ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

19 березня 2019 року

м.Харків

справа № 645/5260/17

провадження № 22-ц/818/971/19

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Кругової С.С., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря: Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_1,

відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_2,

відповідач за первісним позовом - ОСОБА_3

треті особи - Служба у справах дітей по Немишлянському району Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціального захисту Харківської міської ради, ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_2, треті особи: Служба у справах дітей по Немишлянському району Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціального захисту Харківської міської ради, ОСОБА_4 про визнання дій незаконними, виселення з житлового приміщення, заборону користуватися житловим приміщенням, стягнення моральної та матеріальної шкоди та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права користування житловим приміщенням за апеляційними скаргами ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23 жовтня 2018 року, постановлене під головуванням судді Бабкової Т.В., в залі суду в місті Харкові (повний текст судового рішення складено 02 листопада 2018 року), -

в с т а н о в и в :

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_2, треті особи: Служба у справах дітей по Немишлянському району Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціального захисту Харківської міської ради, ОСОБА_4 про визнання дій незаконними, виселення з житлового приміщення, заборону користуватися житловим приміщенням, стягнення моральної та матеріальної шкоди.

14 травня 2018 року ОСОБА_2 подала до суду зустрічний позовом до ОСОБА_1 про визнання права користування житловим приміщенням.

Рішенням Фрунзенського районного суду м.Харкова від 23 жовтня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано дії ОСОБА_3 та ОСОБА_2 щодо перешкоджання ОСОБА_1 у користуванні майном та квартирою за адресою: АДРЕСА_1, незаконними. Виселено ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1. Стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 5000 грн. з кожного. Стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1109,97 грн. з кожного. Зустрічний позов ОСОБА_2 - залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позивних вимог ОСОБА_1 і відмови у задоволенні зустрічного позову; та ухвалити нове рішення, яким визнати за нею, її дітьми право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1. Судові витрати просила покласти на ОСОБА_1.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. ОСОБА_2 зазначає, що з березня 2008 року і по теперішній час вона, разом з неповнолітнім сином ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, а з грудня 2009 року зі своїм чоловіком ОСОБА_3 та неповнолітнім сином ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, постійно з дозволу та за бажанням ОСОБА_1 проживають за адресою: АДРЕСА_1. Разом з тим ОСОБА_1 не проживає у зазначеній квартирі. ОСОБА_2 вважає, що наявні підстави для визнання за нею, її дітьми права користування спірною квартирою, оскільки на протязі тривалих років вони утримують квартиру, сплачують комунальні послуги та користуються нею.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині визнання його дій щодо перешкоджання ОСОБА_1 у користуванні майном та квартирою за адресою: АДРЕСА_1, стягнення з нього на користь ОСОБА_7 моральної шкоди у розмірі 5000 грн. та матеріальної шкоди у розмірі 1109,97 грн. Просив ухвалити нове рішення, судові витрати покласти на ОСОБА_1

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. ОСОБА_3 вказує, що він на законних підставах з грудня 2009 року проживає за вищевказаною адресою разом зі своєю дружиною ОСОБА_2 та дітьми. Вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 є недоведеними, тому у задоволенні її позову слід відмовити.

Відзиву на апеляційні скарги не надано.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційних скарг і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі не є близькими родичами та членами сім'ї позивача за первісним позовом, будь-яких договірних відносин щодо користування зазначеною квартирою вони не мають, тому наявні підстави для виселення ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1. Крім того відповідачі за первісним позов перешкоджають ОСОБА_1 у користуванні майном та квартирою №33 за вищевказаною адресою, тому такі дії ОСОБА_3 та ОСОБА_2 слід визнати незаконними. Також діями відповідачів позивачці ОСОБА_1 була заподіяна моральна шкода, яка підлягає відшкодуванню у розмірі 5000 грн. з кожного. Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 задоволенню не підлягають, оскільки на теперішній час власником спірної квартири є позивачка за первісним позовом, тоді як ОСОБА_2 не є членом сім'ї власника.

