1Справа № 2-1394/11 2/335/24/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 березня 2019 року Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя в складі:

головуючого судді Соболєвої І.П.,

при за участю секретаря Хома Д.М.,

за участю

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача Неудачіна Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Запоріжжя цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» в особі Запорізького відділення управління публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання кредитного договору недійсним,

ВСТАНОВИВ:

02.02.2011 до Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя надійшла позовна заява ОСОБА_3 (далі - позивач) до публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - відповідач, Банк) про визнання недійсним кредитного договору про відкриття кредитної лінії № 592-038Д від 03.03.2008 з додатковою угодою № 3 від 21.04.2008.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що між ОСОБА_3 та ВАТ «Банк «Фінанси та кредит» 03.03.2008 укладено договір про відкриття кредитної лінії № 592-038Д по отриманню кредиту в сумі 1 000 000,00 доларів США на строк до 30.09.2008 зі сплатою відсотків у розмірі 13,7%. Додатковою угодою № 3 від 21.04.2008 п. 2.1. Договору був змінений - збільшений обсяг кредитування до 1 415 000,00 доларів США.

Далі зазначає, що цей договір є недійсною кредитною угодою, яка була вчинена ним під впливом обману з боку представників відповідача та тяжких обставин, оскільки на момент оформлення кредитного договору у ОСОБА_3 був депозитний договір №1-7/14086 від 26.09.2007 в сумі 7 175 497,99 грн. строком до 30.03.2008 з відсотковою ставкою 15,7%. На початку березня 2008 року позивач прийшов до відділення банку, в якому був відкритий депозит та зажадав повернення депозиту. Однак, працівники банку зазначили, що на теперішній час грошових коштів в наявності немає і позивачу доведеться чекати значний час і також отримувати їх незначними частинами. Грошові кошти позивачу були вкрай потрібні. Працівники банку організували позивачу зустріч із керівництвом Запорізької філії, де йому запропонували відкрити кредит у доларах США, мотивуючи це тим, що в них немає в достатній кількості національної валюти, але є долари США, які банк може видати в якості кредиту під заставу депозиту позивача. Окрім того, позивача запевнили, що відсотки по кредиту будуть меншими аніж ті які нараховуються по депозиту. Оскільки позивач перебував під впливом важких фінансових обставин, можливість вирішити цю проблему зараз і отримати гроші на будь-яких умовах було для нього найважливішим і він погодився на ці умови. Однак, зазначені умови були для позивача невигідними, оскільки грошові кошти були потрібні йому в національній валюті і отриманий кредит він конвертував із доларів США в національну валюту по курсу продажу, а при погашенні кредиту, він купував іноземну валюту за курсом покупки. Таким самим курсова різниця була навіть в момент отримання кредиту більшою аніж «примарні» вигоди від вищих відсотків. У подальшому, в зв'язку із кризою 2008 року курс долара США майже вдвічі виріс за лічені дні. Однак, відповідач, незважаючи на прохання позивача, не здійснив ніяких юридично значних дій по погашенню кредиту за рахунок депозиту, коли курс долара США був ще незначним і зробив списання національної валюти із заставленого депозиту в рахунок кредиту на найбільш невигідних умовах по найбільшому курсу. Внаслідок цього грошових коштів, які знаходились на депозиті не вистачило і позивач залишився боржником банку на величезну суму - більше півмільйона доларів США. Таким чином, позивач прийшовши до установи банку як заможна людина, як споживач банківських послуг був обманутий працівниками банку під впливом тяжких обставин та уклав Договір на невигідних умовах.

Окрім того, позивач стверджує, що його ввели в оману, оскільки Банк запевнив позивача, що відсотки по кредиту будуть меншими, ніж ті, що нараховуються по депозиту, Банк не попереджав позивача про курсову різницю, з якою зіткнувся позивач при погашенні кредиту, та про валютний ризик відносно коливання валюти. Також позивач стверджує, що ряд банківських документів підписані не ОСОБА_3

Посилаючись на викладене, позивач просить суд визнати договір про відкриття кредитної лінії № 592-038Д від 03.03.2008 з додатковою угодою № 3 від 21.04.2008 недійсними.

