Єдиний унікальний номер судової справи 487/2670/18
Номер провадження 22-ц/812/456/19
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

18 березня 2019 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Галущенка О.І., Лисенка П.П.,

з секретарем судового засідання Лівшенком О.С.,

за участі представника позивача - Крота О.В.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» рішення, яке ухвалено Заводським районним судом міста Миколаєва 18 грудня 2018 року, під головуванням судді Нікітіна Д.Г., в приміщені цього ж суду о 09 год. 46 хв., у цивільній справі за позовом Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів,

УСТАНОВИЛА:

У травні 2018 року Державне підприємство «Адміністрація морських портів України» (далі - ДП «Адміністрація морських портів України») звернулось до суду із позовом до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_3 перебував з позивачем у трудових відносинах, а з 23 серпня 2006 року обіймав посаду контролера команди охорони Загону загальної охорони Служби загальної охорони та режиму Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України».

Наказом №168/о від 23 березня 2017 року відповідач був звільнений з роботи на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, у зв'язку зі скороченням штату працівників.

Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєві від 13 грудня 2017 року, яке залишено без змін постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 12 лютого 2018 року, задоволено позов ОСОБА_3 та поновлено останнього на роботі в Миколаївській філії ДП «Адміністрація морських портів України» на посаді контролера команди охорони Загону загальної охорони Служби загальної охорони та режиму з 23 березня 2017 року. Стягнуто на користь ОСОБА_3 з ДП «Адміністрація морських портів України» середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 31 910 грн. 67 коп.

Зазначене судове рішення виконано в повному обсязі. Так наказом за №75/о Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України» від 20 лютого 2018 року ОСОБА_3 поновлено на роботі та виплачено йому середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 46 391 грн. 36 коп., у тому числі 31 910 грн. 67 коп. згідно рішення суду.

В подальшому наказом №81/о від 21 лютого 2018 року ОСОБА_3 звільнено з роботи на підставі п.1 ст.36 КЗпП України - за згодою сторін.

Між тим, після виконання судового рішення позивачу стало відомо, що з 24 квітня 2017 року відповідач перебував на обліку як безробітній в Заводському районному центрі зайнятості, яким останньому за період з 01 травня 2017 року по 20 лютого 2018 року було сплачено допомогу по безробіттю в розмірі 44 062 грн. 75 коп.

Вищевказана сума позивачем перерахована Заводському районному центру зайнятості на його вимогу.

Посилаючись на викладені обставини, а також на те, що між сторонами виникли відносини щодо повернення вищезазначених коштів, оскільки правові підстави їх одержання відповідачем відпали у зв'язку із поновленням його на роботі та виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу, ДП «Адміністрація морських портів України» просило стягнути на його користь з ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 44 062 грн. 75 коп., які були утриманні з позивача на користь Заводського районного центру зайнятості.

У відзиві на позовну заяву представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4, просив у задоволені позовних вимог відмовити в повному обсязі та покласти на позивача судові витрати у справі, у тому числі витрати на професійну правничу допомогу.

Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 18 грудня 2018 року у задоволені позову ДП «Адміністрація морських портів України» відмовлено. Стягнуто з ДП «Адміністрація морських портів України» в особі Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України» на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 грн.

В апеляційній скарзі ДП «Адміністрація морських портів України» посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просило рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольни позовні вимоги в повному обсязі.

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду першої інстанції без змін, оскільки районний суд ухвалив його з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до частин 1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає в повному обсязі.

Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до наказу №168/о від 23 березня 2017 року «Про припинення трудового договору», виданого Миколаївською філією ДП «Адміністрація морських портів України», ОСОБА_3 було звільнено з посади контролера команди охорони Загону загальної охорони Служби загальної охорони та режиму Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України» на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, у зв'язку зі скороченням штату (а.с.8).

Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєві від 13 грудня 2017 року, яке залишено без змін постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 12 лютого 2018 року, задоволено позов ОСОБА_3 та поновлено останнього на роботі в Миколаївській філії ДП «Адміністрація морських портів України» на посаді контролера команди охорони Загону загальної охорони Служби загальної охорони та режиму з 23 березня 2017 року. Стягнуто на користь ОСОБА_3 з ДП «Адміністрація морських портів України» середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 31 910 грн. 67 коп. (а.с.9-11,12-16).

Із змісту вказаних судових рішень вбачається, що суму стягнутого середнього заробітку за час вимушеного прогулу було обраховано за період з 23 березня по 13 грудня 2017 року.

На виконання вказаних судових рішень Миколаївської філією ДП «Адміністрація морських портів України» видано наказ №75/о від 20 лютого 2018 року «По особовому складу», яким поновлено ОСОБА_3 на роботі з 23 березня 2017 року (а.с.17).

Наступним наказом №81/о Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України» від 21 лютого 2018 року ОСОБА_3 звільнено з роботи на підставі п.1 ст.36 КЗпП України - за згодою сторін (а.с.18).

З довідки виданої заступником головного бухгалтера підприємства убачається, що відповідачу нараховано та виплачено кошти за час вимушеного прогулу за наказом №75/о від 20 лютого 2018 року в розмірі 46 391 грн. 36 коп., в тому числі 31 910 грн. 67 коп. згідно рішення суду (а.с.20).

21 лютого 2018 року Заводський районний центр зайнятості звернувся до позивача з листом-претензією №06-188/14, в якому зазначав, що ОСОБА_3 в період з 24 квітня 2017 року перебував на обліку в Заводському районного центру зайнятості та в період з 01 травня 2017 року по 20 лютого 2018 року отримав допомогу по безробіттю на загальну суму в розмірі 44 062 грн. 75 коп. У зв'язку з поновленням ОСОБА_3 на роботі на підставі рішення суду, відповідно до ч.4 ст.35 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування України на випадок безробіття» центр зайнятості просив перерахувати йому виплачену працівнику суму допомоги по безробіттю (а.с.25-26).

Згідно платіжного доручення за №256 від 16 березня 2018 року Миколаївська філія ДП «Адміністрація морських портів України» перерахувала на рахунок Заводського районного центру зайнятості грошові кошти в розмірі 44 062 грн. 75 коп. (а.с. 30).

Відповідно до положень п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття (далі - страхування на випадок безробіття) - система прав, обов'язків і гарантій, яка передбачає матеріальне забезпечення на випадок безробіття з незалежних від застрахованих осіб обставин та надання соціальних послуг за рахунок коштів Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття.

Право на матеріальне забезпечення на випадок безробіття та соціальні послуги мають застраховані особи, що встановлено ч.1 ст.6 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття».

Відповідно до п.2 ч.1 ст.1 вказаного Закону суб'єктами страхування на випадок безробіття є застраховані особи, а у випадках, передбачених цим Законом, також члени їх сімей та інші особи, страхувальники та страховик.

Відповідно до п.37 постанови Кабінету Міністрів України від 20 березня 2013 року №198 «Про затвердження Порядку реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу» (чинного на час виникнення спірних правовідносин) центр зайнятості припиняє реєстрацію у разі поновлення зареєстрованого безробітного на роботі за рішенням суду, що набрало законної сили.

Повернення виплачених безробітному коштів здійснюється відповідно до правил ч.4 ст.35 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», за якою із роботодавця утримуються: сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.

Із аналізу наведених законодавчих норм вбачається, що відповідач ОСОБА_3, як застрахована особа, відповідно до положень наведеного закону, в зв'язку із звільненням з роботи за скороченням штату отримував допомогу по безробіттю. Виплата вказаної допомоги була припинена у зв'язку з його поновленням на роботі за судовим рішенням.

Тому допомога по безробіттю відповідачем, як застрахованою особою, отримана відповідно до наведених вимог закону.

Звертаючись до суду, позивач порушував питання про стягнення з відповідача коштів, як безпідставно набутих, вважаючи що до спірних правовідносин необхідно застосовувати норми ст.1212 ЦК України.

Згідно з ч.1 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Тобто зобов'язання з повернення безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна.

Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

За такого доводи позивача про те, що отримані відповідачем кошти по безробіттю від Заводського районного центру зайнятості є безпідставно отриманими коштами із посиланням на положення ст.1212 ЦК України, є помилковими, оскільки вказана норма регулює відносини з набуття майна без достатньої правової підстави за рахунок іншої особи, тоді як у даній справі відповідач отримав спірні кошти саме на підставі діючого закону, а позивач у даних відносинах не є особою за рахунок якої ці кошти отримані.

Повернення позивачем сплачених робітнику коштів Заводському районному центру зайнятості також передбачено наведеним законом, тоді як цей закон, а саме Закон України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» не передбачає право роботодавця на регресне стягнення коштів з працівника.

Відповідно до положень п.3 ст.36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» встановлено перелік умов на підставі яких може відбутися процедура повернення суми виплаченого забезпечення застрахованій особі, якими є умисне невиконання цією особою обов'язків та зловживання ними.

Проте таке право надано відповідному Центру зайнятості, а не роботодавцю.

Разом з тим, як слідує з листа-претензії Заводського районного центра зайнятості на адресу роботодавця, позивача у справі, підстав для запровадження такої процедури немає.

За такого, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що, ухвалюючи оскаржуване у справі рішення, суд першої інстанцій правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для стягнення коштів з підстав, передбачених у ст.1212 ЦК України.

Щодо доводів апеляційної скарги про відсутність правових підстав для стягнення витрат на професійну правничу допомогу, то колегія суддів виходить з наступного.

Право на професійну правничу допомогу гарантовано ст.59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року за №13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року за №23-рп/2009.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року за №23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за замістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз'яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

За приписами статей 133,137 ЦПК України, витрати на професійну правничу допомогу відносяться до судових витрат.

Відповідно до ст.137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою такої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Тобто, витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на професійну правничу допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 13 червня 2018 року справа №757/47925/15-ц, від 20 червня 2018 року справа №127/1284/14-ц, від 27 червня 2018 року справа №554/9348/15-ц, від 25 липня 2018 року справа № 522/4198/17-ц.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення від 6 липня 2015 року у справі «Заїченко проти України»).

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу відповідачем надано суду ордер про надання правової допомоги від 26 жовтня 2018 року, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю, акт виконаних робіт від 19 вересня 2018 року, в якому міститься розрахунок за надану правову допомогу в загальному розмірі 5 000 грн та прибутковий касовий ордер від 19 вересня 2018 року про оплату ОСОБА_3 суми гонорару в розмірі 5 000 грн.

Таким чином, відповідачем надано належні докази на підтвердження понесення витрат на правову допомогу, а саме перелік складових наданих послуг, розрахунок вартості складових наданих відповідних послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, тому підстав для скасування судового рішення в частині розподілу судових витрат не має.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, то апеляційна скарга в силу ст.375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» - залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 18 грудня 2018 року - залишити без змін .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: О.І. Галущенко

П.П. Лисенко

Повний текст судового рішення

складено 20 березня 2019 року