Дата документу 13.03.2019 Справа № 323/2456/18
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 323/2456/18Головуючий у 1-й інстанції Плечищева О.В.
Пр. № 22-ц/807/1177/19Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Кочеткової І.В., Маловічко С.В.,

за участі секретаря Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 зі змінами на рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 12 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Виконавчий комітет Оріхівської міської ради Запорізької області про визнання права проживання в будинку на законних підставах та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Виконавчий комітет Оріхівської міської ради Запорізької області про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2018 року ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулись до суду із вищезазначеним позовом (а.с. 2-5), в якому, враховуючи ст. 8 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, якою за людиною закріплено право на житло, просили визнати за ними право проживання на законних підставах у будинку АДРЕСА_1.

В обґрунтування свого позову зазначали, що до 11.08.2014 року вони проживали у м. Донецьк, де зареєстровані до теперішнього часу. В зв'язку з проведенням антитерористичної операції та майже повним знищенням їхнього житла під час обстрілів були змушені пересилитись в м. Оріхів Запорізької області, що підтверджено довідками, в які внесено інформацію, що вони діють безстроково.

В цьому місті проживав рідний брат позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_5, який був інвалідом Великої Вітчизняної війни першої групи, потребував постійного стороннього догляду, мешкав один, хоча мав двох дорослих дітей. Саме вони стали йому опорою та підтримкою, забезпечували догляд, піклування та лікування, незважаючи, що самі є особами похилого віку. За життя брата його діти запевняли, що вони зможуть проживати у батьківському будинку скільки буде необхідно. Проте, ІНФОРМАЦІЯ_3 брат помер і після його смерті спадщину прийняла його донька - ОСОБА_4

Тривалий час позивачам говорили про те, що їм потрібно виселятися, будинок продається.

До цього позивачі зверталися до Оріхівської міської ради з метою реалізації права на житло і їм було повідомлено про те, що їхнє питання розглядається, проводиться моніторинг вільних житлових приміщень, адже свого житла вони не мають, окрім того, що знаходиться у м. Донецьку.

Ухвалою Оріхівського районного суду Запорізької області від 22 серпня 2018 року (а.с. 23) провадження у цій справі відкрито.

В свою чергу, у вересні 2018 року відповідач ОСОБА_4 звернулась до суду із вищезазначеним зустрічним позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с. 47-53), в якому просила усунути перешкоди в користуванні майном шляхом виселення відповідачів з житлового будинку.

В обґрунтування свого зустрічного позову зазначала, що в серпні місяці 2014 року відповідачі приїхали до її батька - ОСОБА_6 в м. Оріхів Запорізької області та попросили приютити їх на один - два тижні, доки вони не винайдуть собі інші придатне для їхнього проживання житло. Батько не заперечував проти їх тимчасового перебування у його будинку, але запропонував якнайшвидше винайняти собі житло, оскільки він був хворою людиною та йому було незручно, щоб з ними мешкала його сестра зі своїм співмешканцем. Незважаючи на зазначені обставини, відповідачі з моменту, коли заселилися до спірного будинку, навіть, не намагалися підшукувати собі житло, не сплачували за комунальні послуги. В подальшому вони повідомили, що зверталися до Оріхівської міської ради із заявою про видачу їм житлового приміщення з комунальної власності або соціального житла для їх подальшого проживання, як внутрішньо переміщеним особам та отримали пропозицію тимчасово поселитися до гуртожитку, від якого відмовилися, тому, що їм були запропоновані гірші умови проживання ніж ті, що були в будинку її батька. На вимогу батька звільнити будинок, позивачі не реагували.

ІНФОРМАЦІЯ_3 батько позивача - ОСОБА_6 помер. Спадщину у вигляді будинку за адресою: АДРЕСА_1 прийняла позивач, про що приватним нотаріусом Оріхівського нотаріального округу Запорізької області видано свідоцтво про право на спадщину за законом, тобто єдиним законним власником зазначеного будинку являється позивач - ОСОБА_4

Позивач неодноразово пропонувала відповідачам звільнити її будинок, так як в теперішній час бажає його продати, але завжди отримувала категоричну відмову. Більш того, вони почали чинити перешкоди у здійсненні продажу, не пускають її і її рідного брата з покупцями до будинку, постійно демонтують вивіску про продаж будинку, вимагають позивача підшукувати їм житло, чим порушують її право власності.

Позивач за зустрічним позовом зазначала, що відповідачі ніколи не були членами її сім'ї, не були членами сім'ї власника та категорично заперечує проти проживання відповідачів у її будинку, адже ніякої домовленості між ними на їхнє проживання в будинку не має і ніколи не існувало.

Ухвалою Оріхівського районного суду Запорізької області від 17 жовтня 2018 року (а.с. 96) вказаний зустрічний позов прийнято до розгляду у цій справі.

Рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 12 грудня 2018 року (а.с. 131-133) у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Виконавчий комітет Оріхівської міської ради Запорізької області про визнання права проживання в будинку на законних підставах у цій справі відмовлено.

Позовні вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Виконавчий комітет Оріхівської міської ради Запорізької області про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення задоволено.

Усунуто перешкоди ОСОБА_4 у здійсненні права користування майном шляхом виселення ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 з житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1

Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 солідарно на користь ОСОБА_4 сплачений судовий збір в розмірі 704,80 грн.

Встановлено, що всі учасники цієї справи із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції погодились, останнє в апеляційному порядку не оскаржували, окрім ОСОБА_2

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, ОСОБА_2 у своїй апеляційні скарзі зі змінами (а.с. 140-143, 151-154) просила рішення суду першої скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити первісний позов та відмовити у задоволенні зустрічного позову.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» від 29.12.2017 року №452/2017 ліквідовано зокрема: Апеляційний суд Запорізької області та утворено Запорізький апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Запорізьку область з місцезнаходженням у місті Запоріжжі.

Указом Президента України № 297/2018 від 28.09.2018 «Про переведення суддів» судді Апеляційного суду Запорізької області переведені до Запорізького апеляційного суду, який почав роботу з 05 жовтня 2018 року.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Кочеткову І.В. та Маловічко С.В. (а.с. 149).

Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито (а.с. 156), справу призначено до апеляційного розгляду (а.с. 158).

ОСОБА_4 подала апеляційному суду відзив на вищезазначену апеляційну скаргу у цій справі (а.с. 170-186).

Інші учасники цієї справи своїм правом на подачу апеляційному суду відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом не скористались.

Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.

18 лютого 2019 року апеляційному суду надійшло клопотання ОСОБА_2 (а.с. 187-200), в якому остання просила зупинити апеляційний розгляд цієї справи до розгляду іншої цивільної справи ЄУН № 323/4009/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа: приватний нотаріус Оріхівсткого районного нотаріального округу Студенцов О.В. про встановлення факту родинних відносини, надання права на спадкування, визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності на Ѕ частку житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, розгляд цього клопотання провести за її відсутності.

У судове засідання 13 березня 2019 року належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду цієї справи (а.с. 163-169) всі учасники цієї справи, окрім представників ОСОБА_4 - адвокатів Карабак В.А. (а.с. 73-77) та Кравченко Л.І. (а.с. 68-72) не з'явились, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

В силу вимог ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

При вищевикладених обставинах, апеляційний суд визнав неповажними причини неявки у дане судове засідання всіх учасників цієї справи, що не з'явились, і на підставі ст. 372 ч. 2 ЦПК України ухвалив розглядати дану справу апеляційним судом у даному судовому засіданні за відсутності всіх учасників цієї справи, що не з'явились, за присутністю представників ОСОБА_4 - адвокатів Карабак В.А. та Кравченко Л.І.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 13 березня 2019 року у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про зупинення провадження (апеляційного розгляду) у цій справі до розгляду Оріхівським районним судом Запорізької області іншої цивільної справи ЄУН № 323/4009/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа: приватний нотаріус Оріхівського районного нотаріального округу Студенцов О.В. про встановлення факту родинних відносини, надання права на спадкування, визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності на Ѕ частку житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, відмовлено.

Оскільки, існує об'єктивна можливість розгляду цієї справи апеляційним судом до розгляду Оріхівським районним судом Запорізької області іншої вищезазначеної цивільної справи ЄУН № 323/4009/18, так як зібрані у цій справі докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Заслухавши у судовому засіданні 13 березня 2019 року доповідь судді-доповідача, пояснення представників ОСОБА_4 - адвокатів Карабак В.А. та Кравченко Л.І., перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В силу вимог ст. 374 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (п.1), змінити рішення (п.2).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для зміни судового рішення …є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в … зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (ст. 376 ч. 4 ЦПК України).

Апеляційний суд ухвалює рішення про зміну рішення суду першої інстанції у випадку, якщо помилки у неправильно прийнятому рішенні можливо усунути без його скасування, не змінюючи суть рішення і вони стосуються окремих його частин, зокрема у разі виправлення помилок суду першої інстанції щодо розміру суми, що підлягає стягненню.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні первісного позову ОСОБА_2 та ОСОБА_3 і задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_4 у цій справі, керувався ст.ст. 317, 319, 321, 386, 391 ЦК України, ст.ст. 263-265 ЦПК України та виходив із необґрунтованості та недоведеності первісного позову ОСОБА_2 та ОСОБА_3 і, навпаки, обґрунтованості та доведеності зустрічного позову ОСОБА_4 у цій справі.

Апеляційний суд погоджується із такими висновками суду першої інстанції, вважає їх правильними, а рішення суду першої інстанції у цій частині таким, що ухвалено з додержанням вимог закону, є обґрунтованим та законним.

Оскільки, судом першої інстанції було правильно встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_6 (а.с.54), який є рідним батьком ОСОБА_4 та рідним братом ОСОБА_2

Зазначені обставини визнавались сторонами у цій справі у суді першої інстанції, а тому доказуванню в силу вимог ст. 81 ч. 1 ЦПК України у цій справі не підлягали.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 03.04.2017 року донька померлого ОСОБА_4 прийняла спадщину у вигляді житлового будинку з надвірними господарчими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, що належав спадкодавцеві (а.с.55), що зареєстроване в спадковому реєстрі за № 47304757 від 03.04.2017 року (а.с.56).

Згідно із довідками від 28.10.2014 року (а.с. 9,13), 09.02.2018 року (а.с.10, 14), виданими Оріхівським підрозділом з питань соціального захисту населення про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи ОСОБА_2 та ОСОБА_3, які зареєстровані в АДРЕСА_2, актом № 452 про фактичне проживання (а.с.86) станом на 09.02.2018 року фактично мешкають за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до повідомлення виконавчого комітету Оріхівської міської ради Запорізької області від 30.07.2018 року (а.с.88), ОСОБА_2 була повідомлена, що міською радою проводиться моніторинг вільних житлових приміщень для виділення у тимчасове користування її родині.

Допитані в суді першої інстанції свідки ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 пояснили, що їм достовірно відомо про те, що ОСОБА_2 декілька раз територіальним центром пропонувалося житло для тимчасового проживання, але вона зі співмешканцем відмовилися переїжджати. Крім того зазначали, що відповідач за зустрічним позовом перешкоджала покупцям будинку оглядати будинок, зривала вивіску про його продаж, не пускали до помешкання.

Відповідно до ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

А, відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Виходячи з положень ст. ст. 16, 391, 386 ЦК України власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Відповідно до ч.1 ст.9 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщена особа має право на забезпечення органами державної виконавчої влади, органами місцевого самоврядування та суб'єктами приватного права можливості безоплатного тимчасового проживання (за умови оплати особою вартості комунальних послуг) протягом шести місяців, з моменту взяття на облік внутрішньо переміщеної особи; для багатодітних сімей, осіб з інвалідністю, осіб похилого віку цей термін може бути продовжено.

Нормами ст. 2, 3 ЦПК України встановлено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, держави, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 є особистою власністю позивача ОСОБА_4, яка володіє ним на підставі свідоцтва про право на спадщину.

Відповідачі, залишаючись проживати в зазначеному будинку, перешкоджають позивачу ОСОБА_4 в користуванні належною їй власністю в повному обсязі, а тому суд першої інстанції правильно визнав вимоги зустрічного позову ОСОБА_4 у цій справі обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, а в задоволенні первісного позову ОСОБА_2 та ОСОБА_3 правильно вважав необхідним відмовити у цій справі.

За викладених обставин, враховуючи, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 чинять перешкоди ОСОБА_4 у користуванні та розпорядженні її власністю у вигляді вищезазначеного житлового будинку, не мають права на постійне проживання, без будь - якої правової підстави та згоди на проживання власника будинку ОСОБА_4 проживають в останньому, хоча не належать до членів сім'ї останньої, належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні, а тому підлягають виселенню з останнього за рішенням суду у цій справі.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію останньої, як первісного позивача та зустрічного відповідача у цій справі, викладену в її первісному позові та запереченнях на зустрічний позов у цій справі, яку вона вважає такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов'язковою підставою для скасування або зміни рішення.

ОСОБА_2 у своїй апеляційний скарзі посилалась на наявність обов'язкової підстави для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі, передбаченої ст. 376 ч. 3 п. 3 ЦПК України, зокрема: розгляд 12 грудня 2018 року даної справи відбувся за відсутності її та її представника, не повідомлених належним чином судом першої інстанції про дату, час і місце розгляду цієї справи, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Проте, ці доводи апеляційної скарги відповідача спростовуються матеріалами цієї справи, зокрема а.с. 127 - це телефонограма про повідомлення судом першої інстанції про дату, час і місце розгляду цієї справи 12 грудня 2019 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 через їх представника - адвоката Ілієнко І.С. (а.с. 65-67) за допомогою мобільного зв'язку за телефоном НОМЕР_1, що узгоджується із вимогами ст. ст. 128, 130 ч. 5 ЦПК України.

Так, в силу вимог ст. 130 ч. 5 ЦПК України вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі.

Крім того, інформація про дату, час і місце розгляду цієї справи судом першої інстанції була розміщена на офіційному веб - сайті судової влади України.

Оскільки, суд першої інстанції не визнавав явку ОСОБА_2, ОСОБА_3 чи їх представника - адвоката Ілієнко І.С. обов'язковою у цій справі, то останні судом першої інстанції у цій справі лише завчасно повідомлялись про дату, час і місце розгляду цієї справи 12 грудня 2018 року, а не викликались у дане судове засідання, що узгоджується із вимогами ст. 128 ч. 5 ЦПК України.

12 грудня 2018 року - це була вже друга неявка ОСОБА_2, ОСОБА_3 та їх представника Ілієнко І.С. у судові засіданні у цій справі поряд, а тому суд першої інстанції мав розглядати дану справу по суті незалежно від причини неявки останніх в силу вимог ст. 223 ч. 3 п. 2 ЦПК України.

ОСОБА_2, ОСОБА_3 та їх представник - адвокат Ілієнко І.С. мали достатньо часу у цій справі для надання всіх доказів в обґрунтування свого первісного позову та у спростування зустрічного позову у цій справі.

Враховуючи, що ОСОБА_2, ОСОБА_3, як позивачі за первісним позовом, зобов'язані були надати суду першої інстанції у цій справі всі докази в обґрунтування свого первісного позову ще при подачі цього позову до суду першої інстанції у серпні 2018 року, а як відповідачі за зустрічним позовом - у підготовчому судовому засіданні 25 вересня 2018 року (а.с.81), яке було відкладено судом першої інстанції у подальшому на 17 жовтня 2018 року.

Ст. 210 ЦПК України передбачені строки для розгляду цієї справи судом першої інстанції, яких останній мав дотримуватись у цій справі.

Задоволення судом зустрічного позову ОСОБА_4 виключало можливість задоволення первісного позову ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у цій справі.

В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.

Встановлено, що у цій справі відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.

Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України.

За змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; ж одні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності; с уд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення від доказування ОСОБА_2 та ОСОБА_3, як первісних позивачів та зустрічних відповідачів, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

ОСОБА_2, ОСОБА_3 та представник останніх не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування свого первісного позову та у спростування зустрічного позову у цій справі, та зокрема: що останні вселились у вищезазначений житловий будинок як члені сім'ї його власника - ОСОБА_4 (свідоцтво про право на спадщину за законом від 03.04.2017 року а.с.55) та проживають в ньому зі згоди останньої.

Оскільки, судом першої інстанції було правильно встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у серпні 2014 року вселялись у вищезазначений житловий будинок, власником якого ще на той час був рідний брат ОСОБА_2 - спадкодавець ОСОБА_6, як тимчасові жильці, а не члени сім'ї останнього.

Належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні.

Спадкодавець ОСОБА_6 не залишив заповіту на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відносно вказаного житлового будинку. Також за життя спадкодавця ОСОБА_6 будь-який сервітут (домовленість) відносно проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у вказаному житловому будинку після смерті останнього не встановлювався.

Належні, допустимі докази останнього у матеріалах цієї справи відсутні.

ОСОБА_4 є одноособовим власником вищевказаного житлового будинку на час розгляду цієї справи судом.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3, як тимчасові мешканці вищезазначеного житлового будинку, не набули будь-якого права на вказаний житловий будинок незалежно від тривалості проживання в ньому.

Оскільки, ОСОБА_2 та ОСОБА_3, як тимчасові мешканці вищезазначеного житлового будинку, відмовились виселятись із вказаного будинку у добровільному порядку, чинять перешкоди ОСОБА_4, як власнику будинку, в користуванні та розпорядженні цим будинком, вони підлягали виселенню із вказаного будинку без надання іншого житла в порядку задоволення зустрічного позову ОСОБА_4 в порядку ст. 391 ЦК України за рішенням суду у цій справі.

Оскільки, у ОСОБА_4 при вищевикладених встановлених судом фактичних обставинах цієї справи відсутній обов'язок забезпечення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 будь-яким житлом.

Права на житло ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не можуть бути реалізовані за рахунок порушення прав власника вищезазначеного житла ОСОБА_4, оскільки останні на дотримання вимог ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачені та мають забезпечуватись державою в порядку, передбаченому Законами України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», «Про житловий фонд соціального забезпечення» тощо.

Апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги ОСОБА_2

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Проте докази, передбачені ст. 367 ч. ч. 2, 3 ЦПК України у цій справі відсутні, і зокрема ОСОБА_2 та її представником апеляційному суду не надані.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи.

Разом із тим, апеляційним судом встановлено, що суд першої інстанції допустився помилки при вирішенні питання в порядку ст. 141 ЦПК України про судові витрати у вигляді судового збору 704,80 грн., сплаченого ОСОБА_15 при подачі вищезазначеного зустрічного позову до суду першої інстанції, стягнувши цей судовий збір солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у цій справі, які між собою не мають солідарного обов'язку по сплаті останнього на користь ОСОБА_4 у цій справі.

А тому, рішення суду у цій справі підлягає зміні за ініціативою апеляційного суду шляхом зазначення про стягнення цього судового збору 704,80 грн. на користь ОСОБА_4 з ОСОБА_2, ОСОБА_3 у цій справі по 352,40 грн. з кожного окремо.

Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-368, 372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 зі змінами залишити без задоволення.

Рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 12 грудня 2018 року у цій справі змінити в частині розподілу судових витрат, вказавши про стягнення судового збору 704,80 грн. на користь ОСОБА_4 з ОСОБА_2, ОСОБА_3 по 352,40 грн. з кожного окремо.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови апеляційним судом складений 19.03.2019 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Кочеткова І.В.Маловічко С.В.