Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 761/4085/18, провадження №2-з/761/201/19
Номер провадження 22-ц/824/11379/2018
Головуючий у суді першої інстанції М.А. Рибак
Доповідач у суді апеляційної інстанції Л.Д. Поливач
16 жовтня 2019 року місто Київ

Номер справи 761/4085/18

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

головуючого - Поливач Л.Д. (суддя - доповідач),

суддів: Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І.

секретар судового засідання: Горак Ю.М.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач Товариство з додатковою відповідальністю «Страхове товариство

«Домінанта»

відповідач ОСОБА_2

відповідач ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 01 липня 2019 року про відмову у забезпеченні позову (провадження у справі № 2-з/761/201/2019), постановлену у складі судді Фролової І.В., в приміщенні Шевченківського районного суду міста Києва, -

в с т а н о в и в :

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ТДВ «СК «Домінанта», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, заподіяної джерелом підвищеної небезпеки, мотивованим тим, що 28.01.2017 сталася ДТП за участю автомобіля марки Hammer, д.н.з. НОМЕР_1 , під керування водія ОСОБА_1 , та автомобіля марки DAF TE 95XF, д.н.з. НОМЕР_2 з причепом Schmitz S-01, д.н.з. НОМЕР_3 , власником якого є ОСОБА_3 , під керуванням водія ОСОБА_2 . За обставинами ДТП було складено протокол на позивача відповідно до п.12.1 ПДР, а відносно відповідача ОСОБА_2 було винесено постанову за вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КУпАП, та застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу. Постановою Подільського районного суду м. Києва від 13.10.2017 закрито провадження у справі про адміністративне правопорушення за ст.124 КУпАП у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення. Цивільно - правова відповідальність водія автомобіля марки DAF TE 95XF, д.н.з. НОМЕР_2 з причепом Schmitz S-01,д.н.з. НОМЕР_3 , на момент ДТП була застрахована у ТДВ «СК «Домінанта», куди звернувся позивач із заявою про відшкодування завданих збитків. Станом на день подачі позову до суду Товариство не виплатило позивачу страхове відшкодування. Згідно звіту про визначення вартості матеріального збитку від 19.07.2017 розмір матеріального збитку складає 440373,78 грн., а фактична вартість відновлювального ремонту автомобіля марки Hammer, д.н.з. НОМЕР_1 , складає 773245,63 грн. З урахуванням викладених обставин, на підставі ст.ст. 22, 23, 1166, 1187, 1197 ЦК України позивач вважаючи, що обов`язок щодо доплати розміру матеріальної шкоди в сумі 854 865,16 грн. покладається на відповідальну особу в скоєнні ДТП, а саме на водія автомобіля марки DAF TE 95XF, д.н.з. НОМЕР_2 з причепом Schmitz S-01,д.н.з. НОМЕР_3 , ОСОБА_2 та власника зазначеного автомобіля ОСОБА_3 , просив стягнути з ТДВ «СК «Домінанта» на його користь 100 000,00 грн. матеріального збитку та 2 500, 00 грн., які були сплачені за послуги експерта за складання звіту про оцінку ТЗ, стягнути з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 матеріальний збиток у розмірі 854 865,15 грн., стягнути з відповідачів на користь позивача витрати по сплаті судового збору пропорційно задоволеним вимогам.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 12 березня 2018 року відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ТДВ «СК «Домінанта», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, заподіяної джерелом підвищеної небезпеки.

У березні 2019 року ОСОБА_1 подав до суду заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на рухоме та нерухоме майно та на всі рахунки, що належать ОСОБА_3 . В обґрунтування зазначив, що відповідачем-2 було порушено правила дорожнього руху, що призвело до ДТП, яка мала місце 28.01.2019 за участю автомобіля марки Hammer, д.н.з. НОМЕР_1 , під керування водія ОСОБА_1 , та автомобіля марки DAF TE 95XF, д.н.з. НОМЕР_2 з причепом Schmitz S-01,д.н.з. НОМЕР_3 , власником якого є ОСОБА_3 , під керуванням водія ОСОБА_2 Зазначив, що відповідач -2 порушив п.9.10. ПДР України, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.122 КУпАП, що підтверджується постановою про адміністративне правопорушення серії БР №306277 про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу. Постановою Подільського районного суду м. Києва від 13.10.2017 було закрито провадження у справі про адміністративне правопорушення за ст. 124 КУпАП у зв`язку з відсутністю в діях позивача складу адміністративного правопорушення. Зазначену постанову залишено без змін Київським апеляційним судом. Крім того, судом встановлено, що позивач рухаючись по дорозі, відповідно до п. 1.4 ПДР України вправі був розраховувати на дотримання іншими водіями правил дорожнього руху та не зобов`язаний був враховувати можливість грубого порушення ПДР іншим водієм. Він не передбачав і не мав можливості передбачити, що водій ОСОБА_2 розмістить свій автомобіль на неосвітленій ділянці дороги в темну пору доби та не увімкне аварійну світлову сигналізацію, чи не установить знак аварійної зупинки. Тому, в причинному зв`язку із суспільно - небезпечними наслідками, що настали перебувають лише дії водія ОСОБА_2 Зазначений висновок узгоджується із висновком експертного дослідження обставин та механізму дорожньо - транспортної пригоди №02/07 від 17.07.2017 і з висновком експертного авто - технічного дослідження №23 від 03.10.2018. Таким чином, вважає, що судами підтверджено, що саме дії відповідача/відповідачів спричинили пошкодження майна та як наслідок фінансові збитки. Вказав, що предметом позову в даній цивільній справі є відшкодування шкоди, заподіяної джерелом підвищеної небезпеки, доплатити розмір матеріальної шкоди повинні водій автомобіля марки DAF TE 95XF, д.н.з. НОМЕР_2 з причепом Schmitz S-01,д.н.з. НОМЕР_3 - ОСОБА_2 та власник вказаного автомобіля - ОСОБА_3 Вказав, що метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально - правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення. Вважає, що з наведених у заяві про вжиття заходів забезпечення позову фактів та обґрунтувань вбачається, що ОСОБА_3 не виконує боргові зобов`язання перед позивачем протягом року та вказані зобов`язання не забезпечені ані майном відповідача, ані в будь - який інший спосіб, а невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист прав позивача. З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 просив суд накласти арешт на кошти та майно ОСОБА_3 , знайти підстави для накладення арешту на всі інші рахунки та майно, які будуть виявлені в ході виконавчого провадження, оскільки ним не обґрунтовано заяву про забезпечення позову в частині рахунків відповідача -3, але він надає дані щодо наявності у відповідача -3 нерухомого майна. Просив суд не застосовувати зустрічне забезпечення посилаючись на положення ч.3 ст. 154 ЦПК України.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 01 липня 2019 року (провадження у справі 2-з/761/201/2019) відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Не погоджуючись з ухвалою суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду та постановити нову ухвалу про задоволення заяви про забезпечення позову, посилаючись на незаконність та необґрунтованість постановленої ухвали, порушення судом норм процесуального права, не встановлення судом обставин, що мають значення для вирішення питання про забезпечення позову.

В обґрунтування зазначив, що постановляючи ухвалу про відмову у забезпеченні позову, суд першої інстанції не взяв до уваги, що сума позовних вимог до відповідача-2 та відповідача-3 складає 954 865,15 грн. Судом не враховано, що відповідач-2 і відповідач-3 навмисне затягують розгляд справи, здійснюють відчуження майнових прав. Звернув увагу на те, що ним було подано до суду детальний опис рухомого та нерухомого майна, яке перебуває у власності відповідачів та на яке необхідно було накласти арешт. Суд не взяв до уваги той факт, що відповідач -1 наразі перебуває у стані припинення. Вважає, що суд з власних формальних міркувань відмовив у задоволенні заяви про забезпечення позову, що є порушенням вимог верховенства права та законності. Зазначив, що ним понесено витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу, що власне і стало підставою звернення до суду із відповідним позовом та заявою про забезпечення цього позову.

У відзиві на апеляційній скаргу ОСОБА_1 ОСОБА_3 просив суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на її необґрунтованість та безпідставність. Вважає, що суд вірно відмовив у задоволенні заяви про забезпечення позову, оскільки заявником не надано суду доказів на підтвердження підстав вважати, що виконання майбутнього рішення суду у разі задоволення позову може бути утрудненим чи неможливим. Зауважив, що у даному випадку є необхідність встановлення в ході судового розгляду справи особи володільця/користувача транспортного засобу під час скоєння ДТП, оскільки від цього залежить належність чи неналежність відповідача по справі і обґрунтованість чи необґрунтованість застосування заходів забезпечення позову.

ОСОБА_2 у відзиві на апеляційній скаргу зазначив, що ОСОБА_1 не надав суду жодного доказу на підтвердження підстав вважати, що виконання майбутнього рішення суду у разі задоволення позову може бути утрудненим чи неможливим, а також не довів намагання відчужити належне йому майно. Вважає, що вимога про накладення арешту на кошти, рахунки взагалі необґрунтована. Окремо звернув увагу на те, що ОСОБА_1 постійно наголошує на значній сумі позовних вимог як на підставу для забезпечення позову, що не може бути єдиною значимою обставиною для задоволення його заяви про забезпечення позову. З урахуванням викладеного просив апеляційний суд оскаржувану ухвалу суду залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення.

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_5 у судовому засіданні підтримали подану апеляційну скаргу, просили задовольнити її з викладених підстав.

Представник відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_2 - ОСОБА_6 у судовому засіданні апеляційної інстанції заперечував проти задоволення апеляційної скарги, оскаржувану ухвалу суду просив залишити без змін як законну і обґрунтовану.

Відповідач ТОВ «СК «Домінанта» про час і дату розгляду справи повідомлялося у відповідності до вимог закону, явку свого представника у судове засідання не забезпечило. Будь - яких заяв чи клопотань до суду станом на день розгляду справи від Товариства не надходило.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представника ТОВ «СК «Домінанта» з урахуванням вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України. Неявка зазначеної особи в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення питання щодо забезпечення позову та не перешкоджає розгляду справи.

Так, відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК Українисуд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Так, відмовляючи у задоволені заяви про забезпечення позову суд першої інстанції дійшов висновку, що заявником не обґрунтовано належним чином необхідність вжиття вказаного заходу забезпечення позову і не зазначено причин, що можуть утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову, а подана заява містить лише припущення заявника, що майно може бути відчужене.

Суд апеляційної інстанції погоджується із такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони зроблені на підставі повного та об`єктивного дослідження наданих доказів та в повній мірі відповідають вимогам процесуального права, з огляду на таке.

Так, відповідно до ч.1 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч.2 ст.149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Разом з тим, заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів учасників справи чи інших осіб.

Відповідно до ч.1 ст.152 ЦПК України, позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії; передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам. Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Відповідно до роз`яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді справ про забезпечення позову» № 9 від 22 лютого 2006 року, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб, чи учасників процесу. Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Отже, при поданні заяви про забезпечення позову не достатньо послатись на диспозицію відповідної норми процесуального права. Заява повинна бути належним чином мотивована, а її доводи належним чином підтверджені. Не може бути задоволено заяву про забезпечення позову, якщо заявник не надав докази, які б свідчили про те, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до наслідків, передбачених цим Кодексом.

Ураховуючи те, що позивач не довів належними та допустимими доказами існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у разі задоволення позову, не обґрунтував належним чином необхідність вжиття зазначеного заходу забезпечення позову, не навів беззаперечних доказів про здійснення відповідачем дій щодо відчуження належного йому майна з метою уникнення виконання рішення суду у разі задоволення позову, суд першої інстанції вірно відмовив в задоволенні заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на належне відповідачу майно та кошти.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд повинен був забезпечити позов виходячи із ціни позову, яка є значною, не може слугувати підставою для скасування ухвали суду з наведених вище підстав.

Хибними є також посилання ОСОБА_1 , як на підставу для забезпечення позову, понесення ним витрат на відновлювальний ремонт транспортного засобу, оскільки зазначені обставини не підлягають встановленню судом під час розгляду заяви про забезпечення позову, а тому суд не може враховувати їх як підставу для вирішення питання про забезпечення позову. Такі обставини підлягають встановленню під час розгляду судом спору по суті.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції щодо відсутності передбачених законом підстав для забезпечення позову відповідають вищенаведеним вимогам закону та відповідним роз`ясненням.

Крім того, колегія суддів бере до уваги предмет позову, його підстави, в частині пред`явлення позовних вимог до власника джерела підвищеної небезпеки, який передав автомобіль та свідоцтво про технічну реєстрацію автомобіля ОСОБА_2 та ту обставину, що саме ОСОБА_2 на відповідній правовій підставі керував автомобілем позивача та здійснив його зупинку, після чого відбулась ДТП.

Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності у застосуванні заходів забезпечення, не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваної ухвали суду, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору.

Так, відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, є такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду. Подана позивачем заява не містить обґрунтовані посилання та відповідні докази щодо існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у разі задоволення позову, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про забезпечення позову.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК Українисуд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Отже, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням вимог закону і не може бути скасована з підстав, наведених в апеляційній скарзі, а тому оскаржувану ухвалу слід залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в :

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 01 липня 2019 року (провадження у справі №2-з/761/201/2019) залишити без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова суду складена 21.10.2019.

Судді:

Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус

О.І. Шкоріна