорами обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності обмежуються страховими сумами, які діяли на дату укладення договору та зазначені у договорі страхування.

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» , у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, завдану внаслідок ДТП майну третьої особи.

Закон України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачає спеціальні правила щодо наслідків невиконання страхувальником обов'язку перед страховиком, зокрема з надання своєчасного повідомлення про настання страхового випадку.

Відповідно до п.33.1,33.1.3 ст.33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов'язаний, зокрема, невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов'язок, він має підтвердити це документально.

Матеріали справи не містять даних, які б підтверджували, що позивач ОСОБА_2, звертався до страхової компанії з повідомленням про настання страхового випадку.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що відповідач не звертався з повідомленням до страхової компанії, якою було застраховано як його так і відповідача цивільно-правову відповідальність як власників транспортного засобу, у строки, визначені ст. 33 вказаного Закону.

Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо згідно з цим договором або Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов'язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Відповідно до п.16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», згідно якого непред'явлення вимог до страховика за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме зі страховика є підставою для відмови в позові до заподіювача шкоди у відповідному розмірі.

Велика Палата Верховного суду у постанові від 04 липня 2018 року по справі №755/18006/15-ц, зазначила, що покладання обов'язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-праової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Таким чином, належним відповідачем в межах, визначеного законом ліміту відповідальності вважається страховик.

П.37.3 ст.37 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що незадовільне фінансове становище страховика (МТСБУ) не є підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати), що покладає на страховика обов'язок сплатити страхове відшкодування за договором обов'язкового страхування.

Проте. як убачається з матеріалів справи, позивачем вимоги до страховика, не заявлялися.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що заочне рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст.268, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_4, який діє на підставі ордеру в інтересах ОСОБА_3 - задовольнити.

Заочне рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 30 травня 2017 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення, наступного змісту.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Україна», Моторно-транспортне страхове бюро України про відшкодування матеріальної шкоди- відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів до Верховного Суду з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач: А.М.Стрижеус

Судді: Л.Д. Поливач

О.І.Шкоріна