Проте такі висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 є об'єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_4 (а.с.21 т.1).

Позивачка за первісним позовом ОСОБА_1 з 16.03.1964 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.7 т.1). За вказаною адресою зареєстрований також ОСОБА_4

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проживають за адресою: АДРЕСА_1 разом із своїми неповнолітніми дітьми без належних правових підстав.

Як на підставу позовних вимог, ОСОБА_1 посилалася на те, що з 14.05.2017 року відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 шляхом обману незаконно заволоділи квартирою АДРЕСА_1 та позбавили її права користування та розпорядження власним майном. До теперішнього часу відповідачі без відповідної реєстрації користуються майном та спірною квартирою, споживають комунальні послуги, чим завдають їй збитків. Добровільно залишити квартиру та відшкодувати збитки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відмовляються. Тому ОСОБА_1, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила суд визнати дії ОСОБА_2 та ОСОБА_3 щодо заволодіння та користування і її майном, а також перешкоджання їй у користуванні майном та квартирою за адресою: АДРЕСА_1, - незаконними; виселити відповідачів із спірної квартири; заборонити ОСОБА_2 та ОСОБА_3 користування квартирою та стягнути з відповідачів солідарно моральну шкоду у розмірі 60 000 грн. та матеріальні збитки у розмірі 2 356,15 грн.

Відповідно до ст. 317, ст. 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом, то власник житла має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, згідно з положеннями ст. 391 ЦК України.

Вказана норма передбачає усунення порушень права власності будь-яким способом, у тому числі, й шляхом виселення.

Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 без належних правових підстав проживають за адресою: АДРЕСА_1. Діти відповідачки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, перебувають на обліку у лікаря за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.182-185 т.1).

Проте відповідачі мають реєстрацію місця проживання за іншою адресою. Зокрема, ОСОБА_2 зареєстрована: АДРЕСА_2, а ОСОБА_3 зареєстрований АДРЕСА_3 (а.с.26,27 т.1).

Як на підставу зустрічних позовних вимог, ОСОБА_2 посилалася на те, що ОСОБА_1 є її двоюрідною бабцею, з якою вона проживала з дитинства в квартирі АДРЕСА_1, оскільки її батьки не мали можливості дбати про неї, так як весь час працювали. Вказує, що вона, її чоловік ОСОБА_3 та неповнолітні діти, - є членами сім'ї ОСОБА_1, оскільки на протязі тривалих років, за її бажанням, пов'язані спільним побутом, утримують квартиру, сплачують комунальні послуги. Вважає, що вона має право користування квартирою АДРЕСА_1, разом з неповнолітніми дітьми.

До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу.

За нормою ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Сторонами не заперечується, що позивачка ОСОБА_1 з 24.05.2017 року проживає за адресою: АДРЕСА_4 у сторонніх осіб, а не у належній їй квартирі.

Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст. 76, ч.1, 2 ст.77, ч.1 ст. 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є членами сім'ї ОСОБА_1. Фактичне проживання відповідачів за первісним позовом без належних правових підстав в квартирі АДРЕСА_1 не свідчить про наявність підстав для визнання за ними права користування спірною квартирою. ОСОБА_2 не надано доказів проживання з ОСОБА_1 однією сім'єю. Сама ОСОБА_1 зазначені обставини категорично заперечує.

Крім того позивачкою ОСОБА_1 надано до суду квитанції на підтвердження оплати нею комунальних послуг за спірну квартиру в період, коли ОСОБА_1 у квартирі не проживала, а фактично квартирою користувались відповідачі за зустрічним позовом. Суд дійшов правильного висновку про покладення на ОСОБА_2 та ОСОБА_3 обов'язку відшкодувати сплачені позивачкою суми за комунальні послуги.

Висновок суду першої інстанції про безпідставність зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 та про наявність підстав для виселення ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1, про стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1109,97 грн. з кожного, - відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Разом з тим колегія суддів вважає, що відсутні підстави для визнання дій ОСОБА_3 та ОСОБА_2 щодо перешкоджання ОСОБА_1 у користуванні майном та квартирою за адресою: АДРЕСА_1, - незаконними, а також безпідставним є стягнення моральної шкоди, оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 в цих частинах не доведені.

Позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

З урахуванням вказаного, виселення є достатнім заходом для усунення перешкод у користуванні власністю. Вимоги ОСОБА_1 щодо визнання дій щодо перешкоджання користування власністю незаконними не підлягають задоволенню, оскільки незаконність таких дій відповідачів не встановлена. Крім того вимоги про відшкодування моральної шкоди також є недоведеними.

Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

Право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв'язку між порушенням та моральною шкодою.

При цьому, обов'язок доведення наявності підстав для відшкодування моральної шкоди покладається на особу, що вимагає її відшкодування, що відповідає змісту ч.3 ст.12, та 81 ЦПК України.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)" від 31.03.95 р.№4 (із змінами та доповненнями) відшкодування моральної шкоди - це вчинення стосовно людини, котрій спричинено таку шкоду порушенням її загально соціальних (природних) прав чи свобод, певних дій, які спрямовані на усунення або ж послаблення у неї негативних психічних станів і процесів, викликаних приниженням її гідності внаслідок цього порушення. Право на відшкодування моральної шкоди виникає за наявності передбачених законом умов або підстав відповідальності за заподіяну шкоду.

Як роз'яснено у п. 4 та 5 вказаної Постанови у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями (бездіяльністю) її заподіяно та якими доказами вона підтверджується. Факт заподіяння моральної шкоди повинен довести позивач; при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди обов'язковому з'ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Наявність причинного зв'язку між протиправним діянням і моральною шкодою, що є третьою підставою відповідальності за завдану моральну шкоду, виражає зв'язок протиправної поведінки і шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком.

Встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою і моральною шкодою дає можливість визначати суб'єкта її відповідальності та її межі, тобто особа має нести відповідальність лише за ту шкоду, яка викликана саме її поведінкою.

Колегія суддів вважає, що вимоги ОСОБА_1 про стягнення з відповідачів за первісним позовом моральної шкоди задоволенню не підлягають, оскільки позивачка не надала доказів суду щодо причинного зв'язку між порушеннями допущеними відповідачами, на які вона посилається, та завданою моральною шкодою, якщо така існує.

Із наданих медичних документів вбачається, що ОСОБА_1 є інвалідом 1 групи, хворіє на ряд захворювань. При цьому не зазначено, що стан позивачки є наслідком саме неправомірних дій відповідачів.

Доводи апеляційних скарг спростовують висновки суду першої інстанції лише в частині визнання дій ОСОБА_3 та ОСОБА_2 щодо перешкоджання ОСОБА_1 у користуванні майном та квартирою за адресою: АДРЕСА_1, незаконними та в частині стягнення моральної шкоди.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З урахуванням вказаного, колегія суддів вважає, що рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23 жовтня 2018 року в частині визнання дій ОСОБА_3 та ОСОБА_2 щодо перешкоджання ОСОБА_1 у користуванні майном та квартирою за адресою: АДРЕСА_1, незаконними та в частині стягнення моральної шкоди підлягає скасуванню із відмовою в задоволенні позовних вимог в зазначених частинах. В іншій частині рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст. 367, 368, 369, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23 жовтня 2018 року в частині визнання дій ОСОБА_3 та ОСОБА_2 щодо перешкоджання ОСОБА_1 у користуванні майном та квартирою за адресою: АДРЕСА_1, незаконними та в частині стягнення моральної шкоди - скасувати та в задоволенні позовних вимог в зазначених частинах відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: С.С. Кругова

Н.П. Пилипчук

Повне судове рішення виготовлено 25.03.2019 року.