КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

16 жовтня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Приходька К.П., Журби С.О.,

за участі секретаря: Сакалоша Б.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 14 червня 2019 року за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до держави - Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

у травні 2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду з даним позовом, мотивуючи його тим, що слідчим Шевченківського ВПГУНП у Львівської області Полуйко Н.В. допущено протиправну бездіяльність шляхом не проведення передбачених законом слідчих дій в досудовому розслідуванні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000032 від 08 травня 2015 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 304 КК України.

22 березня 2019 року позивачам стало відомо, що кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 000032 від 08 травня 2015 року - закрито постановою слідчого Шевченківського ВПГУНП у Львівської області Полуйко Н.В.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 11 квітня 2019 року скасовано постанову слідчого Шевченківського ВП ГУ НП у Львівській області Полуйко Н.В. про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 000032 від 08.05.2015 року. При цьому, слідчий суддя дійшов висновку про те, що слідчий Шевченківського ВПГУНП у Львівської області Полуйко Н.В. не вжив всі передбачені законом заходи для забезпечення ефективного досудового розслідування, що є підставою для висновку про неповноту досудового розслідування.

Позивачі зазначають, що ухвала Шевченківського районного суду м. Львова від 11 квітня 2019 року до тепер не виконана, слідчі дії не проводяться, вони жодного разу не отримували повісток про виклик на допит у якості потерпілих, їм не вручено пам`ятки про права та обов`язки потерпілого.

Вважають, що незаконним діями слідчого, спрямованими на умисне закриття кримінального провадження, свідоме не залучення їх до участі у провадженні в якості потерпілих,позивачам завдана моральна шкода, яка полягає у нервових стресах, переживаннях, порушенні режиму сну, що значно вплинуло на ритм їх життя. Розмір моральної шкоди оцінено ними в сумі 400 000 гривень, які просили стягнути з Державної казначейської служби за рахунок державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь позивачів.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 14 червня 2019 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись з даним рішенням, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу, в якій просять рішення суду скасувати з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи та ухвалити нове рішення про задоволення позовнихвимог у повному обсязі.

Зокрема, в доводах апеляційної скарги зазначають, що судом при прийнятті рішення не застосовано закон, який підлягав застосуванню, а саме Закон України «Про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», а також положення статей 1173, 1174 ЦПК України. Судом проігноровано постанову Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», а також практику Європейського Суду з прав людини.

Відповідач не скористався своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу в порядку, передбаченому частиною 1 статті 360 ЦПК України.

Згідно з частиною 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судове засідання по розгляду апеляційної скарги сторони не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. 22 серпня 2019 року позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 направили на адресу апеляційного суду заяву, в якій просили розглянути апеляційну скаргу у їх відсутності. У відповідності до вимог частини 2 статті 372 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду визнала можливим розглянути справу у відсутності сторін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про залишення скарги без задоволення, зважаючи на таке.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з його необґрунтованості.

Колегія суддів погоджується із такими висновками, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що Шевченківським ВП ГУНП у Львівській області Полуйко Н. В. здійснювалось досудове розслідування у кримінальному провадженні за № 000032 від 08.05.2015 року за ознаками ч. 1 ст. 304 КК України. Зазначене кримінальне провадження було закритепостановою слідчого Шевченківського ВПГУНП у Львівської області Полуйко Н.В. від 08.05.2015року.

Ухвалою слідчого - судді Шевченківського районного суду м. Львова від 11 квітня 2019 року скаргуна постанову слідчого Шевченківського ВП ГУ НП у Львівській області Полуйко Н.В. про закриття кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 000032 від 08.05.2015 року - задоволено.

Скасовано постанову слідчого Шевченківського ВП ГУ НП у Львівській області Полуйко Н.В. про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 000032 від 08.05.2015 року.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивачі, звертаючись до суду із вимогами про відшкодування моральної шкоди, пов`язують завдання такої шкоди із не залученням їх в якості потерпілих у кримінальному провадженні та закритті кримінального провадження за постановою слідчого, яка в подальшому була скасована ухвалою суду.

Відповідно до статті 56 Конституції Україникожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частин першої, другої, сьомої статті 1176 ЦК Українишкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 зазначеного Закону, право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає в тому числі і у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Аналізуючи у сукупності наведені положення чинного законодавства, апеляційний суд приходить до висновку про те, що позивачі не являються тими особами, які в розумінні вимог Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» мають право на відшкодування завданої моральної шкоди.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 25 травня 2016 року у справі № 6-440цс16.

Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Таким чином ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як зазначені органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

При цьому, з урахуванням положень пункту 10 частини другої статті 16, статей 21, 1173 та 1174 ЦК України, шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання зазначених рішень незаконними та їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними.

У пунктах 5.4, 6.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110цс18) вказано, що у випадку, коли шкода завдається органом державної влади, його посадовою або службовою особою, відшкодовувати таку шкоду зобов`язана держава, яка бере участь у справі через відповідні органи: орган, дії, бездіяльність якого призвели до негативних наслідків, та орган Державної казначейської служби України.

Враховуючи наведені вище норми матеріального права та обставини справи, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що оскарження позивачами процесуальних рішень органів досудового слідства в порядку кримінального судочинства є механізмом реалізації права на судовий контроль за додержанням прав особи в кримінальному провадженні та скасування таких рішень в судовому порядку не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди.

Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом у постановах від 27 березня 2019 року у справі № 243/9826/16-ц, від 11 лютого 2019 року у справі № 233/4186/16-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 646/5224/17, від 26 вересня 2018 року у справі № 638/12068/16-ц, від 04 липня 2018 року у справі № 614/2328/17.

Доказів відповідно до приписів статей 77-78 ЦПК України на підтвердження факту невиконання або неналежного виконання слідчим службових обов`язків під час досудового розслідування у вказаному вище кримінальному провадженні, та притягнення його до відповідальності, передбаченої чинним законодавством, позивачами не надано ані суду першої інстанції, ані апеляційному суду.

Крім того, вірними є висновки суду першої інстанції щодо недоведення позивачами факту заподіяння душевних страждань, яких вони, як стверджують зазнали у зв`язку з процесуальним рішенням слідчого, тому правові підстави, передбачені статтями 1173,1174ЦК Українидля відшкодування моральної шкоди відсутні.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені ст. 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

Отже, суд першої інстанції всебічно і об`єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

На підставі викладеного,керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 14 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 18 жовтня 2019 року.

Суддя - доповідач Таргоній Д.О.

Судді: Приходько К.П.

Журба С.О.