ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Мельника Я.С.,

суддів: Іванової І.В., Матвієнко Ю.О.,

за участі секретаря Гановської А.М.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 19 червня 2019 року про забезпечення позову до подання позовної заяви,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаною заявою, в обґрунтуванні якої вказує, що внаслідок вчинення порушень при проведенні електронних торгів з реалізації арештованого майна у процесі виконавчого провадження № 55987908 було відчужене вказане нерухоме майно на користь ОСОБА_1 , тому вона має намір звернутися до суду з позовом про визнання недійсним протоколів проведення електронних торгів від 27 травня 2019 року з реалізації вказаних квартир, визнання недійсними актів від 03 червня 2019 року про реалізацію предметів іпотеки, визнання недійсними свідоцтв про придбання майна з прилюдних торгів № 97, 98 від 05 червня 2019 року, а також визнання недійсним договору про відступлення прав вимоги № 05-18-03/10-12 від 18 березня 2019 року.

На підставі викладеного в заяві та враховуючи, що невжиття заходів забезпечення позову утруднить виконання можливого рішення суду, ОСОБА_2 просить вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру площею 70, 8 кв.м., що розташована по АДРЕСА_1 , та на квартиру площею 77, 5 кв.м., яка розташована по АДРЕСА_3 , які наразі належать ОСОБА_1

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 19 червня 2019 року заяву задоволено, накладено арешт на вказане майно.

Не погоджуючись із цією ухвалою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зокрема посилається на те, що позивачкою не було надано належних і допустимих доказів щодо наявності ризиків відчуження ним цього майна, крім того доводи заявника щодо підстав для вжиття заходів забезпечення позову ґрунтуються на припущеннях, тому, на його думку, місцевий суд дійшов помилкового висновку про наявність підстав для накладення арешту на спірне майно.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Постановляючи ухвалу про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що з урахуванням співмірності заходів забезпечення позову з позовними вимогами, які будуть заявлені у подальшому, з метою унеможливити утруднення виконання можливого рішення суду, необхідно накласти арешт на спірне нерухоме майно.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, для забезпечення виконання ОСОБА_2 зобов`язань за кредитним договором № CNL-B00/055/2006 від 18 квітня 2006 року, ОСОБА_2 передала в іпотеку квартиру АДРЕСА_4 на підставі договору іпотеки.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 15 листопада 2013 року позов ПАТ «ОТП Банк» задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором у розмірі 430 737, 04 дол. США.

На підставі договорів про відступлення прав вимоги № 314, 317 від 15 березня 2019 року та 18 березня 2019 року ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ФК «Інвест Хаус» передали ОСОБА_1 . права вимоги за вказаними кредитним та іпотечним договорами та замінено іпотекодержателя на ОСОБА_1 .

Згідно із інформацією з виконавчого провадження № 55987908 з виконання вищевказаного рішення суду від 15 листопада 2013 року, стягувачем у виконавчому провадження значиться ПАТ «ОТП Банк», тому ОСОБА_2 було повідомлено приватного виконавця про заміну кредитора у зобов`язанні, на підставі чого приватний виконавець видав постанову від 21 травня 2019 року про зупинення вчинення виконавчих дій.

23 травня 2019 року ОСОБА_2 повідомлено організатора електронних торгів з реалізації майна - ДП «Сетам» про наявність підстав для зупинення торгів на підставі зупинення виконавцем вчинення виконавчих дій.

Відповідно до протоколів проведення електронних торгів № 407854, 407856 від 27 травня 2019 року, виданих ДП «Сетам», торги не відбулися через відсутність допущених учасників торгів (а.с.62-63).

У подальшому, 03 червня 2019 року ОСОБА_1 подав приватному виконавцю Яцишину А.М. у виконавчому провадженні № 55987908 заяви про бажання придбати предмети іпотеки: квартиру площею 70, 8 кв.м., що розташована по АДРЕСА_1 , та квартиру площею 77, 5 кв.м., яка розташована по АДРЕСА_3 , які належали ОСОБА_2 , та 03 червня 2019 року приватним виконавцем видано акти про передачу на реалізацію цього нерухомого майна (а.с.53-61).

Обґрунтовуючи заяву про забезпечення позову, ОСОБА_2 посилається на те, що банк не мав права передавати права іпотекодержателя за вказаними правочинами фізичній особі ОСОБА_1 , крім того відступлення права вимоги, на її думку, відбулося з порушенням закону, а приватним виконавцем без заміни стягувача у виконавчому провадження видав акти про реалізацію предметів іпотеки, які також складені з порушенням вимог закону.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22.12.2006 року, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При вжитті заходів забезпечення позову судом необхідно враховувати зміст позовних вимог, співмірність вжитих заходів із вимогами та вид забезпечення позову (пункт 3 і 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику розгляду судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову»).

Метою вжиття заходів забезпечення позову є охорона матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують за його позовом присудження реальне виконання позитивно прийнятого рішення, у разі прийняття такого. Забезпечення позову має бути спрямовано проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, продати, знищити або знецінити його. Таким чином усуваються утруднення і неможливості виконання рішення.

Забезпечення позову покликано, не порушуючи принципів змагальності і процесуального рівноправ`я сторін, вжити негайних заходів, направлених на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акта, а також перешкодити спричиненню значної шкоди заявнику.

Згідно з п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити або зробити неможливим виконання майбутнього рішення суду, оскільки позивачка має намір подати позов про визнання недійсним протоколів проведення електронних торгів з реалізації нерухомого майна, визнання недійсними актів про реалізацію предметів іпотеки, визнання недійсними свідоцтв про придбання майна з прилюдних торгів, а також визнання недійсним договору про відступлення прав вимоги, що може потягти за собою відповідні юридичні наслідки для сторін правочинів, і обставини, що зумовили застосування цих заходів, не змінилися.

Посилання апелянта на те, що позивачкою не було надано належних і допустимих доказів на підтвердження своїх вимог, а доводи заявниці ґрунтуються виключно на припущеннях, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки спростовуються матеріалами справи, крім того заходи забезпечення позову є тимчасовими і призначені для належного захисту усіх учасників у конкретній справі, тому не спростовують обґрунтованості вжитих заходів забезпечення позову і не можуть бути належною підставою для скасування оскаржуваної ухвали.

Інших вагомих та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали, апеляційна скарга не містить.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваної ухвали не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які, відповідно до ст. 376 ЦПК України, могли б бути підставою для його скасування, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу місцевого суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 19 червня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Судді: