Постанова

Іменем України

02 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 2-4945/11

провадження № 61-13872св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулька Б. І., Воробйової І. А., Кривцової Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси у складі судді Реви С. В. від 13 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області у складі колегії суддів: Громіка Р. Д., Панасенкова В. О., Драгомерецького М. М., від 30 листопада 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2011 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договорів дарування недійсними.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що вона є особою похилого віку (1946 року народження), з 1983 року до виходу на пенсію працювала в Санаторії «Якорь» на посаді офіціантки, а згодом кухарем. Як працівник санаторію «Якорь» вона отримала квартиру АДРЕСА_1 , яка у подальшому нею була приватизована та 15 червня 2001 року вона отримала свідоцтво про право власності на житло, згідно з яким вказана квартира належала на праві приватної спільної часткової власності їй та її сину ОСОБА_3

30 листопада 2001 року між нею та ОСОБА_4 був зареєстрований шлюб.

Восени 2003 року у неї стався інсульт, після якого, враховуючи поганий стан свого здоров`я, вона за проханням свого чоловіка ОСОБА_4 погодилася укласти з ним договір довічного утримання. На той час вона вже була пенсіонеркою, не працювала, проте її чоловік, хоча і був пенсіонером, працював і більшу частину коштів до сімейного бюджету приносив він. ОСОБА_4 повністю зібрав усі документи, привіз її до нотаріуса, де вона підписала, як вона вважала, договір про її довічне утримання. Після підписання документів їх забрав чоловік.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, після смерті якого до неї звернулась його дочка ОСОБА_2 з вимогою виселення з квартири, посилаючись на те, що вона є власником половини вказаної квартири, яку їй подарив батько.

Як їй стало відомо, 24 червня 2004 року вона на підставі договору дарування, укладеного між нею та ОСОБА_4 , подарувала свою частину квартири ОСОБА_4 , а він, у свою чергу, подарував цю частку квартири своїй дочці - ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 21 липня 2010 року.

Вказувала на те, що спірна квартира була її єдиним житлом, вона як особа похилого віку, яка за станом здоров`я потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги, погодилась на передачу нерухомого майна лише за умови довічного утримання й, укладаючи спірний договір, помилилась щодо правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення.

З урахуванням зазначеного та уточнених позовних вимог ОСОБА_1 просила визнати недійсним договір дарування від 24 червня 2004 року, укладений між нею та ОСОБА_4 на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 ; визнати недійсним договір дарування від 21 липня 2010 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на 1/2 частини вказаної квартири та застосувати наслідки недійсності правочинів шляхом повернення ОСОБА_2 1/2 частини зазначеної квартири у її власність.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 12 липня 2012 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 07 листопада 2012 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано недійсним договір дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , укладений 24 червня 2004 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , посвідчений державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори Алексєєвою О. В., зареєстрований в реєстрі за №4-3103.

Витребувано від ОСОБА_2 та передано ОСОБА_1 у власність 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 .

В іншій частині позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 липня 2013 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, рішення Київського районного суду м. Одеси від 12 липня 2012 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 07 листопада 2012 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 13 липня 2016 року визнано недійсним договір дарування від 24 червня 2004 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , посвідчений державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори Алексєєвою О. В., зареєстрований в реєстрі за №4-3103.

Визнано недійсним договір дарування від 21 липня 2010 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Алексєєвою О. В., зареєстрований в реєстрі за №1329.

Застосовано наслідки недійсності правочинів шляхом повернення ОСОБА_2 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 у власність ОСОБА_1

Визнаючи недійсним договір дарування від 24 червня 2004 року, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 , укладаючи договір дарування з ОСОБА_4 , мала волевиявлення, направлене саме на зобов`язання ОСОБА_4 , який обіцяв їй це, здійснювати за нею догляд та не мала намірів безоплатно передати своєму чоловіку право власності на належну їй частину квартири. Отже, вона помилялась щодо правової природи укладеного договору та суттєвих умов такого договору, що відповідно до статті 229 ЦК України є підставою для визнання договору дарування від 24 червня 2004 року недійсним.

Визнаючи недійсним договір дарування від 21 липня 2010 року, суд першої інстанції виходив із того, що не може вважатися дійсним правочин, який був укладений на підставі недійсного правочину. Також судом зазначено, що ОСОБА_2 дар у вигляді 1/2 частки квартири не прийняла у свою власність.

Також суд першої інстанції дійшов висновку про застосування наслідків недійсності правочинів.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 30 листопада 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для визнання недійсними договорів дарування від 24 червня 2004 року та від 21 липня 2010 року і застосування наслідків недійсності правочинів.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У грудні 2016 року ОСОБА_2 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати вказані судові рішення, ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли помилково висновку про задоволення позову, оскільки позивач не довела та не надала доказів того, що, укладаючи договір дарування від 24 червня 2004 року, вона помилилась щодо обставин, які мають істотне значення, а саме щодо правової природи договору. При цьому, враховуючи похилий вік позивача, суди не звернули уваги на те, що на час укладення вказаного договору дарування ОСОБА_1 було 58 років.

Крім того, позивач пропустила строк позовної давності, оскільки з позовом про визнання недійсним договору дарування від 24 червня 2004 року позивач звернулась у 2011 році. При цьому матеріали справи не містять доказів того, коли позивач дізналась про порушення свого права.

Також суди не взяли до уваги, що у разі якщо ОСОБА_4 , який набув майно за недійсним правочином, надалі його відчужив іншій особі, то позивач, яка не була стороною цього договору, мала звернулись до суду з віндикаційним позовом, а не з позовом про застосування наслідків недійсності правочинів на підставі статті 216 ЦК України.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У лютому 2017 року ОСОБА_1 подала заперечення (відзив) на касаційну скаргу, в якому просила відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити судові рішення без змін, як такі, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції, зупинено виконання оскаржуваних судових рішень до закінчення касаційного провадження у справі.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями 06 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві - Кривцовій Г. В.

Ухвалою Верховного Суду від 28 серпня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 15 червня 2001 року квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 46,1 кв. м, належала на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3

30 листопада 2001 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 зареєстрований шлюб.

Відповідно до нотаріально посвідченого договору дарування від 24 червня 2004 року ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_4 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 .

Згідно з нотаріально посвідченим договором дарування від 21 липня 2010 року ОСОБА_4 подарував своїй дочці - ОСОБА_2 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення відповідають не у повному обсязі.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 , посилаючись на положення статей 203, 215, 216, 229, 376, 717, 722 ЦК України, просила визнати недійсним договір дарування від 24 червня 2004 року, укладений між нею та ОСОБА_4 ; визнати недійсним договір дарування від 21 липня 2010 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 та застосувати наслідки недійсності правочинів шляхом повернення ОСОБА_2 1/2 частини зазначеної квартири у її власність.

Щодо вимоги про визнання недійсним договору дарування від 24 червня 2004 року

Частиною першою статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з частинами першою, третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частини першої статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, установлених законом.

Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що правочин, учинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент учинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Помилка, допущена внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним.

Правочини, вчинені внаслідок помилки належать до категорії правочинів, в яких внутрішня воля співпадає з волевиявленням та дійсно спрямована на досягнення мети правочину, але формування такої волі відбулося під впливом обставин, які спотворили справжню волю особи. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, розуміється помилка щодо, зокрема, природи правочину, прав та обов`язків сторін.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором та продовження позивачем проживання в спірній квартирі після укладення договору.

У справі, що переглядається, установлено, що ОСОБА_1 , є людиною похилого віку, 1946 року народження, за станом здоров`я потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги, спірне нерухоме майно є її єдиним житлом, у якому вона продовжує проживати після укладення договору дарування.

Установивши, що ОСОБА_1 погодилася на передачу її частини квартири у власність ОСОБА_4 лише за умови довічного утримання й, укладаючи оспорюваний договір, помилялася щодо правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення між нею і відповідачем, продовжувала проживати у цій квартирі й іншого житла не має, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, правильно виходив із наявності підстав для задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору дарування від 24 червня 2004 року.

Такий висновок відповідає правовому висновку, викладеному у постановах Верховного Суду України від 14 листопада 2012 року у справі № 6-133цс12 та від 16 березня 2016 року у справі № 6-93цс16.

Посилання у касаційній скарзі на порушення строку позовної давності, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки, як установлено під час розгляду справи судами попередніх інстанцій, позивач дізналась про порушення свого права після смерті її чоловіка, тобто у 2011 році та у цьому ж році звернулась до суду з цим позовом, тобто позивач не пропустила строк позовної давності. Зазначене відповідає положенням частини першої статті 261 ЦК України, згідно з якою перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Щодо вимог про визнання недійсним договору дарування від 21 липня 2010 року та застосування наслідків недійсності правочинів

Відповідно до статті 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України 2004 року, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України 2004 року суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Так, ОСОБА_1 просила визнати недійсним договір дарування від 21 липня 2010 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , і застосувати наслідки недійсності правочинів на підставі статті 216 ЦК України, а саме просила повернути їй подаровану частину квартири.

ОСОБА_1 не була стороною вказаного договору дарування.

У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Визнаючи недійсним договір дарування від 21 липня 2010 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , суди попередніх інстанцій не врахували, що позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину, не підлягають задоволенню. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

ЦК України передбачені засади захисту права власності або законного права користування особою відповідним майном.

ЦК України передбачено як можливі способи захисту порушених прав віндікацію або реституцію.

Реституція частіше за все застосовується саме у спорах про визнання правочинів недійсними або нікчемними і полягає у поновленні порушених майнових прав, приведення їх до стану, що існував на момент вчинення дії, якою заподіяно шкоди, тобто повернення або відновлення матеріальних цінностей у натурі - тих же самих, або подібних, або речей такої самої вартості. Якщо їх неможливо повернути у натурі, то відшкодовується їх вартість у грошах.

Реституція - це спеціальний зобов`язальний спосіб захисту права власності, який може застосовуватися лише у випадку, коли предмет недійсного правочину станом на час вирішення відповідного питання перебуває в тієї сторони недійсного правочину, якій він і був переданий.

Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого не власника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (частина третя пункту 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

У пункті 26 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз`яснено, що відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено у частині першій статті 388 ЦК України.

Відтак, особа, яка вважає, що договором дарування нерухомого майна порушуються її права як власника або законного користувача цього майна, має право на витребування цього майна від останнього набувача, що і є належним способом захисту її порушеного права.

Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі.

Отже, оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком правочину, укладеного з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння, на що суди попередніх інстанцій уваги не звернули.

При розгляді справи суд повинен надати правильну правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи з підстави (обґрунтування) позову.

У разі, якщо сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, суд самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Таким чином, саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію правовим відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Визнаючи недійсним договір дарування від 21 липня 2010 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 та застосовуючи наслідки недійсності правочину на підставі статті 216 ЦК України, суди попередніх інстанцій не визначилися з характером спірних правовідносин та нормами права, які підлягають застосуванню, не звернули уваги на те, що в обґрунтування позовних вимог позивач по суті просила повернути їй частину квартири, тобто витребувати її у відповідача, а тому судові рішення не можуть бути визнані такими, що відповідають вимогам законності та обґрунтованості.

Отже, судами неправильно застосовано норми матеріального права, що відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених судових рішень в частині вирішення позовних вимог про визнання недійсним договору дарування від 21 липня 2010 року та застосування наслідків недійсності правочину.

Згідно з частинами першою та третьою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, тому рішення судів першої й апеляційної інстанцій в частині вирішення позовних вимог про визнання недійсним договору дарування від 21 липня 2010 року та застосування наслідків недійсності правочину підлягають скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення.

Керуючись статтями 400, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 13 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 30 листопада 2016 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування від 21 липня 2010 року та застосування наслідків недійсності правочину скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про визнання недійсним договору дарування від 21 липня 2010 року та застосування наслідків недійсності правочину задовольнити частково.

Витребувати від ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 .

В іншій частині рішення Київського районного суду м. Одеси від 13 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 30 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді: Б. І. Гулько І. А. Воробйова Г. В. Кривцова Р. А. Лідовець