Постанова

Іменем України

16 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 516/143/15-ц

провадження № 61-34212св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Бурлакова С. Ю. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротуна В. М., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Іллічівська місцева прокуратура Одеської області, Біляївський районний суд Одеської області, Теплодарський міський суд Одеської області, Державна казначейська служба України,

треті особи: Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області, Управління Державної казначейської служби України у Біляївському районі Одеської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Іллічівської місцевої прокурори Одеської області на рішення апеляційного суду Одеської області від 18 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Дрішлюка А. І., Сєвєрової Є. С., Таварткіладзе О. М.,

касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 18 квітня 2016 року у складі судді Гандзій Д. М. та рішення апеляційного суду Одеської області від 18 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Дрішлюка А. І.,

Сєвєрової Є. С., Таварткіладзе О. М.,

касаційну скаргу Державної казначейської служби України на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 18 квітня 2016 року у складі судді Гандзій Д. М. та рішення апеляційного суду Одеської області

від 18 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Дрішлюка А. І.,

Сєвєрової Є. С., Таварткіладзе О. М.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Іллічівської місцевої прокуратури Одеської області, Біляївського районного суду Одеської області, Теплодарського міського суду Одеської області, Державної казначейської служби України, який в подальшому неодноразово уточнював, та в остаточній редакції якого з урахуванням доповнень до позову від 08 вересня 2015 року просив, у зв`язку із протиправними арештами та вироками, які в подальшому скасовувались, і у зв`язку із закриттям провадження відносно нього за відсутністю в його діях складу злочину, просив стягнути завдану йому матеріальну шкоду всього на суму 80 000 000 грн, яка полягала у втраті врожаю, неприйнятті заходів слідством, що призвело до втрати його майна, в тому числі автотранспорту (комбайн зернозбиральний, дискова борона, сіялки зернова та овочева, культиватори, борони трактора та інша сільськогосподарська техніка, яка була ним придбана та взята в оренду), руйнування його будівництва у

с. Олександрівка Роздільнянського району Одеської області, розкрадання будівельних матеріалів у дачному кооперативі «Полієво». Крім того, просив стягнути втрачений прибуток, який мав бути ним отриманий від реалізації сільськогосподарської продукції за час його перебування під вартою та під підпискою про невиїзд з 21 квітня 2003 року по 2012 рік, сума якого, на його думку, повинна була скласти 68 000 000 грн, а також втрачену вигоду від невикористання його особистого земельного паю в розмірі 45 000 000 грн. Крім того просив стягнути компенсацію моральної шкоди, завданої йому незаконними діями органів прокуратури та суду, розмір якої, на його думку, складає 120 000 000 грн. При цьому посилався на те, що внаслідок перебування під вартою він став інвалідом 2-ої групи, втратив 50 % зору,

через утримання у камерах, до яких не потрапляло сонячне світло, втратив зв`язки з рідними та близькими людьми. У м. Дубоссарах, Молдова, поховані його мати, батько та рідний брат, могили яких він не мав змоги відвідати більш як 10 років, так як перебуваючи під вартою з 21 квітня

2003 року по 29 грудня 2006 року, а з 29 грудня 2006 року по 19 червня

2012 року - під підпискою про невиїзд, не міг виїхати за кордон та отримати закордонний паспорт. За цей час позивач не міг займатись своєю справою фермера: обробляти свій земельний пай та, відповідно, отримувати від цього прибуток, його фермерське господарство, як юридична особа, було ліквідовано як таке, що не сплачує податків, та припинило господарську діяльність. На підставі викладеного, просив суд відшкодувати йому за рахунок державного бюджету матеріальну шкоду у розмірі 80 000 000 грн та моральну шкоду у розмірі 120 000 000 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 18 квітня

2016 року частково задоволено позов ОСОБА_1 Стягнуто з Держави Україна шляхом списання Казначейством України із Державного бюджету України, як органом, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди, завданої йому внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, у розмірі 150 000 грн.

Ухвалюючи рішення у справі та частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди є значно завищеними, тому задоволення їх у повному обсязі є неприпустимим. Щодо матеріальної шкоди, загальний розмір якої визначений позивачем у розмірі 80 000 000 грн, який включає втрачену вигоду, то суд першої інстанції виходив із відсутності причинного зв`язку між вказаною сумою матеріальної шкоди та діями слідчого щодо незбереження вищевказаного майна.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 18 квітня 2017 року рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 18 квітня 2016 року змінено, стягнуто компенсацію завданої моральної шкоди у розмірі 250 000 грн. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд вважав, що суд

правильно дійшов висновку про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди, яка була завдана в результаті незаконних дій слідства та суду, що мали місце у вигляді незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, при цьому суд правильно виходив з того, що 7 років

1 місяць та 2 дні знаходження позивача під слідством та судом складають 85 місяців, однак вважав при цьому, що одного розміру мінімальної заробітної плати, взятої для розрахунку судом першої інстанції відповідно до статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», недостатньо, враховуючи тривалість необґрунтованого знаходження ОСОБА_1 під слідством та судом, у тому числі у місцях позбавлення волі, у зв`язку з чим вважав, що розмір відшкодування моральної шкоди слід збільшити до 250 000 грн.

З висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для відшкодування матеріальної шкоди апеляційний суд погодився, вважаючи, що суд першої інстанції належним чином встановив дійсні обставини справи в цій частині, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази, унаслідок чого ухвалив законне і обґрунтоване рішення щодо вказаних позовних вимог.

Аргументи учасників справи

Узагальнені доводи касаційних скарг

У касаційній скарзі, яка надійшла до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 22 травня 2017 року, Іллічівська місцева прокурора Одеської області, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права й неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду апеляційної інстанції скасувати й залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Мотивуючи касаційну скаргу, прокуратура зазначає, що апеляційний суд, розраховуючи розмір моральної шкоди, не врахував, що ОСОБА_1 не було повністю виправдано, його було засуджено за частиною першою статті 263 КК України. Рішення апеляційного суду ухвалено з порушенням положень матеріального закону, зокрема статей 12, 1176 ЦК України, статей 1-3, 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-

розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», а також положень процесуального закону: статей 10, 58-60, 212, 213 ЦПК України, статей 22, 122 КК України. Як наслідок порушення вказаних вище положень закону - безпідставно збільшено розмір відшкодування моральної шкоди.

У касаційній скарзі, яка надійшла до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 22 травня 2017 року, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судами норм процесуального права й неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення судів першої й апеляційної інстанцій скасувати й ухвалити у справі нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

Обґрунтовуючи касаційну скаргу, ОСОБА_1 вказує, що вважає обґрунтованим та справедливим розмір морального відшкодування, заявленого ним у позові, та вказує, що суди дійшли висновків щодо розміру відшкодування із порушенням норм матеріального та процесуального закону. Вважає, що сам факт погіршення його здоров`я, отримання ним інвалідності, втрата працездатності під час перебування під слідством та судом є достатніми доказами на підтвердження заявленого ним розміру морального відшкодування. Вказує, що неправомірними є висновки судів щодо відмови в задоволенні його вимог про відшкодування майнової шкоди, оскільки слідчим не було дотримано вимог щодо розшуку та забезпечення цілісності майна під час розшуку такого майна для накладення арешту та конфіскації, що саме й спричинило завдання йому матеріальних збитків.

У касаційній скарзі, яка надійшла до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 30 травня 2017 року, Державна казначейська служба України, посилаючись на порушення судами норм процесуального права й неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення судів першої й апеляційної інстанцій скасувати й ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Заявник вважає, що вказані рішення є незаконними, необґрунтованими та таким, що ухвалені з неправильним застосування норм матеріального права. Зокрема, заявник зазначає, що позивачем не було доведено причинно-наслідкового зв`язку між діями органу державної влади та тяжкими фізичними й моральними стражданнями, на які посилається позивач. Крім цього вважає, що розмір морального відшкодування судом необґрунтовано завищено.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі за касаційною скаргою Іллічівської місцевої прокурори Одеської області та витребувано цивільну справу № 516/143/15-ц з Овідіопольського районного суду Одеської області, а також зупинено виконання рішення апеляційного суду Одеської області від 18 квітня

2017 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 та витребувано цивільну справу № 516/143/15-ц з Овідіопольського районного суду Одеської області.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі за касаційною скаргою Державної казначейської служби України та витребувано цивільну справу

№ 516/143/15-ц з Овідіопольського районного суду Одеської області.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

04 червня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями

від 01 липня 2019 року справу № 516/143/15-ц призначено судді-доповідачеві Бурлакову С. Ю.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 жовтня 2019 року справу за позовом ОСОБА_1 до Іллічівської місцевої прокуратури Одеської області, Біляївського районного суду Одеської області, Теплодарського міського суду Одеської області, Державної казначейської служби України, треті особи: Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області, Управління Державної казначейської служби України у Біляївському районі Одеської області, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої неправомірними діями прокуратури та суду внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності призначити до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії із п`яти суддів.

Фактичні обставини справи

Судами встановлено, що постановою старшого слідчого Біляївської міжрайонної прокуратури Одеської області Жолобчуком А. Л. від 30 січня

2003 року порушено кримінальну справу № 05 за фактом розтрати та повторного заволодіння майном, яке належить ППКП «Леся», за ознаками злочинів, передбачених частинами третьою, п`ятою статті 191 КК України

21 травня 2003 року о 17.00 годині у приміщенні Біляївської міжрайонної прокуратури, згідно з протоколом старшого слідчого Біляївської міжрайонної прокуратури Одеської області Жолобчуком А. Л., було затримано позивача ОСОБА_1 , як підозрюваного у вчиненні злочинів, передбачених частинами третьою, п`ятою статті 191 КК України.

Постановою Біляївського районного суду Одеської області від 24 травня 2003 року строк затримання підозрюваного ОСОБА_1 продовжено до десяти діб.

29 травня 2003 року, відповідно до постанови старшого слідчого Біляївської міжрайонної прокуратури Жолобчука А. Л., ОСОБА_1 пред`явлено обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених частинами третьою, п`ятою статті 191 КК України.

Постановою Біляївського місцевого суду Одеської області від 31 травня 2003 року відносно ОСОБА_1 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в ОСІ № 21.

29 травня 2003 року Біляївською міжрайонною прокуратурою порушено кримінальну справу № 23 за фактом заволодіння ОСОБА_1 майна ТОВ «Укрпродкомпанія» в особливо великих розмірах шляхом зловживання своїм службовим становищем за ознаками злочинів, передбачених частиною п`ятою статті 191, частиною другою статті 366 КК України, та постановою від 06 червня 2003 року об`єднано кримінальну справу з кримінальною справою № 05.

Відповідно до постанови старшого слідчого Біляївської міжрайонної прокуратури Жолобчука А. Л. про порушення кримінальної справи та об`єднання кримінальних справ від 31 травня 2003 року, відносно

ОСОБА_1 порушено кримінальну справу за фактом отримання хабара від ОСОБА_2 за ознаками злочину, передбаченого частиною першою статті 368 КК України, та об`єднано її з кримінальною справою № 05.

03 червня 2003 року старшим слідчим Біляївської міжрайонної прокуратури Жолобчуком А. Л. порушено кримінальну справу за фактом незаконного зберігання бойових припасів без відповідного дозволу, а також підробки документу за ознаками злочинів, передбачених частиною першою статті 263, частиною першої статті 358 КК України.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 04 червня 2003 року постанову Біляївського районного суду Одеської області від 31 травня

2003 року про обрання ОСОБА_1 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою скасовано та звільнено ОСОБА_1 з під варти.

04 червня 2003 року о 16 годині 50 хвилин, відповідно до протоколу старшого слідчого Біляївської міжрайонної прокуратури Жолобчука А. Л., ОСОБА_1 було затримано у приміщенні Біляївського РВ УМВС України в Одеській області як підозрюваного у вчиненні злочинів, передбачених частиною п`ятою статті 191 КК України та направлено до ізолятора тимчасового тримання.

06 червня 2003 року ОСОБА_1 було пред`явлено обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених частиною третьою, п`ятою статті 191, частиною другою статті 366, частиною першою статті 368, частиною першою статті 263 КК України.

07 червня 2003 року постановою Біляївського районного суду Одеської області відносно ОСОБА_1 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в ОСІ № 21.

За фактом повторного заволодіння ОСОБА_1 , шляхом зловживання службовим становищем, майном, яке належить ЧПКП «Леся», 26 червня

2003 року старшим слідчим Біляївської міжрайонної прокуратури

Жолобчуком А. Л. відносно нього порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого частиною третьою статті 191 КК України та об`єднано з іншою кримінальною справою.

18 липня 2003 року згідно з постановою старшого слідчого Біляївської міжрайонної прокуратури Жолобчука А. Л. кримінальне переслідування відносно ОСОБА_1 за частиною п`ятою статті 191 КК України за епізодом розтрати лінії з виробництва цегли МУК-63, яка належить ППКП «Леся», припинено за відсутністю в його діях складу злочину.

Постановою вказаного вище слідчого Біляївської міжрайонної прокуратури від 18 липня 2003 року порушено кримінальну справу відносно ОСОБА_1 за фактом заволодіння майном ППКП «Леся» у вигляді 6 металевих кліток за ознаками злочину, передбаченого частиною третьою статті 191 КК України та об`єднано її із іншою кримінальною справою.

18 липня 2003 року ОСОБА_1 пред`явлено обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених статтею 358, частинами третьою, п`ятою статті 191, частиною першою статті 368, частиною другою статті 366, частиною першою статті 263 КК України.

Вироком Біляївського районного суду Одеської області від 04 грудня

2003 року ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні злочинів, передбачених частинами третьою, п`ятою статті 191, частиною першою статті 263, частиною другою статті 366 КК України та остаточно призначено покарання у вигляді 7 років позбавлення волі з позбавленням права займати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих обов`язків строком на

2 роки, з конфіскацією майна, а за частиною першою статті 358, частиною першою статті 368 КК України ОСОБА_1 виправдано.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 24 лютого 2004 року вирок Біляївського районного суду Одеської області від 04 грудня 2003 року відносно ОСОБА_1 змінено, його засуджено за частиною п`ятою статті 191 КК України із застосуванням статті 69 КК України до 5 років позбавлення волі з позбавленням права займати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих обов`язків, строком на 2 роки, з конфіскацією майна; за частиною першою статті 263 КК України до 2 років позбавлення волі; за частиною другою статті 366 КК України до 2 років позбавлення волі з позбавленням права займати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих обов`язків, строком на 1 рік. За статтею 70 КК України остаточно призначено покарання - 5 років позбавлення волі з позбавленням права займати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих обов`язків, строком на 2 роки і з конфіскацією майна.

Ухвалою від 17 травня 2005 року Верховний суд України вирок Біляївського районного суду Одеської області від 04 грудня 2003 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 24 лютого 2004 року щодо

ОСОБА_1 в частині засудження його за частинами третьою, п`ятою

статті 191 та частиною другою статті 366 КК України скасував та справу в цій в частині направив на нове розслідування, а також постановив вважати ОСОБА_1 засудженим за частиною першою статті 263 КК України на

2 роки позбавлення волі.

12 серпня 2005 року старшим слідчим Біляївської міжрайонної прокуратури Жолобчуком А. Л. дії ОСОБА_1 за фактами незаконного заволодіння майном ППКП « Леся » і завдання збитків ТОВ «Укрпродкомпанія» із частини п`ятої статті 191 КК України перекваліфіковано на частину третю статті 191, частину другу статті 364 КК України, та порушено відносно нього кримінальну справу за ознаками злочинів, передбачених частиною третьою статті 191, частиною другою статті 364 КК України.

23 серпня 2005 року ОСОБА_1 пред`явлено обвинувачення у вчинені злочинів, передбачених частиною третьою статті 191, частиною другою статті 364, частиною другою статті 366 КК України.

Згідно з постановою Біляївського районного суду Одеської області від

28 грудня 2005 року запобіжний захід відносно ОСОБА_1 змінено із тримання під вартою в ОСІ-21 м. Одеси на підписку про невиїзд.

13 червня 2006 року помічник Біляївського міжрайонного прокурора

ОСОБА_2 змінив пред`явлене органами досудового розслідування ОСОБА_1 за частиною другою статті 366 КК України обвинувачення та дії підсудного кваліфікував за частиною першою статті 366 КК України.

Постановою Біляївського районного суду Одеської області від 30 липня 2006 року кримінальну справу відносно ОСОБА_1 за частиною першою статті 191, частиною другою статті 364 КК України припинено на підставі статті 282 КПК України.

Вироком Біляївського районного суду Одеської області від 03 липня

2006 року ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого частиною першою статті 366 КК України, та призначено йому покарання у вигляді штрафу в дохід держави у розмірі 850 грн. Згідно зі статтею 70 КК України до призначеного покарання приєднано покарання за вироком Біляївського районного суду Одеської області від 04 грудня 2003 року за частиною першою статті 263 КК України у вигляді 2 років позбавлення волі і остаточно призначено покарання у вигляді 2 років позбавлення волі та штрафу в дохід держави в сумі 850 грн. У строк відбуття покарання, повністю зараховано відбуте покарання за попереднім вироком. Через фактичне відбуття покарання, засудженого ОСОБА_1 від відбування покарання у виді позбавлення волі звільнено.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 28 квітня 2009 року вирок Біляївського райсуду Одеської області від 03 липня 2006 року скасовано та справу направлено на новий судовий розгляд.

Вироком Біляївського районного суду Одеської області від 16 березня

2011 року ОСОБА_1 визнано винним за частиною першою статті 366 КК України та призначено йому покарання у вигляді штрафу в дохід держави у розмірі 850 грн. Згідно з частиною четвертою статті 70 КК України до новопризначеного покарання приєднано покарання за вироком Біляївського районного суду Одеської області від 04 грудня 2003 року за частиною першою статті 263 КК України у виді 2 років позбавлення волі і остаточно призначено покарання у вигляді 2 років позбавлення волі та штрафу в дохід держави у сумі 850 грн. Через фактичне відбуття покарання засудженого від відбування покарання у вигляді позбавлення волі звільнено. Згідно зі статтею 49 КК України засудженого від покарання у вигляді штрафу в дохід держави у розмірі 850 грн звільнено у зв`язку із закінченням строку давності.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 24 травня 2012 року вирок Біляївського районного суду Одеської області від 16 березня 2011 року змінено, виключено з резолютивної частини вироку посилання на застосування частини четвертої статті 70 КК України і приєднання покарання за вироком Біляївського районного суду Одеської області від

04 грудня 2003 року, в іншій частині вирок залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 червня 2012 року вирок Біляївського районного суду Одеської області від 16 березня 2011 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 24 травня 2012 року щодо ОСОБА_1 скасовано, а справу закрито на підставі пункту 2 частини першої статті 6 та пункту 1 статті 213 КПК України.

Також судами встановлено, що 21 травня 2003 року старшим слідчим Біляївської міжрайонної прокуратури Одеської області Жолобчуком А. Л. було постановлено накласти арешт на майно ОСОБА_1 де б воно не знаходилося і в чому б не полягало. Крім цього, 21 травня 2003 року начальнику ОДСБЕЗ Біляївського РО УМВС України в Одеській області майору міліції Дарагану А. В. було направлено доручення щодо встановлення майна ОСОБА_1 та виконання постанови про накладення арешту на таке майно.

22 травня 2003 року начальнику МРЕО-2 УДАІ УМВС в Одеській області був направлений запит щодо того, чи зареєстровані транспортні засоби за ОСОБА_1 28 травня 2003 року надійшла відповідь, яка свідчить про те, що станом на 25 квітня 2003 року на ім`я ОСОБА_1 зареєстровані автомобіль ПАЗ-672, державний номерний знак НОМЕР_1 , автомобіль АЗЛК-412, державний номерний знак НОМЕР_2 , автомобіль Alfa-Romeo державний номерний знак НОМЕР_3 . 05 червня 2003 року Жолобчуком А. Л. начальнику МРЕО-2 УГАІ УМВС в Одеській області були направлені відомості щодо накладення арешту на майно ОСОБА_1 та прохання до прийняття остаточного рішення у справі судом або слідством не знімати їх з обліку і не перереєстровувати вказані транспортні засоби, а при спробі їх перереєстрації - затримати відповідну особу, про що сповістити Біляївську міжрайонну прокуратуру. Крім цього, 22 травня 2003 року начальнику Одеського державного БТІ та РОН було направлено запит стосовно того, чи зареєстровано на праві приватної власності майно за ОСОБА_1 , на який 20 червня 2003 року надійшла відповідь, відповідно до якої нерухоме майно за ОСОБА_1 не зареєстровано.

За інформацією відділу по земельним ресурсах Держкомзему України в Роздільнянському районі Одеської області за громадянином ОСОБА_1 рахується земельна ділянка площею 5,0 га для ведення селянського господарства. Про це свідчить також державний акт на право приватної власності на землю від 20 березня 2000 року.

15 липня 2003 року начальнику Роздільнянського районного відділу земельних ресурсів Жолобчуком А. Л. була направлена для відома копія постанови про накладення арешту на майно ОСОБА_1 . Як зазначається в листі начальника інспекції Держтехнагляду по Біляївському району сільськогосподарська техніка за фермерським господарством «Снігур», а також на праві власності за ОСОБА_1 не зареєстрована. Листом від

08 липня 2003 року інспекція держтехнагляду в Роздільнянському районі зазначає, що техніка за ОСОБА_1 не зареєстрована.

21 травня 2003 року було складено протокол накладення арешту на майно, відповідно до якого зареєстроване за громадянином ОСОБА_1 майно відсутнє. В матеріалах справи відсутні докази вилучення будь-якого майна у позивача.

На підставі вироку Біляївського районного суду Одеської області від

04 грудня 2003 року стосовно ОСОБА_1 25 травня 2004 року Біляївський районний суд Одеської області направив виконавчий лист щодо

ОСОБА_1 для виконання в частині конфіскації майна. Докази виконання конфіскації в матеріалах справи відсутні.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, вирішення справи.

Згідно із положеннями частини другої статі 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційних скарг та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги Іллічівської місцевої прокурори Одеської області, ОСОБА_1 та Державної казначейської служби України задоволенню не підлягають.

Мотиви і доводи, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Так, загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Частиною 7 статті 1176 ЦК України передбачено, що порядок відшкодування такої шкоди визначається законом.

Положеннями статті першої Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» № 266/94 ВР від 01 грудня 1994 року передбачено, що шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян;

2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу;

3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадках незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян

(пункту 1 частини першої статті 2 Закону).

Згідно з положеннями статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що громадянинові відшкодовується (повертається), в тому числі й моральна шкода.

Відповідно до статті 4 вищезазначеного Закону відшкодування шкоди проводиться за рахунок коштів Державного бюджету.

Згідно з частиною другою статті 25 Бюджетного кодексу України, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

Відповідно до статті 2 ЦК України, держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави.

Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року

№ 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яке, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що розмір відшкодування повинен бути не меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться в пункті 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року

№ 4, розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду. Відповідно до пункту 9 даної постанови, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого- спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду справи. Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат.

Шкода, завдана громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, підлягає відшкодуванню шляхом її стягнення з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку.

Розмір відшкодування слід розраховувати, виходячи з установленого законодавством розміру мінімальної заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом.

Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2016 рік» розмір мінімальної заробітної плати з 01 січня 2016 року визначено у сумі

1 378,00 грн.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції, змінюючи рішення суду першої інстанції, вирішуючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, правильно виходив з того, що внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності позивачу завдано моральної шкоди. При визначенні розміру морального відшкодування, суд апеляційної інстанції, врахувавши обсяг заподіяної шкоди, глибину та тривалість моральних страждань, перебування позивача протягом тривалого часу,

85 місяців, під слідством та судом, в тому числі в місцях позбавлення волі, що призвело до порушення нормальних життєвих зав`язків, погіршення здоров`я, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення моральної шкоди у розмірі 250 000 грн, взявши для розрахунку розмір завданої шкоди за кожний місяць в сумі більшій, ніж розмір мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Погоджуючись з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення вимог про відшкодування матеріальної шкоди, апеляційний суд вказував, що відсутній причинний зв`язок між незаконними діями суду та завданою матеріальною шкодою, оскільки сам факт завдання матеріальної шкоди базується на певній вірогідності, що позивач був власником певного майна, яке було втрачено внаслідок неправомірних дій посадових осіб слідства. Між тим, забезпечення схоронності майна, як обов`язок слідства, міг би мати місце, якщо б вказане майно було вилучено слідством чи іншим органом. Однак, такі докази в матеріалах справи відсутні. При цьому, докази втрати майна чи повідомлення про заволодіння належним позивачеві майном відсутні.

Щодо відшкодування втраченої вигоди (прибутку), яку ОСОБА_1 міг би отримати в процесі господарської діяльності, апеляційний суд зазначав, що в контексті обставин даної справи недостатньо встановлення факту здійснення господарської діяльності позивачем, оскільки, з певною вірогідністю, можна вказувати, що така господарська діяльність була як прибутковою, так і збитковою. При цьому сам по собі факт позбавлення волі в порядку відбуття покарання не обумовлює права на відшкодування шкоди, оскільки особа відбуває покарання за вчинене кримінальне діяння. Разом з тим, оскільки мали місце незаконні дії відносно позивача, то при вирішенні питання про відшкодування втраченої вигоди (прибутку) позивач повинен був довести потенційний дохід та його втрату, чого в процесі розгляду справи позивач не зробив, ОСОБА_1 не було надано належних доказів щодо суми втрачених доходів, не надано доказів розміру його прибутку, виходячи з яких можна було б відповідно до положень діючого законодавства вирахувати розмір шкоди. Факт здійснення позивачем господарської діяльності не оспорюється, проте на підтвердження результату такої діяльності за попередні роки, коли стороною повноцінно здійснювалась така діяльність, позивачем доказів не надано.

З такими висновками апеляційного суду колегія суддів погоджується, оскільки вважає, що таких висновків апеляційний суд дійшов на підставі належним чином встановлених обставин справи, застосувавши норми закону, які підлягали застосуванню.

Наведені у касаційних скаргах доводи зводяться до незгоди з висновками апеляційного суду щодо встановлення обставин справи та тлумачення норм матеріального й процесуального права на свій розсуд, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки апеляційного суду, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог статті 400 ЦПК Українисуд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК Українисуд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За наслідками розгляду касаційної скарги встановлено, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Отже, відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, коли визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Ухвалами Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 серпня 2017 року зупинено виконання рішення апеляційного суду Одеської області від 18 квітня 2017 року до закінчення касаційного розгляду. Оскільки касаційне провадження у справі закінчено, тому виконання рішення апеляційного суду Одеської області від 18 квітня 2017 року підлягає поновленню.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на те, що судом касаційної інстанції рішення не змінюється та не ухвалюється нове рішення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, відсутні.

Керуючись статтями 400, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги Іллічівської місцевої прокурори Одеської області, ОСОБА_1 , Державної казначейської служби України залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 18 квітня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення апеляційного суду Одеської області

від 18 квітня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: М. Є. Червинська С. Ю. Бурлаков А. Ю. Зайцев
В. М. Коротун
В. П. Курило