ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/2261/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" березня 2019 р. Дарницький районний суд міста Києва в складі:

головуючого - судді Коренюк А.М.

при секретарі Крамарчук А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Факторингова команія «Вектор Плюс», що є правонаступником Акціонерного комерційного банку «ТАС-Комерцбанк», до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про усунення перешкод у здійсненні права користування майном, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд -

В С Т А Н О В И В :

Позивач в особі ТОВ ФК «Вектор Плюс», що є правонаступником АКБ «ТАС-Комерцбанк», до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про усунення перешкод у здійсненні права користування майном, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Мотивуючи свої вимоги тим, що між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_2 09 листопада 2006 року був укладений кредитний договір № 2622/1106/88-026, за умовами якого ОСОБА_2 отримав кредит в сумі 47 000 доларів 00 центів США, на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кредитних ресурсів. З метою забезпечення виконання зобов»язань за вказаним кредитним договором між банком та позичальником укладеного Іпотечний договір від 09 листопада 2006 року № 2622/1106/88-026-Z-1 відповідно до умов якого в іпотеку передано нерухоме майно, а саме - земельну дялінку та житловий будинок, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1. 28 листопада 2012 року АКБ «ТАС-Комерцбанк» відсутив ТОВ ФК «Вектор Плюс» відповідно до договору факторингу № 15 та договору про відсуплення прав за договором іпотеки свої права вимоги до позичальника та іпотекодавця за зобов»язаннями по кредитному договору та іпотечному договору. Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Пункт 12 іпотечного договору містить застереження про задоволення вимог іпотеко держателя, зокрема, визначено, що іпотекодержатель може обрати один із передбачених у ч.3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» спосіб задоволення своїх вимог. Одним із таких є спосіб шляхом передачі потекодержателю права власності на предмет іпотеки у порядку, визначеному ст. 37 Закону України «Про іпотеку». У зв»язку із грубим порушенням умов кредитного договору, зокрема щодо повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитним коштами та комісій, позивач у позасудовому порчдку урегулював питання звернення стягнення на предмет іпотеки, що передбачено умовами іпотечного договору та Законом України «Про іпотеку». Зокрема, 08 серпня 2016 року позивач набув у порядку, передбаченому ст. 37 Закону України «Про іпотеку» право власності на земельну ділянку та житловий будинок, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, зазначені відомості внесено державним реєстратором до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 01 листопада 2016 року позивачем, як зконинм власником житлового будинку № 70 «А», що по вул. Лермонтова, 70 «А» в м. Києві, була здійснена спроба потрапити до житла, однак виявлено, що у ньому незаконно проживають відповідачі, про що складені відновідні акти, та працівниками поліції було зафіксовано вчинення відповідачами адміністративного правопорушення. Вважає, що після переходу права власності на житловий будинок, який знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 за борговами зобов»язаннями від відповідача ОСОБА_2 до ТОВ ФК «Вектор Плюс», останній та члени його сім"ї втратили право користування цим житлом.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_7, діючий на підставі довіреності від 02 січня 2019 року, позовні вимоги підтримав з тих же підстав та просив їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_8, діючий на підставі довіреності від 28 листопада 2018 року, позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні за недоведеністю та безпідставністю вимог.

Відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 в судове засідання повторно не з»явивилися, про час та місце розгляду справи повідомлені згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним оголошенням на офіційному сайті судої влади (суду).

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин.

За таких підстав судом відповідно до положень статті 280 ЦПК України визнано за можливе ухвалити по даній справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та заяви позивача.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції.

Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вислухавши пояснення позивача, його доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з"ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об"єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню із наступних підстав.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України).

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Судом встановлено, що АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_2 09 листопада 2006 року був укладений кредитний договір № 2622/1106/88-026, за умовами якого ОСОБА_2 отримав кредит в сумі 47 000 доларів 00 центів США, на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кредитних ресурсів.

З метою забезпечення виконання зобов»язань за вказаним кредитним договором між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_2 укладеного Іпотечний договір від 09 листопада 2006 року № 2622/1106/88-026-Z-1 відповідно до умов якого ОСОБА_2 в іпотеку передано нерухоме майно, а саме - земельну ділянку та житловий будинок, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.19-22).

28 листопада 2012 року АКБ «ТАС-Комерцбанк» відсутив ТОВ ФК «Вектор Плюс» відповідно до договору факторингу № 15 та договору про відсуплення прав за договором іпотеки свої права вимоги до позичальника та іпотекодавця за зобов»язаннями по кредитному договору та іпотечному договору (а.с. 8-18).

Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Пункт 12 Іпотечного договору від 09 листопада 2006 року № 2622/1106/88-026-Z-1 містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, зокрема, визначено, що іпотекодержатель може обрати один із передбачених у ч.3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» спосіб задоволення своїх вимог. Одним із таких є спосіб шляхом передачі потекодержателю права власності на предмет іпотеки у порядку, визначеному ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

У зв»язку із порушенням умов кредитного договору, зокрема щодо повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитним коштами та комісій, позивач у позасудовому порядку урегулював питання звернення стягнення на предмет іпотеки, що передбачено умовами Іпотечного договору та Законом України «Про іпотеку». Зокрема, 08 серпня 2016 року позивач набув у порядку, передбаченому ст. 37 Закону України «Про іпотеку», право власності на земельну ділянку та житловий будинок, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, зазначені відомості внесено державним реєстратором до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно по житловому будинку - від 08 серпня 2016 року, рішення про державну реєстрацію прав, індексний номер 30830229 (а.с. 23-26).

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов»язання.

Боржник, відповідно до ч.1 ст. 612 ЦК України, вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов»язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Так, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (ч.1 ст. 546 ЦК України).

В силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (ч.1 ст. 572 ЦК України).

Предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення (ч.1 ст. 576 ЦК України).

Відповідно до ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.

Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом (ч.ч.1, 2 ст. 590 ЦК України).

Згідно ст. 14 ЦК України цивільні обов»язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (ч.3 ст. 33 вказаного закону).

01 листопада 2016 року позивачем, як власником житлового будинку № 70 «А», що по вул. Лермонтова, 70 «А» в м. Києві, була здійснена спроба потрапити до житла, однак виявлено, що у ньому проживають відповідачі, про що складені відновідні акти, й за даним фактом позивач 01 листопада 2016 року звернувся до поліції (а.с.27, 28, 29).

Суд вважає, що після переходу права власності на житловий будинок, який знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 за борговами зобов»язаннями від відповідача ОСОБА_2 (іпотекодавець) до ТОВ ФК «Вектор Плюс» (іпотекодержатель), останній, як власник та члени його сім»ї (власника житла) - ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 - втратили право користування цим житлом.

Так, з 08 серпня 2016 року - з часу зміни власника житла - будинку, який є предметом іпотеки, відповідачі в будинку проживають незаконно, їх право на користування житлом втрачено з часу переходу права власності - 08 серпня 2016 року, проте ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6залишаються зареєстрованими в будинку без будь-яких правових підстав, й не вживають заходів для зняття з реєстраційного обліку, внаслідок чого позивач як єдиний власник вимушений нести за відповідачів як зареєстрованих осіб житлово-комунальні послуги та інші витрати тощо, що порушує його право як одноособового власника.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ТОВ ФК «Вектор Плюс» одноособово володіє будинком за адресою: АДРЕСА_1, на праві приватної власності згідно рішення держаного реєстратора про державну реєстрації прав та їх обтяжень, за індексним номером - 30830229 від 08 серпня 2016 року (а.с.25).

Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності статусу члена сім»ї власника цього майна, втрачаючи родинний зв»язок з членом сім»ї власника та домовленості з ним про користування житлом, особа втрачає право на користування житлом, відповідно й власник житла, втрачаючи право власності на таке житло, втрачає право на його користування.

Оскільки відповідач ОСОБА_2, втративши право на житловий будинок, втратив право на користування ним, а відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 - як члени сім»ї ОСОБА_2,після зміни власника житлового будинку також втратили право користування цим житлом з підстав зміни особи власника такого житла, відповідно останні втратили право на його користування з дати переходу права власності від ОСОБА_2 до ТОВ ФК «Вектор Плюс», а саме - 08 серпня 2016 року.

Щодо відповідача ОСОБА_3, то судом встановлено, що остання не має місця реєстрації в спірному будинку, її місце реєстрації за іншою адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 58), а тому позов щодо неї про визнання її такою, що втратила право користування спірним житлом задоволенню не підлягає.

Аналізуючи зібрані по справі докази суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача про визнання решти відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, - є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню, обставини, що спростовують позовні вимоги судом не встановлені.

Позивач вважає, що незважаючи на втрату права власності ОСОБА_2 на спірне житло, він та члени його сім»ї продовжують в проживати в будинку, й на неодноразові вимоги позивача звільнити житло, відмовляються, та до приміщення позивача не допускають. Такі дії створюють перешкоди позивачу у здійсненні права власності - користуванні майном. Й в межах захисту порушеного права позивач просить усунути перешкоди у здійсненні права власності шляхом надання йому постійного безперешкодного доступу до житла (майна).

Суд, надавши правову оцінку обраного позивачем способу захисту порушеного права в цій частині позовної вимоги згідно редакції позовної заяви (а.с.5), вважає його таким, що не підлягає задоволення з підстав невірно обраного способу захисту порушеного права й неможливістю його виконати в редакції пропонованих вимог в порядку виконання судового рішення.

Так, невірно обраний позивачем спосіб захисту порушеного права є підставою для відмови у задоволенні позову. При цьому, суд згідно принципу диспозитивності не вправі виходити за межі позовних вимог.

Судове рішення - акт судового розгляду справи будь-якого виду провадження, яке відповідно до ст. 124 Конституції України ухвалюється судами іменем України і є обов»язковими до виконання на всій території України.

У цивільному судочинстві судове рішення виноситься по суті правових вимог місцевими загальними судами, а у разі зміни судового рішення по суті - в апеляційному і в касаційному порядку.

Діюче процесуальне законодавство з урахуванням постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» зазначає, що рішення суду повинно бути зрозумілим.

Так, право власності є правом особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч.1 ст. 316 ЦК України).

Власникові, відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України, належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (ч.2 ст. 317 ЦК України).

Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено в ст. 13 ч. 3 Конституції України, власність зобов'язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону.

Правовою підставою позовних вимог вимог є положення ст. 391 ЦК України, яке визначає право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином позивач звернувся до суду з негаторним позовом, підставою для подання якого є вчинення дій, які ускладнюють здійснення власником повноважень користування та розпорядженням майном. Однією з умов подання такого позову є триваючий характер правовідношення і його наявність в момент подання та розгляду позову.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання абао оспорення (ч.1 ст. 15 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частина 2 ст. 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав та інтересів.

Обов»язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду, порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване статтею 55 Контитуції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджене порушення було обгрутованим.

Неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб»єктивних прав та обов»язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов»язку.

Отже, здійснюючи передбачене статтею 55 Контитуції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту, а суд, вирішуючи спір, зобов»язаний надати суб»єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Так, якщо особа вважає, що її суб»єктивне право у певних правовідносинах не може бути реалізоване належним чином, або на неї протиправно поклали певний обов»язок, така особа має право звертатися за судовим захистом.

В разі відповідного звернення особи суд повинен розглянути питання про наявність порушеного суб»єктивного права заявника у конкретних правовідносинах і на підставі цього вирішити спір.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст. 81 ЦПК України).

Обов»язок доказування і подання доказів покладається на сторони. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За таких підстав позов в частині вимог про усунення перешкод в користуванні майном шляхом надання позивачу постійного безперешкодного доступу до майна з підстав невірно обраного позивачем способу захисту порушеного права й неможливістю його виконати в редакції пропонованих вимог в порядку виконання судового рішення, підлягає відмові у задоволенні.

Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України.

Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем при подачі позову до суду сплачено судовий збір, який підлягає стягненню в сумі 1 600 грн. 00 коп. - за одну позовну вимогу з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі вищевикладеного, ст. ст. 15, 16, 316, 317, 383, 391, 450 ЦК України, ст.ст. 150, 156 ЖК України, Закону України "Про іпотеку", керуючись п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України, ст.ст. 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 17, 43, 49, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 258, 262, 264, 265, 268, 273, 352 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю Факторингова команія «Вектор Плюс», що є правонаступником Акціонерного комерційного банку «ТАС-Комерцбанк», до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про усунення перешкод у здійсненні права користування майном, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6- такими, що втратили право користування житловим приміщенням - житловим будинок АДРЕСА_1.

В частини вимог Товариства з обмеженою відповідальністю Факторингова команія «Вектор Плюс», що є правонаступником Акціонерного комерційного банку «ТАС-Комерцбанк», до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити.

В решті вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2, ідентифікаційний код платника податків - НОМЕР_1, на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Факторингова команія «Вектор Плюс», код ЄДРПОУ - 38004195, 400 (чотириста) грн. 00 (нуль) коп. - судового збору.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Факторингова команія «Вектор Плюс», код ЄДРПОУ - 38004195, 400 (чотириста) грн. 00 (нуль) коп. - судового збору.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Факторингова команія «Вектор Плюс», код ЄДРПОУ - 38004195, 400 (чотириста) грн. 00 (нуль) коп. - судового збору.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Факторингова команія «Вектор Плюс», код ЄДРПОУ - 38004195, 400 (чотириста) грн. 00 (нуль) коп. - судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду протягом п»ятнадцять днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судомому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Відповідно до ст.355 ЦПК України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Однак відповідно до пп. 15.5 п. 15 розділу «Перехідні положення» ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Єдина судова інформаційно-телекомунікаційна система починає функціонувати через 90 днів з дня опублікування Державною судовою адміністрацією України у газеті «Голос України» та на веб-порталі судової влади оголошення про створення та забезпечення функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи.

Згідно ч.1 ст.354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п'ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Отже, строки оскарження судових рішень в апеляційному порядку складають 30 календарних днів - для рішень і 15 календарних днів - для ухвал, однак апеляційна скарга подається за старими правилами - через суд першої інстанції.

СУДДЯ: Коренюк А.М.