Дата документу 13.03.2019 Справа № 334/6099/16-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №334/6099/16-ц Головуючий у 1 інстанції Ісаков Д.О.
Провадження № 22-ц/807/528/19 Суддя-доповідач ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

ОСОБА_2

за участю секретаря судового засідання: Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 Ванікі на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 24 вересня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 Ванікі про стягнення боргу,-

В С Т А Н О В И ЛА:

У вересні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу.

В обґрунтування позову зазначала, що вона надала відповідачу ОСОБА_3 у борг грошові кошти в загальній сумі 97 952,00 грн.

На підтвердження факту отримання відповідачем коштів позивачем було надано оригінали 5 розписок, підписані ОСОБА_3 власноручно, зі встановленням строку повернення позики.

За розпискою від 17.12.2015 року позивач надав відповідачу у борг грошові кошти в сумі 12952,00 грн., а відповідач зобовязався повернути кошти у строк до 15 січня 2016 року.

За розпискою від 20.01.2016 року позивач надав відповідачу 17000 грн., а відповідач зобовязався повернути кошти у строк до 01 серпня 2016 року.

За розпискою від 11.02.2016 року позивач надав відповідачу у борг грошові кошти в сумі 17000 грн., а відповідач зобовязався повернути кошти у строк до 01 серпня 2016 року.

За розпискою від 21.03.2016 року позивач надав відповідачу у борг грошові кошти в сумі 17000 грн., а відповідач зобовязався повернути кошти у строк до 01 серпня 2016 року.

За розпискою від 03.06.2016 року позивач надав відповідачу у борг грошові кошти в сумі 34000 грн., а відповідач зобовязався повернути кошти у строк до 01 серпня 2016 року.

На даний час відповідачем кошти не повернуті, на неодноразові звернення щодо погашення заборгованості, відповідач не реагує.

Просила суд стягнути з відповідача на її користь 97952,00 грн. заборгованість за позикою, 3% річних в сумі 4814,41 грн. та інфляційна складова заборгованості в сумі 24252,32 грн., проценти за користування коштами в порядку ст..1048 ЦК України в розмірі 13897,54 грн., а всього: 140916,27 грн. та судовий збір.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 24 вересня 2018 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 97952,00 грн., 3% річних в сумі 4814,41 грн., інфляційні витрати в сумі 24252,32 грн., проценти за користування коштами у розмірі 13897,54 грн., а всього: 140916,27 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 1049,90 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції повністю, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені позову в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що позовні вимоги є безпідставними, оскільки фактично між сторонами не укладався договір позики, розписки про отримання коштів в борг були оформлені з метою приховати інші відносини, що склалися між відповідачем та близьким родичем позивача ОСОБА_5 09 листопада 2015 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 було укладено Договір про оформлення взаємних обовязків сторін при реалізації бізнес проекту. У звязку з тим, що чинне законодавство не передбачає укладення інвестиційного або аналогічного за змістом договору, сторони прийшли до згоди оформити відносити по виплаті додаткової винагороди, яка має бути повернена при деяких обставинах, шляхом надання ОСОБА_3 розписки про отримання коштів в позику. Можливо заздалегідь передбачаючи конфліктний варіант розвитку подій, ОСОБА_5 запропонував оформити розписки про отримання грошових коштів на ОСОБА_4

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Згідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи обєктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) розяснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обовязки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обовязків.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з доведеності та обґрунтованості заявлених позовних вимог.

Колегія судді погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 надала у борг ОСОБА_3 грошові кошти в загальній сумі 97952,00 грн.

На підтвердження факту отримання відповідачем коштів позивачем було надано оригінали пяти розписок, підписані ОСОБА_3 власноручно, зі встановленням строку повернення позики.

Так, за розпискою від 17.12.2015 року позивач надав відповідачу у борг грошові кошти в сумі 12952,00 грн., а відповідач зобовязався повернути кошти у строк до 15 січня 2016 року.

За розпискою від 20.01.2016 року позивач надав відповідачу 17000 грн., а відповідач зобовязався повернути кошти у строк до 01 серпня 2016 року.

За розпискою від 11.02.2016 року позивач надав відповідачу у борг грошові кошти в сумі 17000 грн., а відповідач зобовязався повернути кошти у строк до 01 серпня 2016 року.

За розпискою від 21.03.2016 року позивач надав відповідачу у борг грошові кошти в сумі 17000 грн., а відповідач зобовязався повернути кошти у строк до 01 серпня 2016 року.

За розпискою від 03.06.2016 року позивач надав відповідачу у борг грошові кошти в сумі 34000 грн., а відповідач зобовязався повернути кошти у строк до 01 серпня 2016 року.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вірно виходив з положень статей 526,530 ЦК України, відповідно до яких зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного кодексу України. Якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За положеннями ст.ст. 1046-1047 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як факт його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Розписка - це документ, що засвідчує в письмовій формі факт одержання особою у власність, користування чи розпорядження грошей від іншої особи. Крім того, розписка має також містити дату отримання коштів. Для того, щоб договір позики набрав чинності, необхідне підтвердження одержання позичальником позики.

На підтвердження укладення договору позики та його умов згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми та дату отримання коштів.

Розписка, як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов'язанням її повернення та дати отримання коштів.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей; складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Факт передання коштів повинен бути підтверджений розпискою.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що у встановлений розписками строк, відповідач ОСОБА_3 кошти не повернув, його борг перед позивачем складає 97952,00 грн., які і підлягають до стягнення з відповідача на користь позивача.

Доводи апеляційної скарги про те, що між сторонами не укладався договір позики, розписки про отримання коштів в борг були оформлені з метою приховати інші відносини, що склалися між відповідачем та ОСОБА_5, є безпідставними та не доведеними, як цього вимагає ст. 81 ЦПК України.

Скаржником не надано жодних доказів, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, а не ОСОБА_3 та ОСОБА_5 існують інші правовідносини щодо реалізації бізнес-проекту, та що кошти відповідач від позивача отримував саме за це.

Згідно ст.. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

Статтею 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України вказано, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що три проценти річних, які нараховуються на суму заборгованості становлять 4814,41 грн., інфляційні збитки 24252,32 грн., проценти за користування коштами в порядку ст..1048 ЦК України у розмірі 13897,54 грн., які підлягають до стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Випадки для звільнення від доказування, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Відповідно ж до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для задоволення позову.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 Ванікі залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 24 вересня 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 21 березня 2019 року.

Головуючий

Судді: