Постанова

Іменем України

09 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 552/4860/16-ц

провадження № 61-20112св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач, відповідач за зустрічним позовом - Приватне підприємство «Люг»,

відповідач, позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом Приватного підприємства «ЛЮГ» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ПП «ЛЮГ» про визнання договору про повну матеріальну відповідальність недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Полтавської області від 10 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Панченка О. О., Бутенко С. Б., Пікуля В. П.

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

Приватне підприємство «ЛЮГ» (далі ПП «Люг») звернулося до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди. В позовній заяві посилалося на те, що з 19 серпня 2015 року відповідач працювала на посаді комірника ПП «ЛЮГ». За результатами інвентаризації виявлено недостачу пального - дизельного палива в розмірі 2330,81 літрів на суму 32607,89 грн. При прийнятті на роботу відповідачем укладено з ПП «ЛЮГ» договір про повну матеріальну відповідальність, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь 32607,89 грн. на відшкодування матеріальної шкоди.

Відповідач ОСОБА_1 звернулась до суду з зустрічним позовом до ПП «ЛЮГ» про визнання договору про повну матеріальну відповідальність від 19 серпня 2015 року недійсним. В зустрічному позові посилалась на те, що при прийнятті її на роботу, при звільненні, а також при закінченні звітного року інвентаризація на підприємстві не проводилась. При укладенні зазначеного договору не додержано типової форми договору про повну матеріальну відповідальність. Перед укладенням договору вона не була ознайомлена з умовами праці, з посадовою інструкцією. На підприємстві не створені умови для збереження матеріальних цінностей. З посиланням на вказане, а також на порушення інших норм законодавства, відповідач просила суд договір про повну матеріальну відповідальність від 19 серпня 2015 року, що укладений нею та ПП «ЛЮГ», визнати недійсним.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 10 листопада 2016 року у задоволенні позову Приватного підприємства «ЛЮГ» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди відмовлено, у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ПП «ЛЮГ» про визнання договору про повну матеріальну відповідальність недійсним відмовлено. Рішення суду мотивоване тим, що на підтвердження факту прийняття відповідачем дизельного пального позивачем суду надано видаткові та транспорті накладні в кількості 32 шт., жодна з яких не містить інформації, що дизельне паливо прийняла саме ОСОБА_1. Доказів того, що шкода підприємству завдана внаслідок порушення відповідачем покладених на неї трудових обов`язків та її винних протиправних дій (бездіяльності), позивачем суду не надано.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що чинним законодавством України не передбачено насідком недодержання форми типового договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність недійсність такого договору.

Посилання відповідача на не проведення позивачем інвентаризації матеріальних цінностей при прийнятті її на роботу, при звільненні та наприкінці року також не тягне за собою недійсності договору.

Та обставина, що відповідач не була ознайомлена з умовами праці, в судовому засіданні свого підтвердження не знайшла. Більш того, заява відповідача про прийняття на роботу містить посилання на ознайомлення працівника з умовами праці.

Таким чином судом першої інстанції не встановлено підстав для визнання договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність від 19 серпня 2015 року, що укладений між сторонами, недійсним.

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 19 грудня 2016 року апеляційну скаргу Приватного підприємства "ЛЮГ" задоволено. Рішення Київського районного суду м. Полтави від 10 листопада 2016 року - скасовано в частині відмови в позові Приватного підприємства «ЛЮГ». Ухвалено в цій частині нове рішення, яким позов Приватного підприємства "ЛЮГ" задоволений. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь Приватного підприємства «ЛЮГ» 32 607, 89 грн. у рахунок відшкодування матеріальної шкоди, а також судовий збір у сумі 1378, 000 грн. за подачу позову до суду першої інстанції та судовий збір в сумі 1515, 80 грн. за подачу апеляційної скарги, 35 501, 69 грн, в іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Задовольняючи позовні вимоги в частині первісного позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що факт того, що інші працівники ПП «ЛЮГ» приймали дизпаливо, не знімає з відповідача матеріальну відповідальність, оскільки саме на ОСОБА_1 було покладено обов`язок - прийняття, збереження, обліку та відпуску дизпалива, а виявлена недостача дизпалива на підприємстві охоплюється розміром отриманого нею особисто пального та свідчить про неналежне виконання останньою своїх посадових обов`язків. Таким чином, вважав позовні вимоги доведеними.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Апеляційного суду Полтавської області від 19.12.2016 року, а рішення Київського районного суду м. Полтави від 10.11.2016 залишити без змін.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що не зважаючи на укладання з Відповідачем договору про повну матеріальну відповідальність, як з комірником, Відповідач не здійснював безпосередньо роботу пов`язану із зберіганням, обробкою, продажом (відпуском), перевезенням або застосуванням в процесі виробництва - дизельного палива, що регулюється спеціальними класифікаційними вимогами до професії оператора АЗС та вимогами спеціального документу, який регулюєпорядок відпускання паливно-мастильних матеріалів для транспортних засобів, а саме Інструкцією про порядок приймання, транспортування, зберігання, відпуску та обліку нафти і нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України, затверджену спільним наказом Мінпалива та енергетики України, Мінекономіки України, Мінтранспорту та зв`язку України, Держкомітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 20.05.2008 № 281/171/578/155.

До категорії прямої дійсної шкоди належать: недостача матеріальних цінностей, виявлена у матеріально відповідальної особи або в іншої особи, якій матеріальні цінності передані у зв`язку з виконанням нею трудових обов`язків. Відповідач виконувала трудові обов`язки комірника, а не трудові обов`язки оператора АЗС.

Підписи на видаткових накладних, залучених на аркушах справи 29-35, 40, 42, 48 містять підпис не Відповідача, а інших осіб, а отже заявник вважає, що судом першої інстанції вірно встановлено, що згідно вказаних накладних пальне в кількості 52211 літрів на суму 767 041,55 грн. прийнято не Відповідачем, а іншими особами.

На підтвердження факту прийняття відповідачем дизельного палива позивачем надано суду видаткових та транспортних накладних в кількості 32 шт., жодна з яких не містить інформації, що дизельне паливо прийняла саме Відповідач та не містять обов`язкових реквізитів, передбачених ст. 9 Закону «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Зі змісту видаткових накладних не вбачається яка особа несе відповідальність за здійснення господарської операції, як і не вбачається, що дизпаливо було передано (переміщено) на склад на відповідальне зберігання матеріально - відповідальній особі відповідачу.

Суд апеляційної інстанції не спростував доводів суду першої інстанції про те, що відсутні докази того, що шкода підприємству завдана внаслідок порушення саме відповідачем покладених на неї трудових обов`язків та наявності її винних протиправних дій (бездіяльності).

Позивачем не здійснювалося службового розслідування, належного встановлення факту заподіяння шкоди і видання за результатами службового розслідування наказу.

Апеляційний суд не досліджував розміру завданої шкоди, який повинен доводитись позивачем, пославшись на доведення вини відповідача на підставі тих доказів, які надав позивач.

Окрім відповідача, інші особи також отримували дизельне паливо у постачальників за накладними, тобто під звіт, за разовими документами, а тому обов`язок доказування наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника, передбачених статтею 130 КЗпП України, покладається на власника або уповноважений ним орган, який повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 КЗпП України.

Доводи інших учасників справи

Інший учасник справи не скористався своїми правами на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направив.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження і витребувано цивільну справу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

21 квітня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки», у справі призначено повторний автоматизований розподіл.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05 вересня 2019 року справу призначено до розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 19 серпня 2015 року по 08 лютого 2016 року відповідач ОСОБА_1 (на час перебування з позивачем в трудових відносинах мала прізвище ОСОБА_1 ) працювала на посаді комірника ПП «ЛЮГ».

19 серпня 2015 року при прийнятті відповідача на роботу між нею та позивачем укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. Згідно даних Довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників, комірник приймає на склад, зважує, зберігає і видає зі складу різні матеріальні цінності, паливо в тому числі.

Наказом №2 від 21 січня 2016 року на ПП «ЛЮГ» призначено позапланову інвентаризацію активів та зобов`язань підприємства.

За результатами цієї інвентаризації, інвентаризаційною комісією складено інвентаризаційний опис запасів та встановлено недостачу дизельного пального в кількості 2330,81 літрів.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду в повній мірі не відповідає.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно із статтею 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

Пунктом 1 частини першої статті 134 КЗпП України передбачено, що відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Отже, розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (пункт перший статті 134 КЗпП України), суд зобов`язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно з статтею 135-1 КЗпП України може бути укладено такий договір та чи був він укладений.

При відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладена лише обмежена матеріальна відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди.

Відповідно до ст.135-1 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо пов`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до «Переліку посад і робіт працівників, з якими підприємством можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність», що затверджений постановою Держкомпраці СРСР та Секретаріату ВЦРПС від 28 грудня 1977 р. №447/24 (зі змінами та доповненнями, внесеними постановою Держкомпраці СРСР та Секретаріату ВЦРПС від 14 вересня 1981 року №259/16-59), договори про повну матеріальну відповідальність можуть укладатися з працівниками, які виконують роботи: з приймання на зберігання, обробки, зберігання, відпуску матеріальних цінностей на складах, базах (нафтобазах), автозаправних станціях, холодильниках, харчоблоках, сховищах, заготовчих (приймальних) пунктах, товарних і товаро-перевалочних дільницях, камерах схову, коморах і гардеробах; з видачі (приймання) матеріальних цінностей особам, які перебувають у лікувально-профілактичних та санаторно-курортних установах, пансіонатах, кемпінгах, будинках відпочинку, готелях, гуртожитках, кімнатах відпочинку на транспорті, дитячих установах, спортивно-оздоровчих та туристських організаціях, піонерських таборах, а також пасажирам усіх видів транспорту; з екіпірування пасажирських судів, вагонів та літаків.

Також відповідно до Довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників, комірник приймає на склад, зважує, зберігає і видає зі складу різні матеріальні цінності: паливо, сировину, напівфабрикати, готову продукцію, деталі, інструменти, речі, тощо. Перевіряє відповідність цінностей, які приймає, супровідним документам.

Оскільки робота комірника пов`язана з прийманням на склад, зберіганням та видачею зі складу матеріальних цінностей, з комірником може бути укладено договір про повну матеріальну відповідальність.

У частинах другій статті 135-3 КЗпП України зазначено, у разі розкрадання, недостачі, умисного знищення або умисного зіпсуття матеріальних цінностей розмір шкоди визначається за цінами, що діють у даній місцевості на день відшкодування шкоди.

Статтею 138 КЗпП України встановлено, що для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу.

Стягнення матеріальної шкоди, завданої працівником при виконанні трудових обов`язків, може мати місце лише при встановленні судом наявності обов`язкових складових для настання матеріальної відповідальності, а саме: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов`язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника.

При цьому позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що зазначені в акті інвентаризації товарно-матеріальні цінності передавались відповідачу під звіт. Так, позивачем не було подано до суду первинної документації або інших належних та допустимих доказів, що свідчать про отримання відповідачем товарно-матеріальних цінностей згідно з даними бухгалтерського обліку, для зберігання чи інших цілей.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що підписи на видаткових накладних, залучених на аркушах справи 29-35, 40, 42, 48 містять підпис не відповідача, а інших осіб, та згідно вказаних накладних пальне в кількості 52211 літрів на суму 767 041,55 грн. прийнято не Відповідачем, а іншими особами.

Отож, додані до матеріалів справи копії накладних та акт інвентаризаційний опис запасів не є належними та допустимими доказами, що підтверджують вину відповідача у нестачі товарно-матеріальних цінностей на суму 32607 грн 89 коп.

Крім того, позивач не надав суду і акт контрольної перевірки інвентаризації товарно-матеріальних цінностей за 2015 рік (коли відповідача було прийнято на посаду комірника).

Таким чином, апеляційним судом не зібрано належних та допустимих доказів, що відповідачем було завдано пряму дійсну шкоду винними протиправними його діями. Причини з яких сталася недостача не встановлювалися. Позивачем не доведено та не підтверджено належними доказами того, що керівництвом приватного підприємства вживалися заходи щодо встановлення причин виявленої недостачі, а також те, що позивачем були створені належні умови для забезпечення повного збереження ввірених працівнику матеріальних цінностей. Разом із цим позивачем також не доведено, які саме винні, протиправні дії вчинив відповідач, що призвели до заподіяння відповідної матеріальної шкоди.

У трудових спорах презумпція вини лежить на роботодавцеві. Наявність винних дій працівника доводить позивач.

Відповідно до частини третьої статті 10 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, позивач не довів обставини, які мають значення для справи та на які посилався як на підставу своїх вимог, а саме не надав належних і допустимих доказів на підтвердження наявності підстав для покладення на відповідача відповідальності за недостачу дизельного пального.

Суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, перевірив їх доказами, які оцінені згідно вимог статті 212 ЦПК України 2004 року, встановив недоведеність позивачем завдання шкоди підприємству внаслідок порушення відповідачем покладених на неї трудових обов`язків та її винних протиправних дій (бездіяльності), дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для покладення на відповідача обов`язку щодо відшкодуванню позивачеві шкоди.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Статтею 413 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що рішення суду апеляційної інстанції, ухвалене без додержання норм матеріального права. У зв`язку із наведеним, колегія суддів вважає необхідним касаційну скаргу задовольнити частково, рішення апеляційного суду в частині задоволення первісного позову скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції в цій частині.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 не оскаржується, доводів в касаційні скарзі стосовно скасування в цій частині рішення суду апеляційної інстанції, заявником не наведено. Отож рішення Апеляційного суду Полтавської області від 19 грудня 2016 року в частині залишення без змін рішення Київського районного суду міста Полтави від 10 листопада 2016 року касаційним судом не переглядається.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Полтавської області від 19 липня 2016 року в частині задоволення позовних вимог Приватного підприємства «ЛЮГ» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди скасувати, рішення Київського районного суду м. Полтави від 10 листопада 2016 року в цій частині залишити в силі.

Стягнути з Приватного підприємства «Люг» на користь ОСОБА_1 1653 грн 60 коп судових витрат.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко

В. В. Сердюк

І. М. Фаловська