Дата документу 21.03.2019 Справа № 336/4792/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №336/4792/18 Головуючий у 1 інстанції Суркова В.П.
Провадження № 22-ц/807/1040/19 Суддя-доповідач ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

ОСОБА_2

розглянувши в порядку спрощеного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, акціонерного товариства «Запорізька регіональна біржа нерухомості, ОСОБА_6 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності,-

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, АТ «Запорізька регіональна біржа нерухомості, ОСОБА_6 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності.

В обґрунтування позову зазначав, що 21.03.1998 року на підставі договору купівлі-продажу № 6003.К, зареєстрованого Запорізькою регіональною біржею нерухомості, дід позивача ОСОБА_7 продав, а його батько ОСОБА_5, який діяв від свого імені та від імені позивача, який на той час був малолітнім, купив у рівних частках житловий будинок № 106 по вул. Деповській у м. Запоріжжі, тобто його батько ОСОБА_5 придбав Ѕ частку вказаного будинку у свою власність і 1/2 частку будинку у власність позивача. Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 17.05.2003 року Ѕ частка житлового будинку, що належала батьку позивача ОСОБА_5 була розділена між ним та його дружиною ОСОБА_6, визнано право власності по ј частки житлового будинку за кожним. На підставі цього рішення за ОСОБА_6М та ОСОБА_5 зареєстровано право власності.

Дідусь позивача ОСОБА_7 не бажав звертатися до нотаріальної контори для оформлення договору купівлі-продажу, позивачу стало відомо, що ОСОБА_7 помер. По теперішній час позивач проживає у спірному будинку, його право на Ѕ частку будинку ніхто не оспорює.

Посилаючись на викладене, просив суд визнати дійсним договір купівлі - продажу житлового будинку № 106 по вул. Деповській у м. Запоріжжі № 6003.К, укладений 21.03.1998 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_5, який діяв в своїх інтересах та в інтересах сина ОСОБА_3 та був зареєстрований Запорізькою регіональною біржею нерухомості, а також визнати за позивачем право власності на Ѕ частину будинку № 106 по вул. Деповській у м. Запоріжжі з усіма надвірними будівлями.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01 листопада 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01.11.2018 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, АТ «Запорізька регіональна біржа нерухомості, ОСОБА_6 про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності, в частині не визнання Договору № 6003.К від 21.03.19998 року купівлі-продажу житлового будинку дійсним та ухвалити в цій частині нове рішення.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 14 січня 2018 року відкрито апеляційне провадження в справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи та надано учасникам справи строк п'ятнадцять днів з дня вручення копії цієї ухвали для надання відзиву на апеляційну скаргу.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

ОСОБА_8 надав суду заяву про визнання апеляційної скарги, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи обєктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) розяснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обовязки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обовязків.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.

Відмовляючи у позові ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив з того, що оскільки покупці повністю виконали умови договору, позивач ОСОБА_3 зареєстрований і проживає у купленому будинку, договір зареєстрований БТІ у передбаченому законом порядку, зазначений договір з підстав не дотриманості нотаріальної форми судом не визнавався недійсним, ОСОБА_3 на підставі ст. ст. 128, 153 ЦК УРСР 1963 року і ст. 49 Закону України «Про власність» набув право власності на 1/2 частку будинку № 106 по вул. Деповській у м. Запоріжжі і правомірно володіє нею, пеередбачених законом підстав для визнання дійсним неоспореного договору купівлі-продажу спірного будинку і визнання права власності на нього немає.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 21 березня 1998 року між ОСОБА_7 та відповідачем ОСОБА_5, який діяв від свого імені та від імені неповнолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, на Запорізькій регіональній біржі нерухомості був укладений договір купівлі - продажу нерухомості, відповідно до якого ОСОБА_5 та ОСОБА_3 купили в рівних частках будинок № 106 по вул. Деповській у м. Запоріжжі. Позивач зареєстрований та по теперішній час проживає у зазначеному будинку та користується ним.

На виконання вимог ч. 2 ст. 227 ЦК УРСР 15 квітня 1998 року договір був зареєстрований в Запорізькому міжміському БТІ, відповідні відомості про нових власників були внесені в технічний паспорт на будинок.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної сили у часі, крім випадків, коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи.

За положеннями ч. 1 ст. 128 ЦК УРСР в редакції 1963 року, яка діяла на час укладення договору купівлі-продажу нерухомості, право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

Частиною 1 ст. 153 ЦК УРСР в редакції 1963 року, яка діяла на час укладення договору купівлі-продажу нерухомості, передбачено, що договір вважається укладеним, коли між сторонами досягнуто згода щодо усіх істотних умов.

Згідно зі ст. 15 Закону України «Про товарні біржі» не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю-продаж, поставку, обмін товарів, допущених до обігу на біржі.

Колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що реєстрація Запорізьким БТІ за ОСОБА_5 та ОСОБА_3 права власності на будинок № 106 по вул. Деповській у м. Запоріжжі на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого біржею, а не нотаріусом, станом на березень 1998 року не суперечила чинному законодавству. Правила державної реєстрації обєктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, були затверджені наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству №56 від 13.12.1995 року, зареєстровані в Міністерстві України 10.01.1996 року за №31, передбачали підставу для державної реєстрації договорів купівлі-продажу обєктів нерухомості, зареєстрованих біржею.

Відповідно до п. 5 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01.07. 2004 року право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим законом, визнаються державою.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки покупці повністю виконали умови договору, позивач ОСОБА_3 зареєстрований і проживає у купленому будинку, договір зареєстрований БТІ у передбаченому законом порядку зазначений договір з підстав не дотриманості нотаріальної форми судом не визнавався недійсним, ОСОБА_3 на підставі ст. ст. 128, 153 ЦК УРСР 1963 року і ст. 49 Закону України «Про власність» набув право власності на 1/2 частку будинку № 106 по вул. Деповській у м. Запоріжжі і правомірно володіє нею.

Доводи апеляційної скарги носять характер формальних міркувань, що не можуть слугувати достатньою та обґрунтованою підставою для скасування правильних по суті судових рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 "Проніна проти України (Pronina v. Ukraine)", § 23).

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які могли б призвести до скасування судового рішення, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

З огляду на те, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону, підстав для його скасування колегія суддів не вбачає, тому апеляційний суд заяву ОСОБА_8 про визнання апеляційної скарги не враховує у звязку з відсутністю фактів, які мають значення для спарви.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01 листопада 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 21 березня 2019 року.

Головуючий

Судді: