ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2019 року

м.Суми

Справа №592/8150/19

Номер провадження 22-ц/816/4629/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ткачук С. С. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Криворотенка В. І.

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Приватне акціонерне товариство «ВНДІкомпресормаш»,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «ВНДІкомпресормаш» на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 22 липня 2019 року в складі судді Хитрова Б.В., ухваленого у м. Суми,

в с т а н о в и в:

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «ВНДІкомпресормаш», мотивуючи вимоги тим, що віна перебувала у трудових відносинах з Приватним акціонерним товариством «ВНДІкомпресормаш». 01.03.2019 року була звільнена з роботи у зв`язку з переведенням до концерну «Нікмас» на підставі п. 5 ст. 36 КЗпП України. Проте, при звільненні з нею не було проведено повного розрахунку. Просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість із заробітної плати та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 22.07.2019 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Науково - виробниче акціонерне товариство «ВНДІкомпресормаш» на користь ОСОБА_1 заробіток за час затримки розрахунку, за період з 04.03.2019 р. по 23.06.2019 р., в розмірі 56016,75 грн. з послідуючим утриманням з цієї суми податків та загальнообов`язкових платежів.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Науково - виробниче акціонерне товариство «ВНДІкомпресормаш» на користь держави судовий збір в розмірі 768 грн. 40 коп.

В апеляційній скарзі Приватне акціонерне товариство «ВНДІкомпресормаш», посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не вірно було розраховано середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, враховуючи кількість днів прострочення - 75 робочих днів замість 74 робочих днів. Зазначає, що позивачем надано до суду письмові докази, які належним чином не засвідчено, крім того у позовній заяві не міститься посилань у кого саме знаходяться оригінали доказів. Також зазначає, що довідка ОК - 5 взагалі не містить відомостей щодо кількості відпрацьованих позивачем робочих днів протягом січня 2019 року, а тому позивачем не було доведено розмір нарахованої заробітної плати та кількість відпрацьованих робочих днів протягом двох місяців.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначає, що в апеляційній скарзі відповідач фактично визнав позов, однак послався на неправильний обрахунок середнього заробітку в частині визначення кількості робочих днів, а тому вимога відповідача про скасування всього рішення є необґрунтованою. Крім того, кількість робочих днів при розрахунку середнього заробітку, яка визначена судом з урахуванням святкових та неробочих днів становить 75. Вказує, що докази, які б спростовували висновки місцевого суду, відповідачем надано не було, як і самого відзиву на позовну заяву. Крім того, сам відповідач не оспорює розрахунок середньоденного заробітку. Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Відповідно до ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з Приватним акціонерним товариством «ВНДІкомпресормаш». 01.03.2019 року її було звільнено з роботи у зв`язку з переводом за її згодою в Концерн «Нікмас» на підставі п. 5 ст. 36 КЗпП України.

Згідно з наданою ОСОБА_1 копією розрахункового листа за лютий 2019 року, виданого їй роботодавцем, заборгованість підприємства із заробітної плати становить 21969,72 грн. (а.с. 8).

Ухвалюючи рішення в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд першої інстанції виходив з того, що при звільненні позивача з Приватного акціонерного товариства «ВНДІкомпресормаш» йому своєчасно не було виплачено заробітну плату, що є підставою для стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку. При обрахуванні розміру середнього заробітку позивача суд виходив із 75 робочих днів за період прострочення сплати заробітної плати та розміру середньоденної заробітної плати позивача - 746,89 грн.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Частиною 1 ст. 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

За затримку розрахунку при звільненні передбачена відповідальність відповідно до ст. 117 КЗпП України, якою визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Крім того, у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Відповідно до пункту 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Отже, судом першої інстанції правильно встановлено, що у день звільнення позивача з роботи відповідач не провів виплату всіх сум, що належать йому від підприємства, тому на його користь підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 56016,75 грн. за період з дня звільнення позивача по день постановлення рішення суду включно (за 75 робочих днів), тому апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Доводи апеляційної скарги про те, що сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає зменшенню не заслуговують на увагу колегії суддів апеляційного суду, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Так, за змістом ст. 110 КЗпП України, при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати.

Як вбачається з матеріалів справи, 29.05.2019 року Ковпаківським районним судом м. Суми постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі, якою витребувано з Приватного акціонерного товариства «ВНДІкомпресормаш» довідку про заборгованість із заробітної плати, а також про розмір середньоденної заробітної плати позивача. Вказана ухвала надіслана відповідачу для виконання, отримана ним 03.06.2019 року (а.с. 14), проте довідку суду надано не було.

Тому судом першої інстанції було вирішено справу на підставі наданих позивачем належних доказів, а саме відомостей Пенсійного фонду України за 2019 рік щодо сум фактичного заробітку в цьому році відповідно до звітів підприємства та розрахункових листів виданих самим відповідачем.

Окрім того, оскаржуючи висновки місцевого суду стосовно розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку, підприємство обґрунтовує свої доводи наданими позивачем не засвідченими копіями розрахункового листа за лютий 2019 рік та копією форми ОК 5. Однак, колегія суддів не може прийняти вказані доводи до уваги з огляду на те, що відповідачем в апеляційній скарзі не наведено підстав, які б спростовували або ставили б під сумнів достовірність викладеної інформації, що міститься в копіях вказаних документів. Крім того, у колегії суддів також відсутні підстави вважати, що викладена в наданих позивачем копіях документів інформація є недостовірною. Таким чином, сам факт неналежного засвідчення копій документів, якщо інформація, що міститься в них не ставиться під сумнів сторонами по справі, не спростовує висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів визнає, що суд першої інстанції всебічно і повно з`ясував, обставини, що мають значення для справи і доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Вирішуючи питання касаційного оскарження, апеляційний суд керувався висновками ЄСПЛ, який у справі «Азюковська проти України» (заява № 2693/18) який визнав неприйнятною заяву про оскарження відмови Верховного Суду переглянути рішення попередніх судів через малозначність справи, що виникла з трудових правовідносин. Суд не знайшов порушення процесуальних гарантій п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки спір стосується саме виплат у трудових правовідносинах, тому, відповідно ч. 6 ст. 19 ЦПК України, апеляційний суд визнає дану справу малозначною через незначну її складність.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-382, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «ВНДІкомпресормаш» залишити без задоволення.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 22 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий - С.С. Ткачук

Судді: О.Ю. Кононенко

В.І. Криворотенко