Єдиний унікальний номер 233/925/19 Номер провадження 22-ц/804/2516/19
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 жовтня 2019 року Донецький апеляційний суд у складі:

судді-доповідача Соломахи Л.І.

суддів Космачевської Т.В., Мальованого Ю.М.

розглянувши у м. Бахмут Донецької області у приміщенні суду в письмовому провадженні цивільну справу № 233/925/19 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Українська залізниця" про стягнення заборгованості по заробітній платі з апеляційною скаргою відповідача - Акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 14 червня 2019 року у складі судді Бєлостоцької О.В., -

В С Т А Н О В И В:

18 лютого 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (далі ПАТ "Укрзалізниця") про стягнення заборгованості по заробітній платі.

Зазначав, що з 14 липня 2016 року по 17 липня 2017 року працював електрогазозварювальником виробничого підрозділу "Дебальцевське пасажирське локомотивне депо" структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниця".

З березня 2017 року роботодавець припинив йому виплату заробітної плати.

За період з 01 березня 2017 року по 17 липня 2017 року йому нарахована заробітна плата у розмірі 27 244,68 грн., за вирахуванням податків та інших обов`язкових платежів до виплати йому належить 21 369,69 грн., що підтверджується довідкою, виданою за місцем роботи. Зазначена довідка не засвідчена печаткою відповідача у зв`язку з вилученням відповідачем печаток зі структурних підрозділів, що продовжували свою діяльність на території тимчасово непідконтрольній органам державної влади України. Первинні документи для нарахування заробітної плати знаходяться у регіональній філії "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниця", куди він здав їх особисто у жовтні 2017 року.

Посилаючись на те, що відповідач добровільно заборгованість по заробітній платі до теперішнього часу йому не виплатив, просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 21 369,69 грн. (а.с. 1 - 3).

Постановою Кабінету Міністрів України № 938 від 31 жовтня 2018 року змінено тип публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" з публічного на приватне та перейменовано його в акціонерне товариство "Українська залізниця" (скорочене найменування АТ "Укрзалізниця").

Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 14 червня 2019 року, в якому ухвалою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 05 липня 2019 року виправлено описку, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з АТ "Укрзалізниця" на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в розмірі 20 225,29 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Стягнуто з АТ "Укрзалізниця" в дохід держави судовий збір у розмірі 727,21 грн. (а.с. 68 - 70, а.с. 72).

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з відповідачем, працював на посаді електрогазозварювальника виробничого підрозділу "Дебальцевське пасажирське локомотивне депо" структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниця", що підтверджується копією трудової книжки позивача.

На підставі наказу про припинення трудового договору № 8372/ДН-ОС від 10 липня 2017 року ОСОБА_1 звільнено з 17 липня 2017 року за пунктом 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату (а.с. 6 - 13).

На підтвердження розміру нарахованої, але не виплаченої заробітної плати позивачем надані довідки, які підписані головним інженером ОСОБА_2 та головним бухгалтером ОСОБА_3 , в яких зазначено, що ОСОБА_1 нараховано заробітну плату в березні 2017 року - 4 206,28 грн., в квітні 2017 року - 2 550,84 грн., в травні 2017 року - 2 668,32 грн., в червні 2017 року - 805,53 грн., в липні 2017 року - 17 013,71 грн. (а.с. 14, а.с. 15); до виплати за період з березня 2017 року по липень 2017 року належить за вирахуванням податків: за березень 2017 року - 3 344,77 грн., за квітень 2017 року - 2 028,39 грн., за травень 2017 року - 2 121,80 грн., за червень 2017 року - 640,55 грн., за липень 2017 року - 13 234,18 грн., всього 21 369,69 грн. (а.с. 14).

Згідно довідки АТ "Українська залізниця" від 13 березня 2019 року № 147/2 дохід ОСОБА_1 за 6 місяців з березня по липень 2017 року становить 1 439,16 грн. (до виплати 144,48 грн.) і складається із заробітної плати за першу половину березня 2017 року, в період з квітня по липень 2017 року заробітна плата позивачу не нараховувалась (а.с. 33).

Згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу (форма ОК-5) в березні 2017 року відповідачем позивачу нараховано заробітну плату в розмірі 4 206, 28 грн., з квітня 2017 року по липень 2017 року нарахування відсутні (а.с. 61 - 63).

Згідно видаткового касового ордеру № 859 від 26 жовтня 2018 року ОСОБА_1 26 жовтня 2018 року виплачена депонована заробітна плата за першу половину березня 2017 року у розмірі 1 144,40 грн. (а.с. 34).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд виходив з того, що на підтвердження заявлених позовних вимог позивачем надані довідки за підписом головного інженера ОСОБА_2 та головного бухгалтера ОСОБА_3 (а.с. 14 - 15), зазначені в них відомості відповідачем не спростовані; відповідачем не надано доказів, що відомості, які відображені в цих довідках, є недостовірними; відповідачем не спростовано наявність повноважень на складення таких довідок у осіб, що їх підписали. Заперечення відповідача проти позову зводяться до того, що у зв`язку з відсутністю доступу до первинних документів нарахування заробітної плати позивачу було припинено з 16 березня 2017 року, що не відповідає вимогам діючого законодавства України. Відповідно до положень Закону України "Про оплату праці", Закону України "Про бухгалтерських облік та фінансову звітність в Україні" посилання відповідача на відсутність первинної документації, як на підставу для відмови у нарахуванні та виплаті заробітної плати позивачу ОСОБА_1 , який до 17 липня 2017 року перебував у трудових правовідносинах з відповідачем, є неспроможними, оскільки обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, вести бухгалтерський, податковий облік законом покладено саме на роботодавця, а не на працівника. Згідно висновку Верховного Суду, який викладений у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 243/5469/17, відомості щодо виплати заробітної плати не обмежуються лише первинною документацією. Враховуючи, що відповідач сплатив позивачу заробітну плату за першу половину березня 2017 року в розмірі 1 144,40 грн., з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість по виплаті заробітної плати за період з другої половини березня 2017 року по 17 липня 2017 року в розмірі 20 225,29 грн. (21 369,69 - 1 144,40), яка визначена з урахуванням відрахованих обов`язкових платежів та податків. Згідно висновку Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10.2 унеможливлення виконання ПАТ "Українська залізниця", регіональною філією "Донецька залізниця" ПАТ "Українська залізниця" обов`язків, передбачених законодавством України про працю, зокрема, статтями 115, 116 КЗпП України, спричинено впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили). Проте наявність такого висновку не звільняє відповідача від обов`язку виплатити позивачу заборгованість із заробітної плати (а.с. 68 - 70).

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач АТ "Укрзалізниця" в апеляційній скарзі посилається на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 14 червня 2019 року та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Указом Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15 березня 2017 року "Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національній безпеці України" було введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15 березня 2017 року, відповідно до пункту 1 якого визначено, що тимчасово, до реалізації пунктів 1, 2 Мінського Комплексу заходів від 12 лютого 2015 року, а також до повернення захоплених підприємств до функціонування згідно із законодавством України, припинити переміщення вантажів через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей.

Адміністративні будівлі структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниця", які находяться за адресою: Донецька область, місто Донецьк, вулиця Артема, 68, 17 березня 2017 року були захоплені невідомими особами, у зв`язку з чим відкрито кримінальне провадження.

У зв`язку з відсутністю організаційних та технічних умов для здійснення господарської діяльності структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень", а також виробничих підрозділів підпорядкованих дирекції, викликаних припиненням переміщення вантажів через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей, і як наслідок відсутністю доступу до первинних документів, нарахування заробітної плати працівникам з 16 березня 2017 року припинено. На теперішній час відповідач не має можливості підтвердити інформацію щодо фактичного виконання позивачем робіт визначених трудовим договором, а також здійснити нарахування заробітної плати та інших виплат.

Відповідно до статті 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Науково-правовим висновком Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10.2 підтверджується неможливість виконання ПАТ "Укрзалізниця" в особі регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниця" обов`язків передбачених чинним законодавством України через вплив форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).

Проте суд першої інстанції не дав належної оцінки Науково-правовому висновку Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року №126/2/21-10.2, а також не врахував висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду України від 23 березня 2016 року у справах № 6-364цс16 та № 6-365цс16, від 25 травня 2016 року у справі №6-948цс16.

В порушення вимог статей 12, 77, 78, 81 ЦПК України, статті 237 ЦК України, частини п`ятої статті 65 Господарського кодексу України, статі 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", "Уніфікованої системи організаційно-розпорядча документація. Вимоги до оформлення документів. ДСТУ 4163-2003", яка затверджена наказом Держспоживстандарту України від 07 липня 2003 року № 55, суд першої інстанції ухвалив рішення на підставі паперів складених після 16 березня 2017 року невідомими особами, надана позивачем довідка складена без зазначення назви підприємства, від імені якого складено документ, дати складання, реєстраційного індексу документа та підписана особою, яка не наділена повноваженнями на підписання документів від імені підприємства. Надані позивачем папери не містять підписи посадових осіб та не завірені печаткою, а тому не є допустимими доказами.

Статті 115, 116 КЗпП України не позбавляють позивача обов`язку доведення наявності права на отримання певних сум. Позивачем не надано документів, що підтверджують виконання ним роботи передбаченої трудовим договором, зокрема табелю обліку використання робочого часу, а також не надано доказів щодо тарифної ставки (окладу), виходячи з якої повинна обраховуватись заробітна плата, розрахунково-платіжних відомостей та інших документів з обліку праці та зарплати за спірний період, а тому відсутні підстави проводити розрахунок заборгованості за спірний період, виходячи із його окладу та стягувати заборгованість по заробітній платі за цей період взагалі.

Суд першої інстанції ухвалив рішення, незважаючи на те, що позивачем не доведено право на отримання заробітної плати за спірний період, оскільки ним не надано доказів на підтвердження даної вимоги. Аналогічна правова позиція міститься в постановах Донецького апеляційного суду від 15 липня 2019 року у справі № 227/1462/19, від 17 липня 2019 року у справі № 236/1453/19 та 17 липня 2019 року у справі № 225/6798/18. Відповідні висновки викладені також у постановах Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 408/2306/17-ц, від 11 квітня 2019 року у справі № 408/2445/17-ц.

Відповідно до абзацу 5 пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" від 24 грудня 1999 року № 13, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Проте суд першої інстанції не зазначив в резолютивній частині рішення чи включає визначена судом сума податки й інші обов`язкові платежі (а.с. 79 - 84).

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 02 вересня 2019 року за апеляційною скаргою відповідача АТ "Укрзалізниця" відкрито апеляційне провадження (а.с. 94 - 97).

Позивач ОСОБА_1 про постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження від 02 вересня 2019 року повідомлений відповідно до Закону України від 12 серпня 2014 року №1632-VII "Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв`язку з проведенням антитерористичної операції" шляхом розміщення 02 вересня 2019 року інформації на офіційному веб-порталі судової влади з посиланням на веб-адресу судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень (а.с. 100). Копія апеляційної скарги відповідача була направлена позивачу на зазначену ним в позовній заяві електронну адресу (а.с. 98, а.с. 102).

Письмовий відзив на апеляційну скаргу відповідача позивачем ОСОБА_1 на час розгляду справи не наданий.

Відповідно до частини третьої статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 16 вересня 2019 року справу відповідно до частини першої статті 369, частини тринадцятої статті 7 ЦПК України призначено до розгляду в порядку письмового провадження (без повідомлення учасників справи), оскільки ціна позову у цій справі складає 21 369,69 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, сторони клопотання про розгляд справи у суді апеляційної інстанції з їх повідомленням не заявили та справа не відноситься до справ, які відповідно до частини четвертої статті 274 ЦПК України не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга відповідача АТ "Укрзалізниця" задоволенню не підлягає.

Відповідно до частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Оскаржуване відповідачем рішення відповідає зазначеним вимогам процесуального закону.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з відповідачем, працював на посаді електрогазозварювальника виробничого підрозділу "Дебальцевське пасажирське локомотивне депо" структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниця", що підтверджується копією трудової книжки позивача.

На підставі наказу про припинення трудового договору № 8372/ДН-ОС від 10 липня 2017 року ОСОБА_1 звільнено з 17 липня 2017 року за пунктом 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату (а.с. 6 - 13).

Відповідачем факт перебування позивача з ним у трудових відносинах до 17 липня 2017 року не оспорюється.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно матеріалів справи, зокрема апеляційної скарги, відповідач не оспорює той факт, що при звільненні позивача розрахунок з ним не проведено. Відповідач посилається на те, що робоче місце позивача фактично знаходилось на території, на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, що через захоплення підприємства відповідач втратив контроль над виробничими потужностями, що захоплення підприємства сприяє загрозі життя при знаходженні на території виробничих підрозділів уповноважених осіб, які мають здійснювати організацію та контроль ведення господарської діяльності, у зв`язку з чим відповідачне має об`єктивної можливості перевірити факт виконання позивачем своїх професійних обов`язків у спірний період та виконати свої зобов`язання за трудовим договором, а тому через відсутність зв`язку з виробничими підрозділами, а також не передачею з непідконтрольної території первинних документів, на підставі яких здійснюється нарахування заробітної плати та інші виплати, нарахування заробітної плати працівникам з 16 березня 2017 рокуприпинено.

Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, статті 1 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР "Про оплату праці" заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

Відповідно до частини другої статті 30 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР "Про оплату праці" роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Відповідно до статті 8 Закону України від 16 липня 1999 року № 996-XIV "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" питання організації бухгалтерського обліку на підприємстві належать до компетенції його власника (власників) або уповноваженого органу (посадової особи) відповідно до законодавства та установчих документів.

Відповідальність за організацію бухгалтерського обліку та забезпечення фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій у первинних документах, збереження оброблених документів, регістрів і звітності протягом встановленого терміну, але не менше трьох років, несе власник (власники) або уповноважений орган (посадова особа), який здійснює керівництво підприємством відповідно до законодавства та установчих документів.

Враховуючи, що трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства або уповноваженим ним органом, за якою власник підприємства або уповноважений ним орган зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату (частина перша статті 21 КЗпП України), що обов`язок організувати бухгалтерський облік на підприємстві покладено на власника або уповноважений ним орган, саме відповідач має довести, що він виплатив позивачу заробітну плату.

Відповідно до статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до частин першої, другої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Висновок суду першої інстанції про доведеність заборгованості відповідача по заробітній платі позивачу за період з березня по липень 2017 року у розмірі 20 225,29 грн. підтверджується:

1) наданими позивачем до суду першої інстанції довідками про доходи, які підписані головним інженером виробничого підрозділу "Дебальцевське пасажирське локомотивне депо" структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниця" ОСОБА_2 , а також головним бухгалтером цього виробничого підрозділу ОСОБА_3 , тобто посадовими особами виробничого підрозділу, в якому працював та з якого був звільнений позивач; згідно зазначених довідок позивачу ОСОБА_1 нарахована заробітна плата: за березень 2017 року - 4 206,28 грн., за квітень 2017 року - 2 550,84 грн., за травень 2017 року - 2 668,32 грн., за червень 2017 року - 805,53 грн., за липень 2017 року - 17 013,71 грн., всього за період з березня 2017 року по 17 липня 2017 року 27 244,68 грн.; сума до виплати за вирахуванням податків складає 21 369,69 грн., в тому числі за березень 2017 року - 3 344,77 грн., за квітень 2017 року - 2 028,39 грн., за травень 2017 року - 2 121,80 грн., за червень 2017 року - 640,55 грн., за липень 2017 року - 13 234,18 грн. (а.с. 14, а.с. 15);

2) наданим відповідачем видатковим касовим ордером № 859 від 26 жовтня 2018 року, який складений структурним підрозділом "Донецька дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниця", згідно якого позивачу ОСОБА_1 за першу половину березня 2017 року виплачена депонована заробітна плата в сумі 1 144,40 грн. (нараховано за березень 2017 року 1 439,16 грн., утримано 294,76 грн., до виплати 1 144,40 грн. (а.с. 33, а.с. 34)

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що надані позивачем довідки не є належними та допустимими доказами, є недоведеними.

По-перше, надані позивачем довідки дійсно не містять печатки, кутового штампу, дати їх видачі. Проте з їх змісту встановлено, що вони видані позивачу у зв`язку із його перебуванням у трудових відносинах з відповідачем, а саме, за період його роботи з 14 липня 2016 року по 17 липня 2017 року електрозварювальником виробничого підрозділу "Дебальцевське пасажирське локомотивне депо" структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниця". В довідці на а.с. 15 зазначено, що вона видана ВП ТЧ Дебальцеве СП "ДДЗП" філії "Дон.зал" ПАТ, тобто виробничим підрозділом "Дебальцевське пасажирське локомотивне депо" структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниця", ідентифікаційний код за , який відповідає коду ЄДРПОУ регіональної філії "Донецька залізниця" АТ "Укрзалізниця". Відомості у довідці на а.с. 15 щодо розміру нарахованої позивачу заробітної плати за період з липня 2016 року по березень 2017 року повністю співпадають з відомостями персоніфікованого обліку з Реєстру застрахованих осіб, які були надані на запит суду першої інстанції (а.с. 55, а.с. 60 - 63).

В довідці зазначено посади осіб, якими вони підписані, а саме головним інженером виробничого підрозділу "Дебальцевське пасажирське локомотивне депо" структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниця" ОСОБА_2, та головним бухгалтером цього виробничого підрозділу ОСОБА_3 (а.с. 14, а.с. 15), тобто посадовими особами виробничого підрозділу, в якому працював та з якого був звільнений позивач.

Посилаючись на те, що довідка підписана невідомими особами, відповідач не надав суду доказів про те, що особи, від імені яких підписана довідка, - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , на час звільнення позивача не займали на підприємстві відповідача зазначені в довідці посади, що вони таку довідку не підписували та позивачу не видавали. Отже, суд першої інстанції правильно зазначив, що відповідачем повноваження осіб, що підписали довідку, не спростовані.

По-друге, відповідач визнає, що з 16 березня 2017 року припинив нарахування заробітної плати позивачу, але доказів, які б спростовували той факт, що позивач в період з 16 березня 2017 року по день звільнення 17 липня 2017 року виконував свої трудові обов`язки, відповідачем суду не надано.

Крім того, наказом начальника регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниця" від 15 березня 2017 року № 384-Н у зв`язку з відсутністю організаційних та технічних умов для здійснення господарської діяльності структурних підрозділів "Донецька дирекція залізничних перевезень" та "Луганська дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниця", викликаних перекриттям усіх залізничних колій, що ведуть до лінії розмежування, встановлено початок простою з 16 березня 2017 року для всіх працівників апарату управління структурних підрозділів "Донецька дирекція залізничних перевезень" та "Луганська дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниця"; доручено начальникам структурних підрозділів "Донецька дирекція залізничних перевезень" та "Луганська дирекція залізничних перевезень" встановити відповідними наказами початок простою з 16 березня 2017 року для всіх працівників, підпорядкованих їм структурних підрозділів; забезпечити облік використання часу знаходження працівників у простої; оплату за час простою не з вини працівників провести з розрахунку двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу) за весь час простою в робочі дні (зміни) згідно графіку роботи.

Відповідно до наказу від 17 березня 2017 року № 236/ДН, який виданий начальником структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень", до складу якого входить виробничий підрозділ "Дебальцевське пасажирське локомотивне депо", в якому працював позивач, у зв`язку з відсутністю організаційних та технічних умов для здійснення господарської діяльності, викликаних перекриттям усіх залізничних колій, що ведуть до лінії розмежування з непідконтрольною українській владі територією, встановлено початок простою для всіх працівників виробничих підрозділів дирекції з 20 березня 2017 року; на час простою встановлено щоденний режим роботи згідно діючих Правил внутрішнього трудового розпорядку та зобов`язано всіх працівників, які знаходяться на простої, з`являтися на свої робочі місця, актові зали, кабінети технічного навчання; зобов`язано працівників, які знаходяться на простої, розписуватися на початку та наприкінці робочого дня в "Журналі обліку приходу-уходу працівників, які знаходяться на простої"; призначено відповідальними за облік працівників, які знаходяться на простої, начальників відповідних виробничих підрозділів; на весь період простою працівникам в табелі обліку використання робочого часу проставляти літерний код "П"; оплату за час простою не з вини працівників провести з розрахунку 2/3 тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу) за весь час простою згідно графіку роботи.

Відповідно до частини першої статті 113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу).

Відповідно до частини четвертої статті 97 КЗпП України, статті 22 Закону України від 24.03.1995 року № 108/95-ВР "Про оплату праці" власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не надано суду доказів, що він виконував свої посадові обов`язки в період з 16 березня 2017 року по день звільнення, не надано табелів обліку використання робочого часу, розрахунково-платіжних відомостей, не ґрунтуються на законі, оскільки відповідно до частини другої статті 30 Закону України "Про оплату праці" саме відповідач, як роботодавець, зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи. Відповідачем не надано суду доказів про те, що позивач в спірний період не виконував свої трудові обов`язки. Неспроможність роботодавця забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи не звільняє його від обов`язку виплачувати працівникові заробітну плату.

Відповідачем, а саме структурним підрозділом "Донецька дирекція залізничних перевезень", до суду першої інстанції надана довідка від 13 березня 2019 року № 147/2, згідно якої ОСОБА_1 , електрогазозварювальнику виробничого підрозділу "Дебальцевське пасажирське локомотивне депо" структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниця", нарахована заробітна плата: за березень 2017 року 1 439,16 грн. (до видачі 1 144,40 грн.), за квітень 2017 року 0,00 грн., за травень 2017 року 0,00 грн., за червень 2017 року 0,00 грн., за липень 2017 року 0,00 грн. Довідка підписана в.о. начальника Подлузьким В.О. та заступником начальника фінансово-економічного відділу Зікєєвою С.С. (а.с. 33).

Апеляційний суд вважає, що цей доказ не є достовірним, оскільки на його підставі не можна встановити дійсні обставини справи.

По-перше, згідно наданого відповідачем видаткового касового ордера № 859 від 26 жовтня 2018 року, який складений тим же структурним підрозділом "Донецька дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниця", 1 144,40 грн. це заробітна плата ОСОБА_1 за першу половину березня 2017 року (а.с. 34), тобто довідка від 13 березня 2019 року № 147/2 не містить нарахувань за період з 16 по 31 березня 2017 року і відповідно нарахувань за квітень - липень 2017 року.

По-друге, згідно листа структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень" від 13 березня 2019 року № 147/1, який наданий відповідачем до суду першої інстанції, відповідач визнає, що ним з 16 березня 2017 року припинено нарахування та виплату заробітної плати позивачу, посилаючись на відсутність первинних документів, які мають надаватися виробничими підрозділами, у зв`язку з чим, як зазначено в листі структурний підрозділ "Донецька дирекція залізничних перевезень" не може надати довідку про загальну суму заробітної плати з розшифруванням за видами виплат, розмірами і підставами відрахувань та сумами заробітної плати, що підлягають виплаті при звільненні за кожен місяць окремо, довідку розрахунок виплат при звільненні, довідку про розмір компенсації при звільненні (а.с. 32 - 32зв). Зазначений лист підписаний в.о. начальника В.О. Подлузським, тобто тією ж посадовою особою, якою підписана і довідка про доходи від 13 березня 2019 року № 147/2. Отже, довідка про доходи від 13 березня 2019 року № 147/2 та лист структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень" від 13 березня 2019 року № 147/1, які складені одним і тим же структурним підрозділом в один день та підписані однією і тією ж посадовою особою, не узгоджуються між собою. Неможливість надати довідку про суми заробітної плати, що підлягають виплаті при звільненні позивачу, про розмір компенсації за невикористану відпустку при звільненні та про будь-які інші, належні при звільненні виплати, на що посилається відповідач, не є доказом відсутності такої заборгованості.

Посилання відповідача на те, що на підконтрольній Україні території відсутня первинна документація для нарахування заробітної плати за період з 16 березня 2017 року по 17 липня 2017 року, є необґрунтованими.

Згідно доданого відповідачем до відзиву на позовну заяву Науково-правового висновку Торгово-промислової палати України щодо унеможливлення виконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10.2, який складений на замовлення ПАТ "Укрзалізниця", встановлено, що:

- наказом регіональної філії "Донецька залізниця" № 682-Н від 12 травня 2017 року "Про формування робочої комісії з опрацювання первинних документів щодо остаточного розрахунку працівників структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень" створена робоча комісія з працівників регіональної філії "Донецька залізниця" до моменту закінчення скорочення штату працівників Донецької дирекції залізничних перевезень з метою опрацювання документів вказаної дирекції, повноти утримань та перерахування податків і зборів, формування документів обліку та розрахунку заробітної плати, відображення господарських операцій в фінансовій звітності та з інших питань фінансової діяльності;

- наказом регіональної філії "Донецька залізниця" № 899-Н від 26.06.2017 року "Про введення в дію Порядку остаточного розрахунку працівників структурних підрозділів "Донецька дирекція залізничних перевезень" та "Луганська дирекція залізничних перевезень" уведено в дію Порядок остаточного розрахунку працівників структурних підрозділів "Донецька дирекція залізничних перевезень" та "Луганська дирекція залізничних перевезень", яким враховується нестандартна ситуація та особливості роботи регіональної філії "Донецька залізниця", оскільки частина структурних підрозділів та працівників знаходяться на тимчасово неконтрольованій Україною території, а виплата здійснюється на контрольованій території України регіональною філією "Донецька залізниця" через каси структурних підрозділів "Донецька дирекція залізничних перевезень" та "Луганська дирекція залізничних перевезень" за місцем їх знаходження (м. Лиман) та регламентується здійснення проведення остаточного розрахунку з працівниками структурних підрозділів відповідної дирекції робочими комісіями з опрацювання первинних документів щодо остаточного розрахунку з працівниками структурних підрозділів "Донецька дирекція залізничних перевезень" та "Луганська дирекція залізничних перевезень" (а.с. 36 - 52).

Позивач в позовній заяві стверджує, що після звільнення ним у жовтні 2017 року до регіональної філії "Донецька залізниця" здано пакет документів відповідно до вищезазначеного Порядку остаточного розрахунку працівників. Проте до теперішнього часу, вже протягом двох років, рішення щодо виплати сум, належних йому при звільненні, не прийнято та виплати не здійснені.

Крім того, суд першої інстанції правильно зазначив, що згідно правового висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, який викладений у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 243/5469/17, відомості щодо виплати заробітної плати не обмежуються лише первинною документацією роботодавця. Отже відсутність у відповідача первинної документації не є підставою для не нарахування та не виплати позивачу заробітної плати.

Згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб (форма ОК-5) в березні 2017 року відповідачем позивачу нараховано заробітну плату в розмірі 4 206, 28 грн. (а.с. 61 - 63), що відповідає відомостям про нараховану позивачу заробітну плату, зазначеним в довідці, наданій до суду першої інстанції позивачем.

Відповідно до статті 20 Закону України від 08 липня 2010 року № 2464-VI "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" Реєстр застрахованих осіб - автоматизований банк відомостей, створений для ведення єдиного обліку фізичних осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню відповідно до закону.

Реєстр застрахованих осіб складається з електронних облікових карток застрахованих осіб, до яких включаються відомості про застрахованих осіб, інформація про набуття прав на одержання страхових виплат за всіма видами загальнообов`язкового державного соціального страхування та інформація про виплати за всіма видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Реєстр застрахованих осіб формує та веде Пенсійний фонд, користувачами цього реєстру є органи доходів і зборів та фонди загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Персоніфіковані відомості про заробітну плату (дохід, грошове забезпечення, допомогу, компенсацію) застрахованих осіб, на яку нараховано і з якої сплачено страхові внески, та інші відомості подаються до Пенсійного фонду роботодавцями, підприємствами, установами, організаціями, військовими частинами та органами, які виплачують грошове забезпечення, допомогу та компенсацію відповідно до законодавства.

Відповідно до пункту 5 розділу I "Загальні положення" Положення про реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, який затверджений постановою Пенсійного фонду України від 18.06.2014 року № 10-1, Реєстр застрахованих осіб забезпечує, в тому числі, облік застрахованих осіб у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування та їх ідентифікацію; накопичення, зберігання та автоматизовану обробку інформації про страховий стаж та заробітну плату (дохід, грошове забезпечення, допомогу, компенсацію), про набуття застрахованими особами права на отримання страхових виплат за окремими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до пункту 2 розділу IV "Дані облікової картки Реєстру застрахованих осіб, зміни та уточнення до них" зазначеного Положення до облікових карток Реєстру застрахованих осіб вносяться відомості про фізичних осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню відповідно до законодавства, та інша інформація, необхідна для обчислення, призначення та здійснення страхових виплат за окремими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, а саме:

персоніфіковані відомості про застрахованих осіб та інформація про нарахування страхових внесків, про трудовий та страховий стаж, особливі умови праці, які дають право на пільги в пенсійному забезпеченні та із загальнообов`язкового державного соціального страхування, період, який відповідно до законодавства зараховується до страхового стажу без сплати страхових внесків, кількість календарних днів перебування у трудових та цивільно-правових відносинах, проходження служби за відповідний місяць, що подаються страхувальниками у складі звітності;

відомості про заробітну плату (дохід, грошове забезпечення, допомога та компенсація, на які нараховано і з яких сплачено страхові внески), що подаються роботодавцями, - підприємствами, установами, організаціями, військовими частинами та органами, які виплачують грошове забезпечення, допомогу та компенсацію відповідно до законодавства.

Отже, відомості Реєстру застрахованих осіб про заробітну плату (дохід, грошове забезпечення, допомога та компенсація, на які нараховано і з яких сплачено страхові внески), є офіційними відомостями, які подаються до Реєстру роботодавцями. Наявність в системі персоніфікованого обліку відомостей про нараховану позивачу заробітну плату за березень 2017 року в сумі 4 206,28 грн., які подані саме роботодавцем, тобто відповідачем, спростовує його доводи про відсутність у відповідача первинної документації щодо нарахування позивачу заробітної плати після 16 березня 2017 року.

Крім того, згідно довідки - розрахунку оплати середньої зарплати від 13 березня 2019 року № 147/3, яка видана структурним підрозділом "Донецька дирекція залізничних перевезень" у м. Лиман, тобто на підконтрольній державі Україна території, погодинна тарифна ставка позивача згідно штатного розпису від 21.03.2017 року станом на час звільнення складає 24,70 грн., надбавка за вислугу років 30% (а.с. 35), що також спростовує доводи відповідача про відсутність у нього первинної документації для нарахування позивачу заробітної плати після 16 березня 2017 року.

Враховуючи, що відповідач в порушення Закону України від 16 липня 1999 року № 996-XIV "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР "Про оплату праці" не надав суду першої інстанції документів за підписом відповідальної посадової особи про належну позивачу заробітну плату за період простою з 16 березня 2017 року по 17 липня 2017 року, про виплати, які належать позивачу при звільненні та про їх виплату, в апеляційній скарзі визнає, що з 16 березня 2017 року нарахування позивачу заробітної плати припинено через відсутність первинних документів, що розрахунок з позивачем при його звільненні не проведено, суд першої інстанції при вирішенні спору обґрунтовано виходив з доказів, наданих позивачем, які узгоджуються з відомостями з системи персоніфікованого обліку, та дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення на користь позивача заборгованості з виплати заробітної плати (сум, які належали йому від підприємства на день звільнення) з урахуванням наданих відповідачем доказів про виплату позивачу заробітної плати за першу половину березня 2017 року.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не дав належної оцінки Науково-правовому висновку Торгово-промислової палати № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року, яким підтверджується настання для відповідача з 20 березня 2017 року обставин непереборної сили,що є підставою для звільнення від виплати заборгованості по заробітній платі, є необгрунтованими.

Відповідно до Науково-правового висновку Торгово-промислової палати України №126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року щодо унеможливлення виконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю при вивільнені працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) терористична загроза та загроза територіальної цілісності України, у тому числі територій міста Донецьк Донецької області, міста Луганськ Луганської області, що супроводжується актами тероризму, для подолання яких направлене проведення в Донецькій та Луганській областях антитерористичної операції у 2014 році та станом на поточну дату заходи її проведення тривають є надзвичайними, непередбачуваними та невідворотними обставинами, що об`єктивно унеможливлюють виконання обов`язків сторонами, передбачених умовами трудового договору (контракту), законодавчими та іншими нормативними актами.

У зв`язку із тим, що виробничі потужності, які було закріплено за структурними підрозділами "Донецька дирекція залізничних перевезень" та "Луганська дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниця", що знаходяться на територіях міста Донецька і Донецької області, міста Луганська та Луганської області, які перебувають під контролем незаконних збройних формувань, і вийшли із-під контролю роботодавця у зв`язку із злочинним їх захопленням для подальшої господарської діяльності представниками цих незаконних збройних формувань і термін їх повернення є невідомим, термінове припинення трудових відносин з усіма працівниками, що за трудовим договором виконують функціональні обов`язки на цих виробничих потужностях у зв`язку із скороченням штату, згідно з пунктом1 статті 40 КЗпП України, є вимушеним, необхідним, об`єктивним та упереджуючим заходом.

Втрата контролю і доступу ПАТ "Укрзалізниця", регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниця" до виробничих потужностей та іншого майна, що знаходиться за адресою: Донецька область місто Донецьк вул. Артема , 68 та Луганська область місто Луганськ вул. Кірова, 44 , у тому числі до трудових книжок працівників, оригіналів наказів, особових справ працівників, посадових інструкцій, табелів обліку робочого часу, примірників звітів, що подавались до контролюючих органів, комп`ютерної техніки із встановленим програмним забезпеченням трудових відносин з працівниками, починаючи з 20 березня 2017 року щодо структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень" та з 12 квітня 2017 року щодо структурного підрозділу "Луганська дирекція залізничних перевезень", коли фактично вийшло з під контролю управління вищевказаними виробничими потужностями, позбавило можливості ПАТ "Укрзалізниця", регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниця" виконати зобов`язання перед вивільненими працівниками згідно статей 47, 83, 115 і 116 КЗпП України, а саме: кожному звільненому працівнику структурних підрозділів "Донецька дирекція залізничних перевезень" та "Луганська дирекція залізничних перевезень" видати належно оформлену трудову книжку і провести розрахунок.

Це свідчить про відсутність вини ПАТ "Укрзалізниця" у невиконанні своїх обов`язків (а.с. 36 - 52).

Законом України від 02 вересня 2014 року № 1669-VII "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" встановлено, що сертифікат Торгово-промислової палати України є єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань (стаття 10).

