Єдиний унікальний номер 236/3744/18 Номер провадження 22-ц/804/661/19
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 березня 2019 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Космачевської Т.В.,

суддів: Санікової О.С., Агєєва О.В.,

розглянувши в письмовому провадженні в приміщенні Донецького апеляційного суду в місті Бахмуті Донецької області апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 19 листопада 2018 року, ухваленого судом у складі головуючого судді Ткачова О.М. у місті Лимані Донецької області, в справі номер 236/3744/18 за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

В С Т А Н О В И В:

В жовтні 2018 року до Краснолиманського міського суду Донецької області звернулась ОСОБА_1 з позовом до ПАТ «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вона перебувала в трудових відносинах з відповідачем з січня 2001 року до липня 2017 року, звільнена з роботи 17 липня 2017 року в зв'язку зі скороченням штату працівників за п. 1 ст. 40 КЗпП України.

При звільненні з нею не проведено розрахунків, тому позивачка ОСОБА_1 просила суд стягнути з ПАТ «Українська залізниця» на її користь заборгованість по заробітній платі за період з 16.03.2017 року по 17.07.2017 року в сумі 16233,05 грн., заборгованість по заробітній платі за період з 01.02.2016 року по 31.07.2016 року в сумі 15740,98 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 18.07.2017 року по час винесення судом рішення, станом на 05.10.2018 року - 48610,28 грн.

Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 19 листопада 2018 року позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - задоволено.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за період з 16.03.2017 року по 17.07.2017 року в сумі 16233,05 грн.; заборгованість по заробітній платі за період з 01.02.2016 року по 31.07.2016 року в сумі 15740,98 грн.; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 18.07.2017 року та станом на 05.10.2018 року в сумі 48610,28 грн., а всього в загальній сумі 80584,31 грн.

Допущено негайне виконання рішення в частині стягнення заборгованості по заробітній плати в межах суми платежу за один місяць.

Вирішено питання про судові витрати.

Із вказаним рішенням не погодився відповідач АТ «Українська залізниця», подав апеляційну скаргу, в якій просив апеляційний суд скасувати рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 19 листопада 2019 року та постановити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Доводами апеляційної скарги наведено, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального права, не в повній мірі з'ясовані обставини, що мають значення для справи.

Відповідач не згодний із розміром стягнутої заробітної плати за період з 01.02.2016 року по 31.07.2016 року, оскільки на підставі передавальної відомості та довідки про заборгованість з виплати заробітної плати ОСОБА_1 виплачено 4134,00 грн., а саме: по відомості від 09.02.2017 року - 2067,00 грн., відомості від 07.03.2017 року - 2067,00 грн.

Щодо стягнення заборгованості по заробітної платі за період з 16.03.2017 року по 17.07.2017 року вказує, що такі нарахування заробітної плати та інших виплат є неможливими, оскільки нарахування проводиться на підставі документів первинного обліку праці та заробітної плати: штатним розписом, розцінками та нормами праці, табелем обліку використання робочого часу, розпорядженнями про надбавки та премії за умови, що господарська діяльність здійснювалась. Через захоплення підприємства невідомими особами відповідач втратив контроль над виробничими потужностями підприємства, нерухомим майном та документацією. Кадрові накази, особові справи, трудові книжки та інші документи знаходились в будівлях відокремленого підрозділу ПАТ «Українська залізниця», тому у відповідача відсутні первинні документи для нарахування та виплати заробітної плати. Після доступу уповноважених осіб до документів з'явиться можливість для проведення розрахунку.

Вважає, що, оскільки в діях відповідача відсутня вина у нездійсненні виплат на користь позивача, що є наслідком злочинних дій третіх осіб з підтвердженням Науково-правового висновку Торгово-промислової палати України №126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року, тому підстав для стягнення середнього заробітку не вбачається.

При цьому, посилається на постанову Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року в справі №602-159цс15, який відповідно до ст. 306-7 ЦПК України є обов'язковим для усіх судів України.

АТ «Українська залізниця» посилається на норми Податкового кодексу України та зазначає, що податковий агент, який нараховує оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов'язаний утримувати із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в ст. 167 ПК України. Тому вважає, що суд, стягуючи на користь позивача певні грошові суми, в рішенні не вказав, що такі суми мають бути стягнуті з утриманням передбачених законом податків та інших обов'язкових платежів.

За таких обставин, судом першої інстанції порушені норми процесуального права, а саме ч. 1, 5 ст. 263 ЦПК України.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивачки ОСОБА_1 - адвокат Глушпенко В.О. просив апеляційний суд залишити без задоволення апеляційну скаргу АТ «Українська залізниця», рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 19 листопада 2018 року залишити без змін.

Вважає рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 19 листопада 2018 року законним та обґрунтованим, прийнятим у відповідності до вимог чинного законодавства України.

Ухвалюючи рішення, судом враховані всі фактичні обставини справи, вірно застосовані норми процесуального та матеріального права, в повному обсязі з'ясовані обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, надано належну оцінку всім доказам в їх сукупності.

Суд першої інстанції при вирішенні справи в частині спору про стягнення середнього заробітку законно прийняв до уваги неправомірні дії відповідача щодо невиплати належної

позивачу заробітної плати, посилаючись на Конституцію України, норми КЗпП України та практику Європейського суду з прав людини.

Вважає, що висновок Торгово-промислової палати від 16 січня 2018 року №126/2/21-10.2 не може бути належним та допустимим доказом у справі в розумінні чинного законодавства України, оскільки відомості про внесення вказаного висновку до відповідного Реєстру сертифікатів форс-мажорних обставин не з'ясовано, а також даний висновок викладений на бланку Торгово-промислової палати України, який складений на замовлення відповідача та містить думку двох фахівців у сфері права. Такий висновок не є обов'язковим для суду та не є належним доказом, який би свідчив про порушення роботодавцем законодавства про працю, яке відбулося під впливом дії форс-мажорних обставин.

Згідно з частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 ст. 7 ЦПК України, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що ОСОБА_1 з 06.01.2001 року по 17.07.2017 року працювала в ПАТ «Українська залізниця». Наказом (розпорядженням) про припинення трудового договору від 17.07.2017 року №306/ос ОСОБА_1 звільнена з посади провідника пасажирського вагону (у поїздах приміського сполучення) виробничого підрозділу «Родаківська дистанція колії» за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням штату з 17.07.2017 року (а.с. 15-22, 23).

Відповідно до наказу про встановлення простою працівникам виробничого підрозділу «Родаківське моторвагонне депо» від 13.03.2017 року №55-ДН встановлено початок простою з 00-00 години 16.03.2017 року до 24-00 години 31 березня 2017 року (а.с. 28-29).

Відповідно до наказу про встановлення простою в виробничому підрозділі «Родаківське моторвагонне депо» від 17.03.2017 року №104-ОД встановлено початок простою з 00-00 години 20.03.2017 року для всіх працівників виробничого підрозділу «Родаківське моторвагонне депо» у тому числі - ОСОБА_1 Оплату за час простою не з вини працівників провести з розрахунку двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу) за весь час простою згідно графіку роботи (а.с. 30).

З розрахунків заробітної плати вбачається, що ОСОБА_1 нараховане до виплати: за

лютий 2016 року - 4418,2 грн., березень 2016 року - 3520,05 грн., квітень 2016 року - 3196,11 грн., травень 2016 року - 2771,56 грн., червень 2016 року - 1156,67 грн., липень 2016 року - 678,17 грн., березень 2017 року - 3560,26 грн., квітень 2017 року - 781,82 грн. (а.с. 24-27).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості заявлених позовних вимог. Тому підлягає з відповідача до стягнення заборгованість по заробітній платі за період з 16.03.2017 року по 17.07.2017 року в розмірі 16233,05 грн.; за період з 01.02.2016 року по 31.07.2016 року в розмірі 15740,98 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 18.07.2017 року, станом на 05.10.2018 року, в розмірі 48610,28 грн., а всього в загальній сумі 80584,31 грн.

Такий висновок суду першої інстанції не в повній мірі відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до частини 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 94 КЗпП України та ст. 1 Закону України від 24.03.1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

Відповідно до ч. 1 ст. 113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу).

Судом встановлено, що позивач з 06.01.2001 року по 17.07.2017 року працювала в ПАТ «Українська залізниця». Наказами про встановлення простою працівникам виробничого підрозділу «Родаківське моторвагонне депо» ПАТ «Українська залізниця» від 13.03.2017 року №55-ДН та від 17.03.2017 року №104-ОД встановлено початок простою з 00-00 години 16.03.2017 року для всіх працівників виробничого підрозділу «Родаківське моторвагонне депо» по причинам, незалежних від робітників, з оплатою простою з розрахунку двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу) за весь час простою згідно графіку роботи.

Відповідно до Журналів обліку приходу-уходу провідників пасажирських вагонів (в поїздах приміського сполучення) моторвагонного депо Родакове за березень-липень 2017 року ОСОБА_1, серед інших працівників, перебувала в режимі простою та виконувала вимоги наведених вище наказів, проте, заробітну плату не отримала (а.с. 37-48).

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі.

Проте, довід апеляційної скарги про необхідність утримання з сум, що підлягають стягненню, Єдиного страхового внеску та військового збору, відповідно до чинного законодавства, заслуговує на увагу.

Частиною 1 статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» передбачено, що платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Відповідно до частин 2, 8 ст. 9 цього Закону, обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок. Платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, зобов'язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов'язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця. При цьому платники, зазначені у пункті 1 частини першої статті 4 цього Закону, під час кожної виплати заробітної плати (доходу, грошового забезпечення), на суми якої (якого) нараховується єдиний внесок, одночасно з видачею зазначених сум зобов'язані сплачувати нарахований на ці виплати єдиний внесок у розмірі, встановленому для таких платників (авансові платежі).

Частиною 2 ст. 24 вказаного Закону визначено, що банки приймають від платників єдиного внеску, зазначених у пункті 1 частини першої статті 4 цього Закону, платіжні доручення та інші розрахункові документи на видачу (перерахування) коштів для виплати заробітної плати, на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок, та здійснюють видачу (перерахування) зазначених коштів лише за умови одночасного подання платником розрахункових документів про перерахування коштів для сплати відповідних сум єдиного внеску або документів, що підтверджують фактичну сплату таких сум у порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Національним банком України та центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення.

Також відповідно до ст. 167.1. Податкового кодексу України ставка податку становить 18 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) (крім випадків, визначених у пунктах 167.2-167.5 цієї статті) у тому числі, але не виключно у формі: заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв'язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами.

Отже, при постановленні судового рішення має місце утримання з сум, що підлягають стягненню, а саме: Єдиного страхового внеску, військового збору та податку на доходи фізичних осіб, відповідно до чинного законодавства.

На зазначені вимоги Закону суд першої інстанції уваги не звернув та задовольнив позовні вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі без утримання передбачених законом податків та зборів.

Тому рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості по заробітній платі за період з 16.03.2017 року по 17.07.2017 року та за період з 01.02.2016 року по 31.07.2016 року підлягає зміні.

Разом з тим, довід апеляційної скарги щодо виплати ОСОБА_1 заборгованості по заробітної платі за період з 01.02.2016 року по 31.07.2016 року в розмірі 4134,00 грн., а саме: по відомості від 09.02.2017 року - 2067,00 грн., відомості від 07.03.2017 року - 2067,00 грн., апеляційний суд вважає безпідставним.

Частиною 3 ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або

заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За частинами 1, 5 та 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За статтею 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

АТ «Українська залізниця», надаючи до апеляційної скарги копії платіжних відомостей, не довело, що означені в ній суми отримала саме ОСОБА_1 або перераховані на її особистий рахунок.

Що стосується доводів апеляційної скарги щодо стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Зі змісту наведеної вище статті вбачається, що умовами сплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку є наявність вини відповідача та відсутність спору про розмір заборгованості заробітної плати.

В частині першій статті 81 ЦПК України закріплено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стаття 82 ЦПК України передбачає підстави звільнення від доказування, а саме: обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Так, в матеріалах цивільної справи відсутній Науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України щодо унеможливлення виконання обов'язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні працівників у зв'язку з наявністю обставин непереборної сили від 16 січня 2018 року №126/2/21-10.2.

Однак, сторони в своїх заявах, апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу посилаються на цей висновок, аналізують його та роблять висновки з цього питання.

Тому можна зробити висновок про те, що сторони визнали факт захоплення виробничих потужностей відповідача невідомими збройними формуваннями. Тобто, фактично Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» не мало можливостей контролю та управління вищевказаними виробничими потужностями, що позбавило його з об'єктивних причин можливості виконати зобов'язання перед вивільненими працівниками згідно зі ст.ст. 115 і 116 КЗпП України, а саме провести розрахунок зі звільненими працівниками, зокрема з ОСОБА_1

На це суд першої інстанції уваги не звернув, помилково прийшов до висновку про

наявність вини відповідача у затримці виплати належних позивачу сум при звільненні та стягнув

середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Отже, рішення суду в частині спору про стягнення з ПАТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає скасуванню та ухваленню нового рішення в цій частині про відмову в задоволенні цих вимог.

За таких обставин, перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до висновку, що судом першої інстанції не в повному обсязі встановлені обставини, які мають значення для справі, що призвело до ухвалення помилкового рішення.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити частково.

Рішення Краснолиманського суду Донецької області від 19 листопада 2018 року в частині спору про стягнення заборгованості по заробітній платі за період з 16.03.2017 року по 17.07.2017 року та за період з 01.02.2016 року по 31.07.2016 року - змінити, в частині спору про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - скасувати.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» () на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, (РНОКПП НОМЕР_1) заборгованість по заробітній платі за період з 16.03.2017 року по 17.07.2017 року в розмірі 16233,05 грн. (шістнадцять тисяч двісті тридцять три грн. 05 коп.) та заборгованість по заробітній платі за період з 01.02.2016 року по 31.07.2016 року в розмірі 15740,98 грн. (п'ятнадцять тисяч сімсот сорок грн. 98 коп.) з утриманням передбачених законом податків та інших обов'язкових платежів.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - відмовити.

В інший частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, як така, що ухвалена у малозначній справі, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді:

Повний текст судового рішення складений 21 березня 2019 року.

Суддя: