Номер провадження: 22-ц/813/2010/19
Номер справи місцевого суду: 522/5773/17
Головуючий у першій інстанції Бузовський В.В.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.10.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справах:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.

суддів колегії: Дрішлюка А.І.,

Черевка П.М.,

при секретарі: Півнєві Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 20 грудня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,-

В С Т А Н О В И В:

27 березня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 19 грудня 1999 року він передав ОСОБА_3 1 900 доларів США, про що дружина ОСОБА_3 , - ОСОБА_4 склала відповідну розписку. Строк повернення коштів зазначено 01 червня 2000 року. В обумовлений строк, ОСОБА_3 , кошти отримані в позику не повернув. В 2001 році ОСОБА_3 , помер, спадкоємцем першої черги за законом є син померлого, відповідач у справі ОСОБА_2 ..

На підставі зазначеного, ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом в якому просив суд стягнути кошти за договором позики в сумі 1 900 доларів США (еквівалент 51 129 гривень), а також з посиланням на вимоги ст. 625 ЦК України три проценти річних в сумі 4 374,68 гривень, та встановлений індекс інфляції в сумі 47 517,67 гривень.

Представник відповідача вимоги позову не визнав та пояснив, що до виниклих правовідносин взагалі не можуть застосовуватися положення ЦК України 2004 року, оскільки договір позики укладено в 1999 році строк повернення в 2000 році, отже правовідносини регулюються за правилами ЦК України в редакції 1963 року. Крім того, зазначив, що відповідач ОСОБА_2 , не є належним відповідачем у справі, оскільки рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10 листопада 2004 року встановлено, що саме ОСОБА_4 , отримала позику, а не ОСОБА_3 , а обставини встановлені судовим рішенням, яке набрало законної сили, не підлягають доказуванню при розгляді інших справ. Також зазначив, що за правилами ст. 75 ЦК України (1963 року) суд застосовує наслідки пропуску позовної давності не залежно від заяви сторін, разом із тим, посилаючись на вимоги ст. 267 ЦК України (2004 року) звернувся із заявою про застосування наслідків пропуску строку позовної давності.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 20 грудня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

У судове засідання до суду апеляційної інстанції сторони по справі не з`явились, але про розгляд справи вони сповіщались належним чином та завчасно, що підтверджується поштовими повідомленнями про отримання ними судових повісток.

15 травня 2019 року від ОСОБА_2 надійшла заява про проведення усіх судових засідань по справі за його відсутності. В своїй заяві відповідач просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги та рішення суду першої інстанції залишити без змін.

09 жовтня 2019 року, у день судового засідання, від позивача ОСОБА_1 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату у зв`язку із заміною адвоката позивача.

Однак, судова колегія не погоджується із вказаною заявою, оскільки позивачем не надано угоди про надання правничої допомоги адвокатом Дерев`янко М.О..

За змістом ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки.

На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами.

Недобросовісним користування процесуальними правами вважається, зокрема, заявлення численних необґрунтованих відводів суддям, нез`явлення представників учасників судового процесу в судові засідання без поважних причин та без повідомлення причин, подання необґрунтованих клопотань про вчинення судом процесуальних дій, подання зустрічних позовів без дотримання вимог ЦПК, одночасного оскарження судових рішень в різних видах проваджень, подання апеляційних та касаційних скарг на судові акти, які не можуть бути оскаржені тощо. Подібна практика, спрямована на свідоме невиправдане затягування судового процесу, порушує права інших учасників судового процесу та суперечить вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку.

Колегія суддів враховує, що скаржник, як ініціатор судового провадження, повинен проявляти процесуальну зацікавленість рухом своєї справи, а також швидким розглядом апеляційної скарги.

Тому, слід визнати, що позивач ОСОБА_1 самостійно розпорядився своїми процесуальними правами та його поведінка свідчить про затягування розгляду справи Одеським апеляційним судом, а тому його клопотання про відкладення розгляду справи залишилось поза увагою судової колегії.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлене 17.10.2019 року.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм процесуального та матеріального права.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

За змістом статей 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в ч. 2 ст. 16 ЦК України.

У п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року, зазначено, що цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Згідно статті 374 ЦК УPCP (1963р.), який був чинний на час виникнення спірних правовідносин, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність (оперативне управління) гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей.

Судом першої інстанції встановлено, що 19 грудня 1999 року між позивачем ОСОБА_1 , як позикодавцем з одного боку та ОСОБА_4 , як позичальником з іншого боку, було укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_1 , передав, а ОСОБА_4 , отримала позику в розмірі 1 900,00 дол. США, та зобов`язалася повернути борг в строк до 01.06.2000р., про що ОСОБА_4 , було особисто складено відповідну письмову розписку (а. с. 11).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10.11.2004 року по справі №2-5270/2004 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики, у задоволенні позову відмовлено у зв`язку із пропуском строку позовної давності, рішення суду набрало законної сили (а. с. 68-69).

При розгляді справи №2-5270/2004 встановлено, що 19 грудня 1999 року позивач ОСОБА_1 позичив грошові кошти у іноземній валюті в розмірі 1 900 дол. США саме ОСОБА_4 , яка зобов`язалася повернути кошти не пізніше 01 червня 2000 року, що підтверджується розпискою, написаною ОСОБА_4 власноручно.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідач ОСОБА_2 , є спадкоємцем ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , не є належним відповідачем у справі, спадкодавець ОСОБА_3 , будь-які кошти від позивача ОСОБА_1 , не отримував та не був стороною договору позики, а саме не був позичальником.

Посилання позивача ОСОБА_1 в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, оскільки судом безпідставно не враховано, що ОСОБА_2 є спадкоємцем позичальника ОСОБА_3 й повинен відповідати по боргам батька, не приймаються до уваги за таких підстав.

Частиною 1 та 2 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивач був зобов`язаний довести в судовому засіданні ті обставини, на які він посилалася як на підставу своїх вимог, а саме, те, що він 19 грудня 1999 року позичив ОСОБА_3 , померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 , 1 900 дол. США, а відповідач - ті обставини, на які він посилався як на заперечення проти позову, а саме, відсутність правових підстав для повернення позики.

Однак, в судовому засіданні ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції, позивачем не було спростовано надані відповідачем письмові докази на підтвердження заперечень проти позову.

Судом першої інстанції з достовірністю та об`єктивно встановлено, що 19 грудня 1999 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено договір позики, за яким ОСОБА_1 передав, а ОСОБА_4 , отримала позику в розмірі 1 900,00 дол. США, та зобов`язалася повернути борг у строк до 01.06.2000р., що підтверджується особисто складеною ОСОБА_4 розпискою (а. с. 11) та рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10.11.2004 року по справі №2-5270/2004 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики, в задоволенні позову відмовлено у зв`язку із пропуском строку позовної давності, рішення суду набрало законної сили (а. с. 68-69).

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідач ОСОБА_2 , є спадкоємцем ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , не є належним відповідачем у справі, спадкодавець ОСОБА_3 , будь-які кошти від позивача ОСОБА_1 , не отримував та не був позичальником за договором позики від 19 грудня 1999 року.

Частинами 1 та 2 статті 556 ЦК УРСР (1963р.), чинного на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, відповідає по боргах спадкодавця в межах дійсної вартості успадкованого ним майна. На таких саме підставах відповідає держава, до якої надійшло майно, у порядку статей 534, 553, 555 цього Кодексу. При наявності кількох спадкоємців вони відповідають по боргах спадкодавця пропорційно до одержаних ними спадкових часток.

У статті 557 ЦК УРСР (1963р.) зазначено, що кредитори спадкодавця вправі протягом шести місяців з дня відкриття спадщини пред`явити свої претензії спадкоємцям, пред`явити які прийняли спадщину, або виконавцеві заповіту за місцем відкриття спадщини. При відсутності зазначених осіб претензія може бути в той же строк пред`явлена в державну нотаріальну контору за місцем відкриття спадщини.

Претензії пред`являються незалежно від строку настання права вимоги.

Недодержання правил, передбачених цією статтею, тягне за собою втрату кредиторами належних їм прав на вимоги.

Встановлено, що ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , у встановлений законом шестимісячний строк позивач ОСОБА_1 не пред`явив претензії до спадкоємця ОСОБА_2 , тому позивач ОСОБА_1 втратив право вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину.

Аналізуючи положення вказаних цивільно-процесуальних норм, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв до уваги копії протоколів допиту ОСОБА_4 (а. с. 70-79), оскільки при кожному допиті ОСОБА_4 , давала різні показання, так при першому допиті пояснила, що вона начебто отримала кошти разом із покійним чоловіком (а. с. 71), при наступному допиті вже зазначила, що кошти отримав покійний чоловік і виїхав до Ізраїлю, а про отримання цих коштів чоловіком, вона навіть не знала (а. с. 75), та вже згодом, на вимогу ОСОБА_1 , склала розписку про те, що це вона отримала кошти (а. с. 75).

Зі змісту копії розписки від 19 грудня 1999 року вбачається, що саме ОСОБА_4 позичила у ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 1 900 дол. США (а. с. 11).

Отже, суд першої інстанції всебічно та повно з`ясував обставини, які мають значення для справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, дав їм правильну оцінку та правильно виходив з того, що є законні підстави відмови у задоволенні позову.

Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та приймаючи до уваги ратифікацію Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7, 11 до Конвенції та прийняття Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" №3477-IV від 23.02.2006 року, суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28.10.2010 року, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Отже, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про задоволення позову в повному обсязі немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382 - 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 20 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено: 17 жовтня 2019 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М.Драгомерецький

А.І.Дрішлюк

П.М.Черевко