ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 686/3394/14-ц
Провадження № 22-ц/4820/435/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2019 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Талалай О.І. (суддя-доповідач), Корніюк А.П., Пєнти І.В.,

секретар судового засідання Медведчук Н.Д.,

з участю: представника позивача Лабая О.В.,

представників ОСОБА_5 і ОСОБА_6 ОСОБА_7

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу №686/3394/14-ц за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 26 грудня 2018 року (суддя Карплюк О.І.) у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_8, ОСОБА_5, ОСОБА_6, яка діє у власних інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_9, про виселення та зняття з реєстраційного обліку.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи, дослідивши доводи апеляційної скарги, суд

у с т а н о в и в :

18 лютого 2014 року ПАТ «Державний ощадний банк України» (далі - Банк), звертаючись до суду з вказаним позовом, зазначало, що 25 травня 2007 року з ОСОБА_8 був укладений кредитний договір №1183, відповідно до умов якого останній отримав кредит у сумі 50000 доларів США на строк до 25 травня 2017 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 25 травня 2007 року з ОСОБА_8 був укладений договір іпотеки, предметом якого є трикімнатна квартира АДРЕСА_1.

ОСОБА_8 свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконує. Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 04 жовтня 2012 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернуто стягнення на предмет іпотеки.

Відповідачі спірну квартиру не звільняють. Виконати судове рішення у примусовому порядку неможливо у зв'язку з проживанням неповнолітніх дітей.

Тому, позивач просив виселити ОСОБА_8, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_9 з квартири АДРЕСА_1 та зняти їх з реєстраційного обліку.

Заочним рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 01 вересня 2014 року позов задоволено. Виселено відповідачів із спірної квартири.

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 30 червня 2016 року заява ОСОБА_5 від 31 березня 2016 року про перегляд заочного рішення залишена без задоволення.

Ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 03 листопада 2016 року апеляційна скарга ОСОБА_5 відхилена, заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 01 вересня 2014 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 16 січня 2018 року касаційна скарга ОСОБА_5 задоволена частково. Заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 01 вересня 2014 року та ухвала Апеляційного суду Хмельницької області від 03 листопада 2016 року скасовані, справа передана на новий розгляд до суду першої інстанції.

27 лютого 2018 року ПАТ «Державний ощадний банк України» уточнило позовні вимоги та просило виселити ОСОБА_8, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_9 з квартири АДРЕСА_1 з наданням постійних житлових приміщень - квартири АДРЕСА_5, що належить на праві власності ОСОБА_6 і домоволодіння АДРЕСА_4, що належить на праві власності ОСОБА_8 зі зняттям з реєстраційного обліку.

Заочним рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 26 грудня 2018 року в позові відмовлено.

ПАТ «Державний ощадний банк України», не погоджуючись із заочним рішенням суду, в апеляційній скарзі просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Посилається на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, неналежну оцінку доказів. Суд не взяв до уваги те, що відповідачі мають на праві власності інше житло у м. Хмельницькому та у м. Києві, в яке можуть бути виселені. Фактично вони проживають у м. Києві. ОСОБА_9 як малолітня дитина відповідно до ст. 29 ЦК України має право на проживання у жилих приміщеннях, що належать його батькам. ОСОБА_5 має право користування квартирою АДРЕСА_5. В порушення вимог ЦПК України суд, задовольнив клопотання про витребування документів щодо місця проживання і навчання ОСОБА_9, але фактично їх не витребував. У рішенні суду не зазначені підстави відмови в позові до ОСОБА_8 та ОСОБА_6 Суд не врахував, що повернути кредит в інший спосіб неможливо.

У засіданні апеляційного суду представник Банку апеляційну скаргу підтримав. Представник ОСОБА_5 та ОСОБА_6 визнав її необґрунтованою у повному обсязі.

ОСОБА_8 не з'явився, про розгляд справи повідомлений належним чином.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що 25 травня 2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_8 був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого останньому надано кредит у сумі 50000 доларів США зі сплатою 14% річних на строк до 25 травня 2017 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором у цей же день сторони уклади договір іпотеки, згідно з умовами якого ОСОБА_8 передав в іпотеку Банку квартиру АДРЕСА_3.

Позичальник зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконував, у зв'язку з чим виникла заборгованість.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 04 жовтня 2012 року, яке набрало законної сили, в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_8 перед Банком за кредитним договором у сумі 38116,94 доларів США звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_3.

Зазначена квартира не була придбана за рахунок кредиту Банку. Вона є зареєстрованим місцем проживання відповідачів. У добровільному порядку вони спірне житло не звільняють.

У власності ОСОБА_8 є 21/50 частка домоволодіння АДРЕСА_4. ОСОБА_6 на праві власності належить квартира АДРЕСА_5.

Наведене підтверджується матеріалами справи.

Рішення про відмову в позові суд першої інстанції мотивував безпідставністю позовних вимог.

Такий висновок суду відповідає обставинам справи і вимогам закону.

Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

В силу ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення

на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення є підставою для

виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Таким законом, який підлягає застосуванню до спірних правовідносин, є

ст. 109 ЖК Української РСР.

Частиною 1 ст. 109 ЖК Української РСР передбачено, що виселення із

займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

На підставі ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Отже, у ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР установлене загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Зазначені висновки висловлені Верховним Судом України при розгляді вказаної категорії справ, зокрема у постановах від 22 червня 2016 року у справі №6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі №6-1731цс16.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року за результатом розгляду справи №753/12729/15-ц не знайшла підстав для відступу від зазначених висновків, а тому апеляційний суд на відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховує їх при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин.

Аналіз зазначених правових норм з урахуванням практики їх застосування дає підстави для висновку про те, що неможливість виселення осіб без надання іншого житла не залежить від наявності у них на праві власності чи іншому праві користування будь-якого іншого житла та/чи можливості проживати у ньому.

А тому, безпідставними є доводи апеляційної скарги про можливість виселення відповідачів з підстав наявності у них на праві власності, зокрема у ОСОБА_8 21/50 частки домоволодіння АДРЕСА_4 та в ОСОБА_6 квартири АДРЕСА_5.

На правильність висновків суду не впливають аргументи, зазначені Банком в апеляційній скарзі, що місцем проживання малолітнього ОСОБА_9 є місце проживання його батьків та, що місцем проживання ОСОБА_5, як він зазначав у заяві на вступ до навчального закладу, є квартира матері у м. Києві.

На підставі ч. 6 ст. 29 ЦК України фізична особа може мати кілька місць проживання.

Не заслуговують на увагу й доводи апеляційної скарги позивача про те, що в порушення вимог ЦПК України у рішенні суду не зазначено в якій частині воно

стосується кожного з відповідачів.

Суд, ухвалюючи рішення на користь кількох позивачів або проти кількох відповідачів, повинен зазначити, в якій частині рішення стосується кожного з них, або зазначити, що обов'язок чи право стягнення є солідарним (ст. 266 ЦПК України).

За змістом цієї норми такий обов'язок відсутній, якщо суд приймає рішення про відмову у позові до усіх відповідачів з тих же підстав.

Неповноти з'ясування обставин, що мають значення для її вирішення судом не допущено.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції ухвалене відповідно до норм матеріального права із додержанням норм процесуального права і підстав для його скасування у межах доводів апеляційної скарги немає.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 26 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 21 березня 2019 року.

Суддя-доповідач /підпис/ О.І. Талалай

Суддя /підпис/ А.П. Корніюк

Суддя /підпис/ І.В. Пєнта

З оригіналом згідно: суддя апеляційного суду О.І.Талалай