Відповідно до статті 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Відповідальність роботодавця за затримку розрахунку при звільненні встановлена статтею 117 КЗпП України, згідно якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Тобто, форс-мажорні обставини, про існування яких йдеться у висновку, свідчать про відсутність вини підприємства в затримці виплати належних сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, як підстави для звільнення підприємства від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

Проте заробітна плата, в тому числі оплата за час простою (стаття 113 КЗпП), компенсація за невикористану відпустку (стаття 83 КЗпП України), вихідна допомога при звільненні (статті 44 КЗпП України) не є відповідальністю за порушення строків виплати належних працівнику при звільненні сум.

Закон України від 02 вересня 2014 року № 1669-VII "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" не скасовує обов`язків роботодавця, визначених статтями 47, 116 КЗпП України, та не передбачає особливостей щодо строків розрахунку при звільненні, встановлених статтею 116 КЗпП України.

Жодним нормативним актом про працю не передбачено звільнення роботодавця від виплати заробітної плати та цей обов`язок роботодавця не залежить від наявності або відсутності його вини.

Доводи відповідача про неврахування судом першої інстанції висновків щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду України від 23 березня 2016 року у справах № 6-364цс16 та № 6-365цс16, від 25 травня 2016 року у справі № 6-948цс16, є необґрунтованими, оскільки висновки у цих справах стосуються звільнення роботодавця від відповідальності за затримку виплати належних сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме звільнення від стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що не є предметом позову у цій справі.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Суд першої інстанції правильно послався на те, що згідно практики Європейського суду з прав людини (зокрема, справа "Суханов та Ільченко проти України", справа "Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини") "майно" може являти собою "існуюче майно" або засоби, включаючи "право вимоги", відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні "законне сподівання"/"правомірне очікування" (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності.

В рішенні у справі "Кечко проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "власності", яке міститься в першій частині статті 1 Протоколу № 1, має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як "майнові права", і, таким чином, як "власність" в цілях вказаного положення. Питання, що потребує визначення, полягає в тому, чи мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому, заявник право на матеріальний інтерес, захищений статтею 1 Протоколу № 1 (п. 22).

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Враховуючи, що позивач до 17 липня 2017 року знаходився у трудових відносинах з виробничим підрозділом "Дебальцевське пасажирське локомотивне депо" структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниця", майнові вимоги позивача щодо виплати сум, які належать йому при звільненні, відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського суду з прав людини.

Отже, оскільки відповідач не спростував надані позивачем довідки про доходи, видані виробничим підрозділом "Дебальцевське пасажирське локомотивне депо" структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" АТ "Укрзалізниця", визнає, що у строки, встановлені частиною першою статті 116 КЗпП України, розрахунок з позивачем не провів, не виплатив всі суми, що належали позивачу від підприємства при звільненні, не виплатив ці суми і на час розгляду справи судом першої інстанції, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про задоволення вимог позивача про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати.

Доводи апеляційної скарги про те, що правові висновки суду у цій справі не відповідають правовим висновкам Донецького апеляційного суду, які викладені у постановах від 15 липня 2019 року у справі № 227/1462/19, від 17 липня 2019 року у справах № 236/1453/19, № 225/6798/18, не ґрунтуються на законі.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не враховані висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 408/2306/17-ц, від 11 квітня 2019 року у справі № 408/2445/17-ц, також є необґрунтованими. Згідно зазначених постанов позивачу відмовлено у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості із заробітної плати, компенсації за невикористані дні відпустки, вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки позивачем не надано належних доказів на підтвердження своїх позовних вимог. У цій справі суд першої інстанції дійшов висновку, що надані позивачем ОСОБА_1 докази щодо заборгованості по заробітній платі є належними, з чим погодився суд апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції в резолютивній частині рішення не зазначено чи включає визначена судом сума податки й інші обов`язкові платежі, не спростовує висновки суду першої інстанції.

Відповідно до частини другої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Не зазначення судом першої інстанції в резолютивній частині чи включає визначена судом сума заборгованості 20 225,29 грн., яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, податки й інші обов`язкові платежі, не призвело до неправильного вирішення справи.

В мотивувальній частині судового рішення судом зазначено, що сума заборгованості 20 225,29 грн., яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, визначена судом за вирахуванням обов`язкових платежів та податків.

Якщо відповідачу судове рішення не зрозуміле, відповідно до статті 271 ЦПК України він може звернутися до суду з заявою про роз`яснення судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального права. Порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення або призвели до неправильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлено. Отже, підстав для скасування рішення суду в межах доводів апеляційної скарги не має.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги відповідача без задоволення, а рішення суду - без змін, підстави для зміни розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, відсутні.

За подання апеляційної скарги відповідачем сплачено судовий збір у розмірі 1 153,00 грн. (а.с. 85, а.с. 92).

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги відповідача без задоволення, підстави для відшкодування відповідачу витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги відсутні, такі судові витрати покладаються на відповідача.

Відомості про інші судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, сторонами не надані.

Керуючись статтями 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу відповідача Акціонерного товариства "Українська залізниця" залишити без задоволення.

Рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 14 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 21 жовтня 2019 року.

Суддя - доповідач: Л.І. Соломаха

Судді: Т.В. Космачевська

Ю.М. Мальований