П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2019 року м. Київ

Справа № 759/19714/18

Провадження: № 22-ц/824/4286/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Гаращенка Д.Р., Пікуль А.А.

секретар Глухенька М.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 6 грудня 2018 року, постановлену під головуванням судді Миколаєць І.Ю., у справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк", третя особа: ОСОБА_3, про визнання договору іпотеки недійсним,

в с т а н о в и в :

В грудні 2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до ПАТ «Укрсиббанк» про визнання недійсним договору іпотеки.

На обґрунтування позовних вимог вказували, що 18 червня 2008 року між ОСОБА_3 та АКІБ «УкрСиббанк» був укладений договір про надання споживчого кредиту. З метою забезпечення виконання зобов'язань позичальником за договором про споживчий кредит також був укладений договір іпотеки, відповідно до якого банком в заставу було прийнято двокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, що є спільною приватною власністю ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_1. При цьому зазначають, що ні ОСОБА_2, ні ОСОБА_1 ніякого договору іпотеки не підписували, про факт існування такого договору їм відомо не було. Крім того, один із співвласників на час укладення оспорюваного договору був неповнолітнім, а тому відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦК України правочин, вчинений без дозволу органу опіки та піклування, є нікчемним.

Одночасно позивачами порушено питання про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 та заборони державному реєстратору прав на нерухоме майно вносити зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 за договором іпотеки 15215 від 18.06.2008 р., посвідченого приватним нотаріусом Морозовою С.В., до вирішення спору по суті. Крім того, просили заборонити будь яким особам здійснювати дії відносно прав вимоги за договором купівлі-продажу прав вимоги між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» № 2949 від 08.12.2011 р. до вирішення питання по суті.

Заява про забезпечення позову обґрунтована тим, що позивачі вбачають загрозу втрати житла, оскільки тільки у вересні 2018 року ОСОБА_2 дізнався про те, що за кредитним договором, укладеним між ОСОБА_3 та АКІБ «Укрсіббанк» 18 червня 2008 року, змінився іпотекодержатель на ПАТ «Дельта Банк» ще у грудні 2011 року. На даний час позивачі отримують листи про стягнення заборгованості від ТОВ «ДЕБТФОРТ Україна» шляхом передачі спірної квартири на реалізацію приватним виконавцям.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 6 грудня 2018 року відкрито провадження у даній справі.

Одночасно відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про забезпечення позову.

Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 6 грудня 2018 року в частині відмови в задоволенні заяви про забезпечення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначили, що суд першої інстанції не врахував, що спірна квартира належить на праві власності ОСОБА_4, та членам її сім'ї ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_1, кожному по ј частині, а тому вважає що забезпечення позову є співмірним з заявленими позовними вимогами про визнання договору іпотеки недійсним. Крім того, суд першої інстанції був не вправі вимагати від них зустрічного забезпечення, така вимога суду не ґрунтується на положеннях ст.154 ЦПК України.

31 січня 2019 року Київським апеляційним судом відкрито апеляційне провадження у даній справі.

У відзиві на апеляційну скаргу Ньорба О.М. в інтересах ПАТ «Дельта Банк» посилається на те, що позивачі не є сторонами ні за договором іпотеки, ні за кредитним договором, і не є співвласниками спірної квартири, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, наявної в матеріалах кредитної справи, а тому пред'явлення позову про визнання договору іпотеки недійсним є зловживанням правами. Крім того, заборона будь-яким особам здійснювати дії відносно прав вимоги за договором купівлі-продажу прав вимоги між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» є прямою перешкодою господарській діяльності юридичної особи та зупиняє перебіг процедури ліквідації банку, що є неприпустимим.

У судовому засіданні Свистунов А.В. в інтересах ПАТ «Дельта Банк» заперечував проти апеляційної скарги, просив ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в судове засідання не з'явилась, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про що свідчать зворотні повідомлення про вручення поштових відправлень. Від адвоката Вареника А.М., який діє в інтересах позивачів на підставі довіреності від 26.09.2018 року, надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з його зайнятістю в іншому процесі, але будь-яких доказів на підтвердження викладених у клопотанні обставин, адвокатом суду не надано.

За таких підстав колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за відсутності скаржників.

Заслухавши пояснення осіб, які з'явилися у судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відмовляючи в задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із того, що подана заява не містить пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення. Зважаючи на предмет позову, його підстави, обставини справи та вимоги ст.154 ЦПК України суд вважав, що зобов'язаний застосувати зустрічне забезпечення.

Колегія суддів з таким висновком суду в повній мірі погодитись не може з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом.

Частиною 1 ст. 150 ЦПК України встановлено перелік видів забезпечення позову. Зокрема, позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії, встановленням обов'язку вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору.

Суд може застосувати кілька видів заходів забезпечення позову, перелік яких визначений ч. 1 ст. 150 цього Кодексу, а також іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Так, ч.1 ст.151 ЦПК України встановлені вимоги до змісту заяви про забезпечення позову, серед яких: предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; ціна позову, про забезпечення якого просить заявник: пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення.

Положеннями частини 7 статті 153 ЦПК України встановлено, що в ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання та вирішує питання зустрічного забезпечення. Суд може також зазначити порядок виконання ухвали про забезпечення позову.

Проте, подана заява про забезпечення позову не містить в собі мотивованих підстав для обрання визначеного способу забезпечення позову та не містить пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення.

Так, частиною 1 статті 154 ЦПК України передбачено, що суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення). Зустрічне забезпечення застосовується тільки у випадку забезпечення позову - частина 2 цієї норми. Суд зобов'язаний застосовувати зустрічне забезпечення, якщо: позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові; або суду надані докази того, що майновий стан позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові - частина 3 статті 154 ЦПК України.

Як передбачено положеннями статті 153 ЦПК України питання зустрічного забезпечення вирішується судом в ухвалі про забезпечення позову.

Для з'ясування питань, пов'язаних із зустрічним забезпеченням суд може викликати особу, яка подала заяву про забезпечення позову, для надання пояснень або додаткових доказів - частина 3 статті 153 ЦПК України. А у виняткових випадках, коли наданих заявником пояснень та доказів недостатньо для розгляду заяви про забезпечення позову, суд може призначити її розгляд у судовому засіданні з викликом сторін - частина 4 статті 153 ЦПК України.

Аналізуючи зміст вказаних норм слід дійти висновку про те, що за загальним правилом, реалізація заходів зустрічного забезпечення є правом суду, а не його обов'язком, за винятком випадків передбачених у частині 3 статті 154 ЦПК України. При цьому питання зустрічного забезпечення вирішується судом при розгляді заяви про забезпечення позову та результати оцінки щодо прийняття чи відмови у прийнятті зустрічного забезпечення судом відображаються в ухвалі про забезпечення позову. З'ясування такого питання можливе на стадії розгляду заяви про забезпечення позову з викликом особи, яка подала заяву про забезпечення позову, для надання пояснень або додаткових доказів, а у виняткових випадках - у судовому засіданні з викликом сторін.

Таких дій судом першої інстанції вчинено не було, а тому висновок суду щодо зустрічного забезпечення є передчасним.

В той же час слід відмітити, що предметом заявленого позову є визнання недійсним договору іпотеки, тобто, позов має немайновий характер, а тому заявлені позивачем види забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, заборони державному реєстратору прав на нерухоме майно вносити зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, заборони будь яким особам здійснювати дії відносно прав вимоги за договором купівлі-продажу прав вимоги між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» № 2949 від 08.12.2011 р. не відповідають заявленим позовним вимогам, оскільки рішення суду у разі задоволення позову не передбачатиме вчинення будь-яких дій щодо його виконання, а буде встановлювати лише певний факт.

Крім того, обраний позивачем спосіб забезпечення позову є прямим втручанням у внутрішню діяльність відповідача.

Оскільки подана позивачами заява не містить обґрунтованих посилань, а матеріали заяви - відповідних доказів, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про забезпечення позову.

Доводи відповідача про те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не є належним позивачем у даному спорі та позбавлені можливості звертатися до суду з позовом щодо визнання договору іпотеки недійсним апеляційний суд відхиляє з огляду на наступне.

При вирішенні питання про застосування заходів забезпечення позову суд лише встановлює, чи може невжиття обраних заявником заходів забезпечення позову істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся, чи є обраний ним спосіб захисту спів мірним із заявленими позовними вимогами. Разом з тим, при вирішенні судом питання про забезпечення позову встановлення того, чи пред'явлений позов належним позивачем (позивачами) до належного відповідача (відповідачів) та з'ясування питання обґрунтованості позовних вимог є передчасним. Вищезазначені питання досліджуються судом при розгляді справи по суті.

За правилами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів не вбачає порушень судом першої інстанції норм процесуального права при вирішення питання про забезпечення позову та підстав для скасування оскаржуваної ухвали.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга ОСОБА_2 та ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 6 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 18 березня 2019 року.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді Д.Р. Гаращенко

А.А. Пікуль