У письмових запереченнях, поданих у судовому засіданні 30.11.2011 відповідач зазначив, що під час отримання кредиту ОСОБА_3 згідно з чинним законодавством України надав Банку усі необхідні документи, що ідентифікують його особу, мав депозитний вклад, і у Банку не було сумнівів щодо його платоспроможності повернути кошти. Вважає, що позов є безпідставним та необґрунтованим, оскільки при укладенні Договору позивач був ознайомлений з усіма його умовами, при підписанні оспорюваного Договору волевиявлення позивача було вільним та відповідало його внутрішній волі. Позивач у момент підписання Договору був дієздатною особою і чітко розумів свої дії, мав можливість ознайомитись з усіма умовами Договору, та реалізував своє право підписавши даний Договір. Окрім того зазначав, що 12.01.2009 ОСОБА_3 отримав довідку про стан його депозитного рахунку, на якому разом з відсотками, нарахованими за квітень - вересень 2008 року знаходилося 7 840 173,67 грн. (з яких 7 349 319,84 грн. - кошти, внесені на депозитний рахунок, решта - нараховані на цю суму відсотки). 25.03.2009 року представник ОСОБА_3 за дорученням ОСОБА_5 подала до банку заяву з проханням відповідно до умов кредитного договору та договору застави майнових прав провести списання відсотків, нарахованих на депозитний вклад ОСОБА_3, але не отриманих ним, за квітень - вересень 2008 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, а решту коштів, які залишаться від відсотків по вкладу - перевести на інший рахунок. Лише 10.04.2009 ОСОБА_3 звернувся до Банку з заявою, в якій вказав, що не заперечує проти списання необхідної для погашення заборгованості за кредитним договором суми коштів з депозитного рахунку. У зв'язку з односторонньою відмовою Позичальника ОСОБА_3 виконувати умови кредитного договору, 12.04.2009 було проведено списання коштів з депозитного рахунку ОСОБА_3, а по заборгованості, яка залишилася, було подано позовну заяву до суду про стягнення заборгованості в примусовому порядку. 15.04.2009 Банк звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором про відкриття кредитної лінії, і лише після цього, 18.05.2009 ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про стягнення грошової суми - не отриманих відсотків за депозитним договором, який пізніше (08.09.2009) було уточнено і вимогами про визнання кредитного договору недійсним, оскільки його було укладено внаслідок помилки, та двосторонню реституцію. В задоволенні позову було відмовлено рішенням Верховного суду України від 20.10.2010 . В позові, який позивач подав до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя (справа № 2-122/2010), позивач ставив питання про те, що кредитний договір він уклав внаслідок помилки, оскільки позивач при укладенні правочину помилявся щодо валюти правочину, тобто кредитний договір укладав добровільно, хоча і помиляючись щодо вигоди від укладення договору. Окрім того, позивачем не надано жодного доказу наявності тяжких обставин у позивача на момент укладення оскаржуваного правочину, як не надано і доказів того, що за відсутності таких обставин правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. На підставі зазначеного, просить відмовити у задоволенні позову повністю.

15.12.2017 набрав чинності Закон України № 2147-VIII від 03.10.2017, за яким Цивільний процесуальний кодекс України (далі - ЦПК України) викладено у новій редакції.

Відповідно до пп. 9 п. 1 Перехідних положень ЦПК України, справи у судах першої інстанції, провадження в яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

З огляду на викладене, оскільки дана цивільна справа станом на 15.12.2017 перебувала в процесі судового розгляду, судом продовжено її розгляд в порядку загального позовного провадження, про що судом постановлено ухвалу від 06.04.2018, якою також встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті справи.

Представник позивача у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала у повному обсязі та наполягала на їх задоволенні.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував та просив суд відмовити у задоволенні позовної заяви, з підстав зазначених у письмових запереченнях.

Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Судом встановлено, що 03.03.2008 між позивачем та ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» було укладено договір про відкриття кредитної лінії №592-038Д (далі по тексту кредитний договір).

Відповідно до п. 2.1 кредитного договору Банк відкриває позичальнику відновлювальну відкличну кредитну лінію на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності в розмірі 1 000 000,00 (один мільйон) доларів США 00 центів з оплатою по процентній ставці 13,7% (тринадцять цілих сім десятих) процентів річних.

Згідно п. 2.2 кредитного договору, для обліку виданих у рахунок відновлювальної кредитної лінії Кредитних ресурсів Банк відкриває позичальнику позичковий рахунок НОМЕР_1.

Термін повного повернення Кредитних ресурсів 30.09.2008 (п. 3.2 кредитного договору).

Додатковою угодою № 3 від 21.04.2008 до кредитного договору, згідно п. 1. внесені зміни до п. 2.1. кредитного договору, а саме Банк відкриває Позичальнику Відновлювальну відкличну кредитну лінію на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності в розмірі 1 415 000,00 (один мільйон чотириста п'ятнадцять тисяч) доларів США з оплатою по процентній ставці 13,7% процентів річних. Згідно п. 2 додаткової угоди, термін повного повернення Кредитних ресурсів продовжився до 06.04.2009.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № 592-038Д від 03.03.2008 був укладений договір застави (майнових прав) №592-038Z де заставою є депозитний договір №1-7/13615 про банківський строковий вклад (депозит) Ф&К «Пенсійний» в національній валюті від 26.09.2007, відкритий депозитний внесок на ім'я ОСОБА_3 на суму 7 175 497,99 гривень, а також нараховані проценти у розмірі 14,7% відсотків річних по 30.09.2008. Даний Договір застави розірвано 01.04.2008.

01.04.2008 в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № 592-038Д від був укладений договір застави (майнових прав) №592-038Z/1 де заставою є депозитний договір №1-7/13615 про банківський строковий вклад (депозит) Ф&К «Пенсійний» в національній валюті від 01.04.2008, відкритий депозитний внесок на ім'я ОСОБА_3 на суму 7 349 319,84 гривень, а також нараховані проценти у розмірі 15,7% відсотків річних по 06.04.2009.

Відповідно до п. 1.2. договору № 1-7/13615 від 01.04.2008 про банківський строковий вклад (депозит) Ф&К «Пенсійний» в національній валюті банк нараховує і виплачує Клієнту проценти від вкладу за ставкою 15,7% річних. Згідно п. 2.3. Клієнт має право на щомісячне одержання процентів, нарахованих за цим договором.

Судом встановлено, що Верховним Судом України здійснювався розгляд справи за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» про визнання недійсним кредитного договору та стягнення процентів за договором банківського вкладу, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 11.03.2010 та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 05.07.2010.

Рішенням Верховного Суду України від 20.10.2010 у справі № 6-38340св10 встановлено, що у травні 2009 року ОСОБА_3 звернувся до суду з уточненим та доповненим в подальшому позовом до відкритого акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит», яке в подальшому було перетворене в публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та кредит» про визнання недійсним кредитного договору та стягнення процентів за договором банківського вкладу. Позивач зазначав, що 03.03.2008 він уклав з відповідачем кредитний договір, за яким одержав кредит в розмірі 1000000 доларів США під 13,7 % річних на строк до 30.09.2008. Додатковою угодою до зазначеного договору від 21.04.2008 сторони визначили суму кредиту в 1 415 000 дол. США, а строк повернення кредиту - 06.04.2009.

Посилаючись на те, що кредит в іноземній валюті надано йому банком незаконно, оскільки єдиним засобом платежу в Україні є гривня, а в банку відсутня індивідуальна ліцензія на здійснення такої валютної операції, а також на те, що умови договору є несправедливими і такими, що порушують положення Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема, щодо необхідності надання споживачу необхідної інформації перед укладенням договору, позивач просив визнати кредитний договір недійсним, а, оскільки банк не сплачував йому відсотки за договором банківського вкладу, стягнути 490853 грн. 83 коп. процентів за період з 1 квітня по 1 вересня 2008 року та 188851 грн. 50 коп. за лютий березень 2009 року.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 11.03.2010, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 05.07.2010, позов задоволено частково. Укладений 03.03.2008 ОСОБА_3 з відкритим акціонерним товариством «Банк «Фінанси та кредит» кредитний договір визнано недійсним та зобов'язано ОСОБА_3 та банк повернути один одному суми, одержані на виконання цього договору, в гривні по існуючому курсу української гривні до долара США на момент укладення договору та на момент здійснення позичальником сплати процентів. Зобов'язано банк повернути ОСОБА_3 суми депозиту, списані в рахунок погашення його заборгованості за кредитним договором. Стягнуто з банку на користь ОСОБА_3 490 853 грн. 83 коп. процентів за договором банківського вкладу за період з 1 квітня по 1 вересня 2008 р. та 188 851 грн. 50 коп. за лютий-березень 2009 року.

Рішенням Верховного Суду України від 20.10.2010 у справі № 6-38340св10 у позові ОСОБА_3 до ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» про визнання недійсними кредитного договору та стягнення процентів за договором банківського вкладу відмовлено.

Рішення Верховного Суду України вмотивоване тим, що відповідно до п. 3 ст. 3 та ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договорів та визначенні умов з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості, а п. 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 № 168 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 25.05.2007 за № 541/13808 встановлює, що у разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобов'язані під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе споживач. Така норма запроваджена на виконання Закону України «Про захист прав споживачів» і виконана банком перед укладенням оспорюваного позивачем кредитного договору.

Згідно з текстом укладеного сторонами кредитного договору істотні умови кредитного договору відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 та ст. 1054 ЦК України, договором передбачено.

Відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

В ході судового розгляду справи було допитано свідків.

У судовому засіданні 24.01.2013 був допитаний свідок ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, який пояснив, що обіймає посаду заступника управляючого у запорізькому регіональному управлінні банку «Фінанси та кредит». Оформленням Договору займався особисто, оскільки ОСОБА_3, після надання йому повної інформації стосовно кредитування, виявив бажання взяти кредит на велику суму грошових коштів, що підпадало під критерії VIP-клієнта. До підписання Договору позивач до Банку із заявою про повернення депозитних коштів не звертався. На питання представника відповідача свідок відповів, що у разі звернення позивача до Банку із заявою про повернення депозитних коштів, то вказані кошти були б видані позивачу протягом десяти днів, але таких заяв до Банку не надходило. Після підписання Договору ОСОБА_3 певний час виконував взяті на себе зобов'язання за кредитним договором. Щодо підписання Договору точно не пам'ятає у якому саме кабінеті він підписувався та у чиїй із працівників присутності, але факт підписання договору саме ОСОБА_3 підтвердив.

У судовому засіданні 13.06.2013 був дописаний свідок ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, пояснив, що особисто з ОСОБА_3 не знайомий. У Банку працював старшим економістом із залогових операцій. Свідок займався оцінкою майнового стану клієнта та оформленням договору застави (майнових прав), його припиненням та укладенням нового договору застави. При наданні свідку Договору від 03.03.2008 для огляду, свідок підтвердив наявність в цьому документі його особистого підпису.

У судовому засіданні 21.06.2013 був допитаний свідок ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3, який пояснив, що прізвище ОСОБА_3 йому здається знайомим. У банку працював з грудня 2006 року, у 2008 році обіймав посаду кредитного інспектора. На момент оформлення кредитного договору, у його обов'язки входило збір документів, у тому числі і заяв клієнтів, надання допомоги клієнтам у заповненні заявок. При огляді (арк. 54 т. 2 матеріалів справи) справи заявки на отримання кредиту, там наявний підпис свідка. Заявка підписується клієнтом у присутності свідка. Інформація у заявці заповнюється зі слів клієнта, а достовірність інформації перевіряється службою безпеки банку.

03.07.2013 у судовому засіданні був дописаний свідок ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_4, яка повідомила, що ОСОБА_3 є клієнтом банку. У Запорізькій філії Банку свідок працює з 2002 року. У 2008 році перебувала на посаді начальника відділу обслуговування роздрібного банкінгу. До її обов'язків входило підписання депозитних договорів, оформлення поточних рахунків. Обслуговування ОСОБА_3та надання йому пропозицій від Банку здійснювалось менеджером вищого рівня, а саме або управляючим або заступником управляючого банком. До обов'язків свідка,у даних взаємовідносинах, входило лише документальне оформлення. Також свідок пояснила, що ОСОБА_3 був VIP-клієнтом і до таких клієнтів з боку працівників банку приділяється підвищена увага. Документи підписувались ОСОБА_3 щодо депозитів підписувались позивачем у присутності свідка. Щодо обставин підписання ОСОБА_3 кредитного договору їй нічого невідомо, оскільки кредитними взаємовідносинами займались інші робітники. У період березня 2008 року ОСОБА_3 відвідував установу банку, але до свідка із заявою про повернення депозиту до банку не звертався.

Ухвалою суду від 08.07.2013 у справі призначено судово-почеркознавчу експертизу, на вирішення якої поставлені наступні питання: ким, ОСОБА_3, чи іншою особою виконані підписи в документах, які містяться в матеріалах кредитної справи №592-038Д від 03.03.2008, позичальник ОСОБА_3, а саме: кредитному договорі №592-038д від 03.03.2008; додатковій угоді №1 від 18.04.2013 до кредитного договору №592-038д від 03.03.2008; додатковій угоді №2 від 21.04.2008 до кредитного договору №592-038д від 03.03.2008; додатковій угоді №3 від 30.09.2008 до кредитного договору №592-038д від 03.03.2008; заяві на отримання кредиту від 27.02.2008; заяві на отримання кредиту від 30.09.2008; заявці на видачу готівки ОСОБА_3 в сумі 1 000 000 дол. США від 03.03.2008 № 0453; заявці на видачу готівки ОСОБА_3 в сумі 299 000 дол. США від 30.09.2008 №2-123; інформації про умови кредитування від 27.02.2008 року; інформації про умови кредитування від 31.03.2008; інформації про умови кредитування від 15.04.2008; інформації про умови кредитування від 30.09.2008; договорі застави (майнових прав) №592-038Z від 03.03.2008; договорі застави (майнових прав) від 01.04.2008; додатковій угоді № 1 до договору застави (майнових прав) від 18.04.2008; додатковій угоді № 2 до договору застави (майнових прав) від 21.04.2008; додатковій угоді № 3 до договору застави (майнових прав від 30.09.2008.

Проведення експертизи доручено експертам Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. заслуженого професора М.С. Бокаріуса Міністерства юстиції України (61177, м. Харків, вул. Золочевська,8а).

Згідно висновку судово-почеркознавчої експертизи № 8401 складений 29.09.2014, відповідно до якого, підписи в документах, які містяться в матеріалах кредитної справи № 592-038Д від 03.03.2008, виконані ОСОБА_3

Ухвалою суду від 06.04.2015 у справі призначено судово-почеркознавчу експертизу, на вирішення якої поставлені питання ідентичні ухвалі суду від 08.07.2013. Проведення експертизи доручено експертам Дніпропетровського науково-дослідному інституту судових експертиз (49000, м. Дніпропетровськ, Набережна Леніна,17, офіс 361).

Висновком повторної комісії судової почеркознавчої експертизи № 2074-15 складеного 01.12.2015, встановлено, що при оцінці результатів порівняльного дослідження встановлено, що збіжні ознаки стійкі, значні за об'ємом, суттєві (більшість з них відноситься до високоінформативних). Сукупність загальних та окремих ознак почерку індивідуальна (неповторна) та достатня для категоричного висновку про виконання досліджуваних підписів ОСОБА_3.

Висновок первинної судової почеркознавчої експертизи № 8401 від 29.09.2014, що виконана судовим експертом лабораторії почеркознавчих, авторознавчих, психологічних та мистецтвознавчих досліджень Харківського науково-дослідного інститут судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса Мацюк О.В - підтверджено.

Згідно висновку, підписи від імені ОСОБА_3, що розташовані:

в графі «Позичальник» Договору про відкриття кредитної лінії № 592-038Д від 03.03.2008, Додаткової угоди № 1 від 01.04.2008, Додаткової угоди № 2 від 18.04.2008, Додаткової угоди № 3 від 21.04.2008, Додаткової угоди № 4 від 30.09.2008 до договору про відкриття кредитної лінії № 592-038Д від 03.03.2008;

в графі «підпис заявника» заяви на отримання кредиту від 26.02.2008, заяви на отримання кредиту від 31.03.2008 та від 15.04.2008;

в графі «Підпис отримувача» заяви на видачу готівки № 0-453 від 03.03.2008 та заяви на видачу готівки № 2-143 від 29.09.2008;

в графі «Ознайомлений ОСОБА_3» Інформацій про умови кредитування від 27.02.2008, від 31.03.2008, від 15.04.2008, від 30.09.2008;

в графі «Заставодавець» Договору застави (майнових прав) № 592-038Z від 03.03.2008; договору застави (майнових прав) № 592-038Z/1 від 01.04.2008, Додаткових договорів №1 та № 2 до договору застави (майнових прав) № 592-038Z/1 від 03.03.2008, від 01.04.2008 - виконані ОСОБА_3.

Ухвалою суду від 25.08.2016, у справі призначено повторну комісійну судово-почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз (адреса: м. Київ, вул. Смоленська, 6).

Висновком експертів за результатами проведення комісійної судово-почеркознавчої експертизи № 1776?1779/17-32 складеного 08.11.2017 року, встановлено, що підписи від імені ОСОБА_3, що підписи від імені ОСОБА_3, що містяться: в графах «Позичальник» у нижніх частинах першого та другого аркушів та в графі «ПОЗИЧАЛЬНИК» у рядку ліворуч від друкованого запису «ОСОБА_3» на третьому аркуші у договорі про відкриття кредитної лінії № 592-038 від 03.03.2008; в графі «ПОЗИЧАЛЬНИК» у рядку ліворуч від друкованого запису «ОСОБА_3» у додатковій угоді № 1 від 01.04.2008 до договору про відкриття кредитної лінії № 592-038Д від 03.03.2008; в графі «ПОЗИЧАЛЬНИК» у рядку ліворуч від друкованого запису «ОСОБА_3» у додатковій угоді № 2 від 18.04.2008 до договору про відкриття кредитної лінії № 592-038Д від 03.03.2008; в графі «ПОЗИЧАЛЬНИК» у рядку ліворуч від друкованого запису «ОСОБА_3» у додатковій угоді № 3 від 21.04.2008 до договору про відкриття кредитної лінії № 592-038Д від 03.03.2008; в графі «ПОЗИЧАЛЬНИК» у рядку ліворуч від друкованого запису «ОСОБА_3» у додатковій угоді № 4 від 30.09.2008 до договору про відкриття кредитної лінії № 592-038Д від 03.09.2008; в графі «підпис заявника» у заяві на отримання кредиту від 26.02.2008; в графі «підпис заявника» на зворотній стороні заяви на отримання кредиту від 31.03.2008; в графі «підпис заявника» на другому аркуші заяви на отримання кредиту від 15.04.2008; в графі «Підпис отримувача» у заяві на видачу готівки №0-453 від 03.03.2018 в сумі 1 000 000,00 USD; в графі «Підпис отримувача» у заяві на видачу готівки № 2-143 від 29.09.2008 в сумі 299 000,00 USD; в графі «Ознайомлений та погоджуюсь із викладеною вище інформацією:» у рядку «/підпис/» на другому аркуші інформації про умови кредитування від 27.02.2008; в графі «Ознайомлений та погоджуюсь із викладеною вище інформацією:» у рядку «/підпис/» на другому аркуші інформації про умови кредитування від 31.03.2008; в графі «Ознайомлений та погоджуюсь із викладеною вище інформацією:» у рядку «/підпис/» на другому аркуші інформації про умови кредитування від 15.04.2008; в графі «Ознайомлений та погоджуюсь із викладеною вище інформацією:» у рядку «/підпис/» на зворотній інформації про умови кредитування від 30.09.2008; в графі «ЗАСТАВОДАВЕЦЬ» у рядку ліворуч від друкованого запису «ОСОБА_3» на зворотній стороні договору застави (майнових прав) № 592-038Z/1 від 01.04.2008; в графі «ЗАСТАВОДАВЕЦЬ» у рядку ліворуч від друкованого запису «ОСОБА_3» на зворотній стороні договору застави (майнових прав) № 592-038Z від 03.03.2008; в графі «ЗАСТАВОДАВЕЦЬ:» у рядку ліворуч від друкованого запису «ОСОБА_3» у додатковому договорі №1 від 18.04.2008 до договору застави (майнових прав) № 592-038Z/1 від 01.04.2008; в графі «ЗАСТАВОДАВЕЦЬ:» у рядку ліворуч від друкованого запису «ОСОБА_3» у додатковому договорі № 2 від 21.04.2008 до договору застави (майнових прав) № 592-038Z/1 від 01.04.2008, виконані рукописним способом без попередньої технічної підготовки та технічних засобів. У вказаних документах, підписи від імені ОСОБА_3 виконані самим ОСОБА_3

Згідно зі 509 Цивільного кодексу України № 435-ІV від 16.01.2003 (далі - ЦК України) зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Стаття 526 ЦК України встановлює загальні умови виконання зобов'язань та закріплює основний принцип виконання зобов'язань - принцип належного виконання, що стосується як суб'єктів, так і предмета, строку чи терміну, місця і способу виконання (статті 527 - 545 ЦК України).

При цьому, згідно ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зокрема, ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Останні встановлені ст. ст. 1048-1052 ЦК України. Відповідно до положень вказаних статей істотними умовами виступають: мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, порядок зміни і припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Згідно з приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст. 203 ЦК України загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину є: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У свою чергу, вчинення особами дій щодо виконання досягнутих домовленостей, тобто виконання прийнятих на себе прав і покладених обов'язків за угодою, є виконанням угоди.

У відповідності до ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства, серед іншого, є свобода договору, суть якої полягає, зокрема і в тому, що сторони є вільними у визначенні умов договору.

Згідно ч. 3 ст. 6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства впливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Відповідно до ст. ст. 215 - 235 ЦК України, особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним.

Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту.

Так, відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з ч. 1 статті 230 ЦК України визначено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Суд критично оцінює позицію позивача щодо незаконності умов кредитного договору та введення позивача в оману, з огляду на наступне.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Відповідно до положень вказаної статті продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

У ч. 3 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" визначений (невичерпний) перелік несправедливих умов договору, зокрема, встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов'язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов'язань додержанням зайвих формальностей.

Частиною 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги).

Згідно положень ч.ч. 1, 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Аналогічні вимоги встановленні Постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 25.05.2007 за № 541/13808, пунктом 3.4 вказаної постанови Національного банку України визначено, що Банки зобов'язані в кредитному договорі зазначити: про відкриття банківського рахунку, відкритого з метою зарахування на нього суми наданого кредиту або надання кредиту за рахунком (овердрафт), умови відкриття, ведення та закриття такого рахунку, тарифи та всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у зв'язку з отриманням кредиту, його обслуговуванням і погашенням.

Аналізуючи норму ст. 18 цього Закону, можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Позивачем не доведений факт обману, що такий обман дійсно мав місце та мало місце істотність значення обставин, та тим більш факт навмисного введення в оману, та в чому саме полягають навмисні дії банку.

На переконання суду, позивачем не надано належних та допустимих доказів, які дають підстави вважати, що кредитний договір, укладений між сторонами, є несправедливим до нього, оскільки при підписанні даного договору ОСОБА_3 ознайомився та погодився з його умовами, а відтак, проаналізувавши умови кредитного договору та встановлені обставини, суд дійшов до висновку про відсутність в останньому несправедливих умов, введення позивача банком в оману, наявність у позивача у позивача фінансових труднощів, а отже всі твердження позивача з даного приводу судом розцінюються як його спосіб захисту власних інтересів від наслідків, можливість настання яких залежить лише від його добросовісної поведінки при виконанні взятих на себе за кредитним договором зобов'язань.

Окрім того, із матеріалів справи випливає, що додатками № 1 до кредитного договору та додатків до нього є детальний розпис загальної вартості платежів та визначення сукупної вартості кредиту і реальної відсоткової ставки, які підписані позивачем, що свідчить про його ознайомлення з умовами кредитування та відомостями про сукупну вартість кредиту.

Наведені обставини свідчать, що усі документи правовідносин підписані позивачем, до укладення кредитного договору № 592-038Д від 03.03.2008 з додатковою угодою №3 від 21.04.2008 позивач був ознайомлений у письмовій формі про кредитні умови: мету кредитування, тип відсоткової ставки, сукупну вартість кредиту, строк, на який одержано кредит, строки його повернення, відповідальність за невиконання умов Договору, тощо. Волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, позивач свідомо уклав Договір на зазначених у ньому умовах. Договір підписаний сторонами та скріплений печаткою Банку.

Отже, зазначені обставини свідчать, що позичальник ОСОБА_3, погодився на умови надання кредиту та в подальшому на зміни його умов, останні його влаштовували, що свідчить про дотримання банком вимог ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо надання інформації про умови отримання кредиту, зміст договору відповідає зазначеним вимогам закону, при підписанні оспорюваного Договору сторонами було досягнуто згоди з усіх істотних умов, які були обумовлені та прийняті ними, волевиявлення позивача на отримання кредиту було вільним і відповідало його внутрішній волі, правочин укладено у письмовій формі та був спрямований на отримання позивачем кредиту, який ним отримано, тобто позивач мав змогу на свій розсуд погодитись чи не погодитись із запропонованими умовами, скористатись послугами іншого банку.

Щодо тверджень позивача у позові щодо неможливості видачі кредиту в іноземній валюті - дол. США, суд повторно звертає увагу, що відповідно до статті 1054 ЦК України банк/фінансова установа (кредитодавець) за кредитним договором зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Об'єктом кредитного правовідношення є грошові кошти.

В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження доводів позивача, що при укладенні кредитного договору були порушені права ОСОБА_3, як споживача кредитних послуг, передбачені Законом України «Про захист прав споживачів», оспорювані договір з додатковою угодою вчинені з використанням нечесної підприємницької практики та банком введено його в оману щодо умов кредитного договору.

Отже, правові підстави для визнання кредитного договору недійсним відповідно до положень статей 203, 215, 230 ЦК України, як укладеного внаслідок введення в оману позичальника, позбавлення його поміркованого, ефективного вибору з боку банку, з урахуванням вимог статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо нечесної підприємницької діяльності банку та несправедливих умов договору, судом не встановлено. Позивач не довів введення його в оману під час укладення договору кредитного договору та додаткової угоди № 3 до нього, оскільки перед його підписанням він мав можливість ознайомитися з текстом і умовами договору, та ОСОБА_3 власноручно їх підписав, усвідомлюючи зміст умов договору, зокрема і валюту договору.

На підставі зазначеного вище, судом при розгляді справи не встановлено порушень закону з боку відповідача при укладанні кредитного договору, на які вказує позивач в позові, оскільки на спростування даних тверджень стороною позивача не надано будь-яких доказів. Враховуючи викладене, суд не знаходить законних підстав для визнання недійсним кредитного договору № 592-038Д від 03.03.2008 з додатковою угодою №3 від 21.04.2008.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, а позовні вимоги не ґрунтуються на жодній з підстав недійсності правочину, передбачених як ЦК України, так і Законом України «Про захист прав споживачів», тому суд дійшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 3, 57-61, 208, 209, 213, 214, 215, 218, 223, пп. 9 п. 1 Перехідних положень ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» в особі Запорізького відділення управління публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання недійсним кредитного договору про відкриття кредитної лінії № 592-038Д від 03.03.2008 з додатковою угодою №3 від 21.04.2008 відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду через Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дні вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Вступну та резолютивну частини виготовлено в нарадчій кімнаті та проголошено в судовому засіданні 05.03.2019

Повне рішення складено 15.03.2019.

Суддя І.П. Соболєва