Справа № 562/382/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ У К Р А Ї Н И

"18" жовтня 2019 р.

Здолбунівський районний суд Рівненської області

у складі: головуючого судді Кушніра О.Г.,

секретар судових засідань Парфенюк Т.А.,

учасники справи: представник позивача ОСОБА_1 ,

представник відповідача ОСОБА_2 . ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Здолбунів Рівненської області цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Орган реєстрації при виконавчому комітеті Здолбунівської міської ради Рівненської області, про позбавлення права користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації, -

в с т а н о в и в:

У поданій в лютому 2018 року до суду заяві позивач ОСОБА_4 просить визнати ОСОБА_5 та ОСОБА_6 такими, що втратили право користування житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами та земельною ділянкою кадастровий номер :00:001:0277, що знаходиться по АДРЕСА_1 , а також зобов`язати виконавчий комітет Здолбунівської міської ради Рівненської області зняти відповідачів з реєстрації місця проживання за вказаною вище адресою.

В обґрунтування свої вимог позивач покликається на те, що 13 березня 2017 року за ним було зареєстровано право власності на нерухоме майно, а саме, житловий будинок та земельну ділянку по АДРЕСА_1 . Проте, відповідачі без його дозволу та відому здійснюють постійне користування належними йому на праві власності будинком та земельною ділянкою, розміщують в будинку свої речі та обмежили його в доступі до майна шляхом зачинення зовнішніх та внутрішніх дверей будинку, утримання домашніх тварин - собак. У зв`язку з переходом права власності ОСОБА_5 , як колишній власник будинку, а ОСОБА_6 , як член сімї останнього, втратили право на користування належним йому майном та своїми діями спричиняють перешкоди у вільному та на власний розсуд користуванні та розпорядженні. А тому з метою усунення перешкод у здійснення ним права власності мають бути визнані такими, що втратили право користування цим майном.

У відзиві на позов від 22 березня 2018 року відповідач ОСОБА_5 просить у задоволені позову відмовити, мотивуючи тим, що згідно договору купівлі продажу від 13 березня 2017 року позивач житловий будинок та земельну ділянку по АДРЕСА_1 придбав у ПАТ «Полтава-Банк», якому вказане майно належало на підставі іпотечного договору від 15 липня 2014 року, укладеного між банком та ОСОБА_5 Останній набув право власності на спірне майно у 1997 році не за рахунок отриманого у ПАТ «Полтава-Банк» кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, та в якому відповідачі фактично і проживають. Тому правовий статус цього майна як предмета іпотеки не змінився. За таких обставин з огляду на положення ст.40 Закону України «Про іпотеку» новий власник обрав не правильний спосіб захисту своїх інтересів.

Відповіді на відзив позивачем не подавалася.

Ухвалою Здолбунівського районного суду Рівненської області від 21 травня 2018 року провадження у справі було зупинено до вирішення іншої цивільної справи №562/3040/17 та відновлено за клопотанням позивача ухвалою суду від 28 серпня 2019 року.

У судовому засіданні представник позивача у режимі відеоконференції позовні вимоги підтримав повністю та з аналогічних підстав, додатково вказуючи на те, що ОСОБА_4 не є стороною укладеного з відповідачем іпотечного договору, а тому норми Закону України «Про іпотеку» у спірних правовідносин, що виникли між сторонами у цій справі, застосуванню не підлягають.

Представник відповідача просить у задоволені позову відмовити з наведених у відзиві мотивів.

Заслухавши пояснення представників сторін, з`ясувавши обставини та вивчивши матеріали справи, суд дійшов такого висновку.

Статтею 41 Конституції України закріплено право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно положень ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших.

Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (ст.391 ЦК України).

Разом з тим, Конституцією України передбачено також і захист права на житло.

Так, положеннями статті 47 Конституції України закріплено право кожного на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Судом установлено, що спірні правовідносини виникли між сторонами у зв`язку з реєстрацією місця проживання відповідачів у житловому будинку по АДРЕСА_1 , які цим житлом користуються, зберігають свої речі та фактично в ньому проживають, відмовляючись звільнити його.

Вказане вище нерухоме майно, а саме, житловий будинок по АДРЕСА_1 належав ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 17 жовтня 1997 року, а земельна ділянка за вказаною адресою на підставі Державного акту на право приватної власності від 18 квітня 2002 року, яке останній в забезпечення виконання взятих зобов`язань за кредитним договором №4 від 15 липня 2014 року передав в іпотеку ПАТ «Полтава-Банк» за іпотечним договором від 15 липня 2014 року.

Відповідно до положень ст.36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Завершенням позасудового врегулювання є державна реєстрація прав власності на всі предмети іпотеки, що виступають забезпеченням за основним зобов`язанням за іпотекодержателем (якщо звернено стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття його у власність іпотекодержателем.

09 серпня 2016 року Управління забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради Рівненської області на підставі вказаного вище іпотечного договору від 15 липня 2014 року зареєструвало право власності на житловий будинок та земельну ділянку по АДРЕСА_1 за ПАТ «Полтава-Банк».

Таким чином іпотекодержателем ПАТ «Полтава-Банк» здійснено звернення стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок та земельну ділянку по АДРЕСА_1 шляхом набуття його у власність у позасудовий спосіб.

13 березня 2017 року між ПАТ «Полтава-Банк» та ОСОБА_4 укладено договір купівлі продажу вказаного вище нерухомого майна, за яким оглянуте покупцем майно недоліків, які б перешкоджали використанню нерухомого майна за цільовим призначенням на момент огляду не виявлено (пункт 6 договору), що не відповідає фактичним обставинам справи.

Обтяження у вигляді наявності осіб, які зареєстровані і проживають у будинку по АДРЕСА_1 , тобто ризики, пов`язані з придбанням спірної нерухомості, сторонами договору купівлі-продажу від 13 березня 2017 року не обумовлені.

З правового висновку Верховного Суду України (постанова від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16) вбачається, що за змістом ч.2 ст.40 Закону України «Про іпотеку» та ч.3 ст.109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч.2 ст.109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, ч.2 ст.109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення ст.40 Закону України «Про іпотеку», так і норма ст.109 ЖК УРСР.

Аналогічний висновок висловлено і в постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі №6-1731цс16, а також у постанові Верховного Суду від 18 вересня 2019 року в подібній справі № 201/7237/17.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі №753/12729/15-ц зробила висновок, що правовий висновок Верховного Суду України про належне застосування ст.40 Закону України «Про іпотеку» та ст.109 ЖК УРСР, викладений у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 та від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, є законним та обґрунтованим, враховує вимоги як вітчизняного, так і міжнародного законодавства про дотримання положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції та практики ЄСПЛ, а також ураховує, що такі обмеження неволодіючого власника встановлені законом, яким є ст.109 ЖК УРСР та закріплю правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення, вони є необхідними в демократичному суспільстві та застосовуються з дотриманням балансу інтересів сторін спірних правовідносин, оскільки наявні інші ефективні способи захисту прав неволодіючого власника.

Таким чином, суд дійшов висновку, що банк при реалізації предмета іпотеки мав виконати вимоги частини другої ст.109 ЖК УРСР, а новий власник може частково поновити свої права шляхом звернення про відшкодування шкоди до продавця, якщо той неналежним чином виконав свої зобов`язання про повне інформування можливих покупців житлового будинку про її обтяження, чи до банку про виконання останнім обов`язку із забезпечення осіб, які підлягають виселенню, іншим житловим приміщенням та відшкодування збитків.

Відповідно до положень частин 1-3 ст.13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених ст.16 ЦК України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.

За змістом ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (рішення в справі Афанасьєв проти України, 5.04.2005).

Таким чином особа має право пред`явити до суду таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства, встановлені судом обставини справи дають змогу суду дійти висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не відповідає змісту порушеного права та не буде ефективним інструментом для його відновлення, оскільки, як зазначав позивач, він позбавлений права користування і володіння спірним житловим будинком та земельною ділянкою, а у разі визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням, позивач не поновить свої права володіння та користування цим майном.

Також, відповідно до положень ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місяця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

З огляду на викладене суд дійшов висновку, що позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, а тому у задоволені позову слід відмовити повністю.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.258-273, 351 - 355 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Орган реєстрації при виконавчому комітеті Здолбунівської міської ради Рівненської області, про позбавлення права користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржено до Рівненського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом 30 /тридцяти/ днів з дня його проголошення. До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності новою редакцією Цивільного процесуального кодексу України (п.15.5 «Перехідних положень»).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Текст повного рішення виготовлено 22 жовтня 2019 року.

Суддя: