Постанова

Іменем України

16 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 759/6377/16-ц

провадження № 61-37095св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Усика Г. І. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Київська міська рада, Головне управління розвідки Міністерства оборони України, Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації),

треті особи: Департамент містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Товариство з обмеженою відповідальністю «Інвест-Будресурсів»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 27 квітня 2018 року у складі судді Махлай Л. Д.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

В травні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Київської міської ради, Головного управління розвідки Міністерства оборони України, Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), треті особи: Департамент містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Товариство з обмеженою відповідальністю «Інвест-Будресурсів», про визнання протиправним та скасування рішення, визнання недійсним акта на право постійного користування земельною ділянкою, припинення права постійного користування земельною ділянкою.

Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 10 листопада 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Київської міської ради, Головного управління розвідки Міністерства оборони України, Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визнання протиправним та скасування рішення, визнання недійсним акта на право постійного користування земельною ділянкою та припинення права постійного користування земельною ділянкою, відмовлено.

19 лютого 2018 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 10 листопада 2017 року.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 06 квітня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху.

Залишаючи апеляційну скаргу без руху, апеляційний суд виходив з того, що заявником пропущено строк на апеляційне оскарження, наведені позивачем підстави пропуску зазначеного строку не є поважними, а тому йому необхідно подати заяву про поновлення цього процесуального строку, із зазначенням інших причин поважності його пропуску.

19 квітня 2018 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав заяву на виконання вимог ухвали Апеляційного суду міста Києва від 06 квітня 2018 року, в якій просив поновити строк на апеляційне оскарження рішення Святошинського районного суду м. Києва від 10 листопада 2017 року, посилаючись на те, що судове рішення було отримано ним лише 29 січня

2018 року, а тому саме з цієї дати повинен відраховуватися строк на апеляційне оскарження, оскільки відсутність повного тексту судового рішення є причиною невчасного подання скарги та безумовною підставою для поновлення строків на касаційне оскарження (правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 05 жовтня 2016 року № 6-1724цс16). Крім того, на час отримання зазначеного судового рішення діяв Цивільний процесуальний кодекс України у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII(далі ЦПК України), що надавало йому право на звернення до суду апеляційної інстанції у строк, що передбачений частиною першої статті 354 ЦПК України - протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного тексту рішення суду.

21 квітня 2018 року ОСОБА_1 подала заяву, в якій просила поновити строк на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, зазначаючи, що повний текст оскаржуваного судового рішення до цього часу не оприлюднено в Єдиному державному реєстрі судових рішень, а тому вона була позбавлена можливості підготувати обгрунтовану апеляційну скаргу.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 27 квітня 2018 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 10 листопада 2017 року.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що підстави, на які посилався заявник у заяві про поновлення строку на апеляційне оскарження, зокрема відсутність повного тексту рішення суду першої інстанції в Єдиному державному реєстрі судових рішень, дія нового ЦПК України, яким встановлено, що строк на апеляційне оскарження становить тридцять днів з дня вручення повного тексту рішення суду, не є поважними, оскільки на час ухвалення рішення Святошинського районного суду м. Києва від 10 листопада 2017 року діяв ЦПК України 2004 року, відповідно до змісту частини першої статті 294 якого апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня його проголошення, а особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час його проголошення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Ураховуючи, що 29 січня 2018 року представник позивача отримав копію повного тексту оскаржуваного судового рішення, однак протягом десяти днів з дня його отримання (до 08 лютого 2018 року) апеляційну скаргу не подав та не вказав поважні причини його пропуску, апеляційний суд дійшов висновку про відмову у відкритті апеляційного провадження.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у червні 2018 року, ОСОБА_1 просила скасувати ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 27 квітня 2018 року та направити справу досуду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

Касаційна скарга обгрунтована тим, що відмовляючи у відкритті апеляційного провадження у зв`язку пропуском строку на апеляційне оскарження, суд апеляційної інстанції безпідставно не урахував поважність причин пропуску цього строку, зокрема, що вона була позбавлена можливості подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції відповідно до вимог статті 294 ЦПК України 2004 року, оскільки судом першої інстанції у порушення норм процесуального права не було вчасно виготовлено судове рішення, яке її представник отримав лише 29 січня 2018 року та передав їй 09 лютого

2018 року. Крім того, апеляційний суд не урахував правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 05 жовтня 2016 року

№ 6-1724цс16, відповідно до якого відсутність повного тексту судового рішення є причиною невчасного подання скарги та безумовною підставою для поновлення строків на касаційне оскарження. Суд не звернув увагу, що суд першої інстанції виготовив повний текст рішення після набрання чинності новим ЦПК України, а тому вона відповідно до вимог статті 354 цього Кодексу звернулася до апеляційного суду протягом 30 днів з дня отримання повного тексту рішення суду першої інстанції, з чого слідує, що апеляційний суд зобов`язаний був поновити їй строк на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції.

Узагальнені доводи відзиву на касаційну скаргу

У серпні 2018 року до Верховного Суду надійшов відзив Головного управління розвідки Міністерства оборони України на касаційну скаргу, у якому воно зазначало, що апеляційний суд повно та всебічно з`ясував обставини справи та ухвалив законне і обгрунтоване судове рішення, підстави для його скасування відсутні. Крім того, вказувало, що рішення суду першої інстанції було ухвалено

10 листопада 2017 року, тобто під час дії ЦПК України 2004 року, а тому строк на апеляційне оскарження повинен обраховуватися відповідно до статті 294 цього Кодексу.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Згідно статті 388 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня 2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 02 липня 2018 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу із суду першої інстанції.

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши наведені у касаційній скарзі та відзиві доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Висновки Верховного Суду та нормативно-правове обґрунтування

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

За змістом пункту 13 частини першої Розділу XIII Перехідні положення ЦПК України, у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року №2147-VIII, судові рішення, ухвалені судами першої інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва ухвалено 10 листопада

2017 року, тобто до набрання чинності нової редакції ЦПК України, а тому до спірних правовідносин застосовуються норми ЦПК України 2004 року.

Відповідно до частини першої статті 294 ЦПК України 2004 року (в редакції, яка діяла на час ухвалення оскаржуваного рішення суду першої інстанції) апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

29 січня 2018 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 отримав копію повного тексту рішення Святошинського районного суду м. Києва

від 10 листопада 2017 року, про що свідчить підпис представника у розписці.

Ураховуючи, що представник заявника отримав повний текст вказаного рішення 29 січня 2018 року, останнім днем для подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог частини першої статті 294 ЦПК України 2004 року, було 08 лютого 2018 року. Апеляційна скарга ОСОБА_1 була подана 19 лютого 2018 року, тобто із пропуском строку на апеляційне оскарження.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказувала на те, що строк на апеляційне скарження рішення суду першої інстанції не пропущено, оскільки відповідно до змісту статті 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Відповідно до частини третьої статті 297 ЦПК України 2004 року апеляційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 294 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані поважними. При цьому протягом тридцяти днів з моменту отримання ухвали особа має право звернутися до апеляційного суду з заявою про поновлення строків або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку апеляційного оскарження будуть визнані неповажними, суддя-доповідач відмовляє у відкритті апеляційного провадження.

Зазначене кореспондується з частинами третьою та четвертою статті 357 ЦПК України.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 358 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними.

Залишаючи без руху апеляційну скаргу, апеляційний суд вказав на неповажність наведених заявником причин пропуску строку на апеляційне оскарження та запропонував подати заяву про його поновлення, із зазначенням інших причин поважності пропуску цього процесуального строку.

На виконання ухвали Апеляційного суду міста Києва від 06 квітня 2018 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження, вказавши, що рішення Святошинського районного суду м. Києва від 10 листопада 2017 року було отримано ним лише 29 січня

2018 року, а тому саме з цієї дати повинен відраховуватися тридцятиденний строк на апеляційне оскарження. Ураховуючи, що на час отримання зазначеного рішення суду першої інстанції діяв ЦПК України, строк на апеляційне оскарження визначається частиною першої статті 354 ЦПК України та складає тридцять днів з дня вручення йому повного тексту рішення суду.

Крім того, 21 квітня 2018 року ОСОБА_1 подала заявупро поновлення строку на апеляційне оскарження, вказавши, що повний текст оскаржуваного судового рішення не був оприлюднений в Єдиному державному реєстрі судових рішень, а тому вона була позбавлена можливості підготувати обгрунтовану апеляційну скаргу.

Ураховуючи зміст пункту 13 частини першої Розділу XIII Перехідні положення ЦПК України та перевіряючи поважність наведених заявником та її представником причин пропуску строку на апеляційне оскарження, апеляційний суд обгрунтовано виходив з того, що наведені ними обставини не є поважними причинами пропуску строку на апеляційне оскарження, оскільки згідно з статтею 294 ЦПК України 2004 року, який був чинним на час ухвалення рішення Святошинського районного суду м. Києва від 10 листопада 2017 року, позивач повинен був звернутися з апеляційною скаргою протягом десяти днів з дня отримання повного тексту судового рішення, повний текст рішення суду першої інстанції представником позивача отримано 29 січня 2018 року, а апеляційна скарга подана до суду 19 лютого 2018 року, тобто з пропуском десятиденного строку на апеляційне оскарження, та за відсутності інших поважних причин пропуску цього процесуального строку, а тому апеляційний суд дійшов обгрунтованого висновку про відмову у відкритті апеляційного провадження.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 №475/97- ВР, кожній фізичній або юридичній особі гарантовано право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

Однією з основних гарантій права сторони на судовий захист є право оскарження судових рішень (стаття 129 Конституції України). Реалізація цього права здійснюється, зокрема, шляхом оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій.

Рішеннями Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ, вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженим, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження рішення (справа «Олександр Шевченко проти України» 26 квітня 2007 року, справа «Трух проти України» від 14 жовтня 2003 року).

Таким чином, оскаржувана ухвала суду апеляційної інстанції є законною та обгрунтованою.

Доводи касаційної скарги в їх сукупності зводяться до незгоди із висновками суду апеляційної інстанції, невірного розуміння заявником вимог процесуального законодавства та їх власного тлумачення.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Аналізуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що оскаржувана ухвала апеляційного суду є законною та обґрунтованою, доводи касаційної скарги правильність висновків суду апеляційної інстанцій не спростовують, а тому касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Керуючись статтями 400, 401, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 27 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова оскарженню не підлягає.

Судді: Г. І. Усик

І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак