КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 березня 2019 року

м. Київ

справа № 753/22661/14-ц

провадження № 22-ц/824/3431/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді- Кравець В.А.,

суддів - Мазурик О.Ф., Махлай Л.Д.

за участю секретаря судового засідання - Нечваль А.А.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідачі - ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3

на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 жовтня 2018 року у складі судді Даниленка В.В.

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості

та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання договору позички недійсним з моменту його укладення, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості.

В обґрунтування вимог зазначав, що 18 березня 2012 року між ним та відповідачем ОСОБА_3 був укладений договір позички, за умовами якого позивач надав у борг відповідачу грошові кошти у сумі 360 000,00 грн., що на день укладання договору складало 45 000,00 доларів США. Факт передачі відповідачу коштів підтверджується розпискою. Зазначав, що за умовами договору позички відповідач ОСОБА_3 зобов'язався сплачувати проценти за користування грошовими коштами у розмірі 24% річних, а також збільшення їх розміру на 10% у разі порушення позичальником строку сплати процентів. Також договором позички погодили сплату позичальником штрафу у розмірі 3% від суми позики за невиконання узятих на себе зобов'язань та пені в розмірі 1% від несплаченої суми за кожен день прострочення.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 31 жовтня 2013 року з позичальника стягнуто основну суму боргу у розмірі 360 000,00 грн.

Зазначав, що відповідач ОСОБА_3 не виконав взяті на себе зобов'язання та основну суму боргу з процентами не повернув.

Окрім того, з метою забезпечення виконання зобов'язання за договором позички 17 жовтня 2014 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір поруки, за умовами якого поручитель узяв на себе зобов'язання нести солідарну з боржником відповідальність за договором позички в межах суми у розмірі 500 грн. Зазначав, що відповідачі у добровільному порядку не виконали взяті на себе зобов'язання.

Позивач, збільшивши позовні вимоги, просив стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 суму заборгованості, що утворилась станом на 24 січня 2018 року, у розмірі 8 330 287,60 грн., яка складається із заборгованості за процентами - 725 486,53 грн., штрафу - 10 800,00 грн., пені за основною заборгованістю за позикою - 6 201 773,92 грн., пені за процентами - 177 195,83 грн., інфляційних втрат за несплату процентів - 599 236,97 грн., інфляційних втрат за неповернення позики - 500 685,78 грн., 3% річних за несплату процентів 63 210,45 грн. та 3% річних за неповернення позики - 51 898,02 грн.

У березні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання договору позички недійсним з моменту його укладення.

Зустрічний позов обґрунтовував тим, що договір позички суперечить нормам ЦК України, зокрема, у договорі не визначено строк його дії, тобто сторони в належній формі не досягли згоди з усіх істотних умов договору. Вважає, що розписка не може підтверджувати факт укладення договору позички та факт отримання грошових коштів.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 05 жовтня 2018 року позов ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1суму у розмірі 2 106 735,61 грн. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 про визнання договору позички недійсним з моменту його укладення відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись з указаним рішенням, 27 грудня 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення у частині задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні такого позову.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим у зв'язку з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, оскільки докази позивача за первісним позовом, а саме договір позички та розписка, суперечать один одному. Зокрема, позивач за первісним позовом подав до суду договір позички від 18 березня 2012 року та розписку від 18 лютого 2012 року, тобто існують підстави вважати, що позивач не виконав зобов'язання щодо надання коштів у позику ОСОБА_3 та не підтвердив цей факт, оскільки не надав суду розписку від 18 березня 2012 року. Таким чином, уважає, що розписка від 18 лютого 2012 року складена раніше за договір позички, тому не може бути врахована судом. Крім того, суд в оскаржуваному рішенні помилково вказав, що ОСОБА_3 не оскаржував розрахунки сум заборгованості позивача та не надав контр-розрахунку. Зазначає, що вказане спростовується тим, що у суді першої інстанції апелянт подавав клопотання про призначення судової економічної експертизи, в якому містився розрахунок заборгованості. Уважає, що вимоги позивача за первісним позовом не підтверджуються належними та допустимими доказами, а розрахунки не відповідають вимогам чинного законодавства.

28 лютого 2019 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_1, в якому останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції в частині задоволення первісного позову залишити без змін, оскільки вважає його законним та обґрунтованим.

Представник ОСОБА_3 у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити з вищевказаних підстав.

Представник позивача у судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечував та просив залишити її без задоволення.

ОСОБА_2 у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з'явилися.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягаєзадоволенню частково з наступних підстав.

Задовольняючи позов про стягнення заборгованості частково, суд першої інстанції виходив з того, що наданий позивачем розрахунок процентів, штрафу, 3% річних та пені виконаний за вірною формулою та не спростований відповідачем, при цьому місцевий суд застосував строк позовної давності до вимог про стягнення пені.

Проте, з таким висновком суду колегія не погоджується, оскільки такого висновку суд дійшов, не з'ясувавши дійсні обставини спору та без належної оцінки доказів.

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим та має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеного цим Кодексом. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 жовтня 2018 року оскаржується в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, а тому в іншій частині апеляційним судом не перевіряється.

Судом установлено, що 18 березня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір позички, що за своєю природою є договором позики. За умовами вказаного договору ОСОБА_1 надав у борг ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 360 000,00 грн., що на дату його укладання складало 45 000 доларів США, а останній зобов'язався повернути борг у строк та на умовах, визначених цим договором.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 31 жовтня 2013 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму заборгованості у розмірі 360 000,00 грн., що є сумою основного боргу. Рішення набрало законної сили.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, у розумінні норми вищевказаної статті, факт порушення ОСОБА_3 умов договору позички від 18 березня 2012 року щодо повернення основної суми боргу не підлягає доказуванню.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України передбачений обов'язок позичальника повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до вимог статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України - гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики - є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась.

Такі висновки щодо періоду стягнення процентів Велика Палата Верховного Суду зробила у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 та у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 14-318цс18.

Так, відповідно до п. 2 договору позички отриману у борг суму позичальник зобов'язався повернути позикодавцю готівкою у повному обсязі в строк до 18 березня 2013 року. За користування грошовими коштами зобов'язався сплатити проценти в розмірі 24 % річних.

Сторони погодили наступний порядок сплати процентів: сплата процентів позичальником позикодавцю має відбуватися щомісячно не пізніше 18 числа кожного місяця рівними платежами з розрахунку 2 (два) відсотка від загальної суми позики (еквівалентної 45 000 дол. США) з врахуванням можливих змін в бік збільшення або зменшення середньозваженого курсу продажу долару США 10 (десятьма) найбільш впливовими комерційними банками України на день фактичної сплати процентів. За порушення строку сплати процентів позичальник зобов'язався сплатити на користь позикодавця штраф у розмірі 3% від суми позики. У разі подальшого порушення строку сплати процентів сторони домовилися, що процента ставка річних, передбачена п. 2 цього договору, без будь-яких додаткових узгоджень між сторонами збільшується на 10% від вказаного вище розміру.

Проте, з матеріалів справи убачається, що у вказаний строк ОСОБА_3 борг не повернув.

Зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Порушенням зобов'язання, відповідно до положень статті 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання.

За статтею 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором чи законом.

Статтею 612 Цивільного кодексу України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Саме такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року (справа № 14-154цс18) та від 31 жовтня 2018 року (№ 14-318цс18).

Отже, укладеним між сторонами договором установлено строк повернення отриманих грошових коштів з урахуванням процентів, пені та штрафу до 18 березня 2013 року.

Виходячи з права кредитодавця нараховувати проценти за користування кредитними коштами у межах дії договору, встановленого розміру процентів за умовами договору у розмірі 24% річних та ураховуючи ту обставину, що у разі порушення порядку сплати процентів, який встановлений п. 2 договору позики, діють збільшені відсотки у розмірі 34% річних з 19 червня 2012 року, колегія суддів доходить висновку, що обґрунтованими є вимоги позивача про стягнення з ОСОБА_3 процентів, передбачених умовами договору лише у межах його дії, а тому уважає за необхідне стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 проценти за користування позикою за період з 18 березня 2012 року по 18 березня 2013 року у розмірі 112 990,68 грн., провівши при цьому розрахунок за формулою: 360 000 * 24%/100%/365 * 92 дні = 21 777,53 грн. та 360 000 * 34%/100%/365*272 дні = 91 213,15 грн.).

Пунктами 2 та 5 Договору позички визначено, що за порушення строку сплати процентів позичальник зобов'язується сплатити на користь позикодавця штраф у розмірі 3% від суми позики, у разі прострочення передбаченого цим договором строку повернення позики позичальник сплачує позичкодавцю пеню в розмірі 1% від несплаченої суми за кожен день прострочення.

Відповідно до положень статей 610, 611 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (стаття 549 Цивільного кодексу України). Тобто неустойка належить до заходів цивільно-правової, договірної відповідальності.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

За змістом статей 550, 617 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Кредитор не має права на неустойку в разі, якщо боржник не відповідає за порушення зобов'язання.

Згідно зі статтею 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Такий правовий висновок зроблено Верховним Судом України у постанові від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15 та Верховним Судом у постанові від 25 липня 2018 року у справі № 631/1348/16-ц.

Отже, чинним законодавством запроваджено заборону одночасного застосування подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Разом з тим, звернувшись до суду, ОСОБА_1 у позовній заяві просив стягнути як заборгованість за відсотками за користування позикою, так і пеню та штраф.

З огляду на неможливість одночасного застосування подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, колегія суддів уважає, що з ОСОБА_3 на користь позивача підлягає стягненню штраф у розмірі 10 800 грн. (360 000 * 3%).

Щодо вимог позивача про солідарне стягнення заборгованості за договором позики з ОСОБА_3 та ОСОБА_2, колегія виходить з наступного.

У рахунок забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором позики, 17 жовтня 2014 року між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір поруки, відповідно до умов якого останній поручився відповідати перед ОСОБА_1 у розмірі 500 грн. за своєчасне та повне виконання зобов'язань ОСОБА_3 за договором позички (пункти 2,3 Договору поруки) (т. 1 а.с. 8). Відповідно до пункту 2 договору поруки поручитель несе солідарну з боржником відповідальність за його виконання в межах суми, зазначеної в п. 3 цього договору, а саме, 500 грн.

Частинами першою, другою статті 553 ЦК України визначено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Відповідно до частини першої, другої статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Тобто порука є додатковим (акцесорний) способом забезпечення виконання зобов'язань, а тому такі правочини щодо встановлення забезпечення матимуть юридичне значення тільки тоді, коли мають юридичну силу основні зобов'язання.

Таким чином, оскільки порука є додатковим способом забезпечення повернення позики, а заборгованість за основним зобов'язанням стягнута за рішенням суду, яке набрало законної сили, тому право на стягнення заборгованості за договором позики з поручителя у солідарному порядку позивач використав, звернувшись до суду з вимогою про стягнення основної суми боргу лише з ОСОБА_3, а тому позов у частині заявлених позовних вимог до ОСОБА_2 задоволенню не підлягають.

Також не підлягають задоволенню і вимоги позивача про стягнення інфляційних втрат за невиконання зобов'язання по сплаті процентів за договором, оскільки розмір такої заборгованості судом ще не визначений, а тому зобов'язання, як таке, не виникло.

Разом з тим, позивач не позбавлений права звернутися з такими вимогами з окремим позовом до суду у разі виникнення зобов'язання у ОСОБА_3 по сплаті заборгованості по процентам за договором позики та встановлення розміру його відповідальності.

Вимоги позивача про стягнення заборгованості по пені за основною сумою позики, інфляційних втрат за несвоєчасне повернення позики та 3 % річних, викладені у заяві про збільшення позовних вимог, задоволенню не підлягають, оскільки такі вимоги стороною позивача у первісному позові не заявлялися, відповідно до положень статті 49 ЦПК України є такими, що фактично змінюють предмет позову та обсяг, а не розмір відповідальності боржника, а тому є новими вимогами, які не можуть розцінюватись як збільшення розміру вже заявлених у позові вимог.

Таким чином, виходячи з того, що взяті на себе зобов'язання за договором позики ОСОБА_3 належним чином не виконував, тому з нього підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики, яка складається з процентів за користування позикою у розмірі 112 990,68 грн. та штрафу - 10 800 грн.

З огляду на викладене, колегія уважає, що місцевий суд, стягнувши солідарно з відповідачів заборгованість по сплаті процентів за договором позики, пені, штрафу, інфляційних втрат як за процентами, так і за основною сумою боргу, дійшов помилкових висновків, оскільки не перевірив правильність наданого стороною позивача розрахунку, період нарахування процентів за користування позикою, підстави та обґрунтування заяви про збільшення позовних вимог, застосував при цьому строк позовної давності за відсутності відповідної заяви сторони у справі, внаслідок чого порушив норми матеріального та процесуального права.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Наведені порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду згідно з ч. 1 ст. 376 ЦПК України та ухвалення нового рішення у відповідній частині.

Таким чином, дослідивши матеріали справи, надавши об'єктивну оцінку зібраним по справі доказам та нормам законодавства, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - скасуванню.

В іншій частині рішення місцевого суду підлягає залишенню без змін.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 5 356 грн.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 жовтня 2018 року щодо задоволення частково первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості - скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики, яка складається з процентів за користування позикою у розмірі 112 990,68 грн. та штрафу - 10 800 грн., а всього 123 790,68 грн.

В іншій частині позову - відмовити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 жовтня 2018 року в частині вирішення позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання договору позички недійсним з моменту його укладення - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 5 356 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Повне судове рішення складено 19 березня 2019 року.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.Ф. Мазурик

Л.Д. Махлай