Постанова

Іменем України

09 жовтня 2019 року

м. Київ

Справа № 640/17935/16-ц

провадження № 61-10308св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 26 вересня 2017 року у складі судді Попрас В. О. та постанову Апеляційного суду Харківського області від 20 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Пилипчук Н. П., Кругової С. С., Маміної О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про вселення власника у житловий будинок.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що йому на праві власності належить будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. Із 09 вересня 2016 року відповідачі протиправно чинять йому перешкоди у вселенні до належного йому на праві власності будинку.

Після уточнення позовних вимог ОСОБА_1 просив вселити його до належного йому на праві власності житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 26 вересня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено. Вселено ОСОБА_1 у житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Апеляційного суду Харківської області від 20 грудня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 залишено без задоволення. Рішення Київського районного суду м. Харкова від 26 вересня 2017 року залишено без змін.

Задовольняючи позов, суди першої та апеляційної інстанцій виходили із того, що позивач є власником спірного будинку, тоді як відповідач не визнає за позивачем право користування цим будинком, а тому права позивача підлягають захисту шляхом вселення його у спірний будинок.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги

У травні 2018 року ОСОБА_3 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Київського районного суду м. Харкова від 26 вересня 2017 року та постанову Апеляційного суду Харківської області від 20 грудня 2017 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та передати справу на новий розгляд.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не витребувано у позивача доказів набуття права власності на спірний будинок, що унеможливило встановлення обставин, що мають значення для правильного вирішення спору. Позивач не навів будь-яких доказів про те, що він чи члени його сім' мають намір проживати у спірному будинку, тоді як на ім`я позивача зареєстровано близько 80 об`єктів нерухомості. Позивачем не доведено порушення його прав.

У жовтні 2018 року від ОСОБА_1 надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_3 , уякому заявник просить відхилити вказану касаційну скаргу та залишити без змін рішення судів попередніх інстанцій, посилаючись на те, що касаційна скарга є необґрунтованою і такою, що не підлягає задоволенню.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 27 серпня 2018 року відкрито касаційне провадження, витребувано цивільну справу та надано строк на подання відзиву на касаційну скаргу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_2 не підлягає задоволенню із таких підстав.

Судами встановлено, що 30 жовтня 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Широковою В. А. та зареєстрований за № 4273.

У забезпечення виконання своїх зобов`язань за договором позики від 30 жовтня 2009 року ОСОБА_3 передав ОСОБА_2 в іпотеку належний йому житловий будинок з надвірними буд івлями АДРЕСА_1 , про що між ними укладений договір про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідчений 30 жовтня 2009 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Широковою В. А. та зареєстрований за № 4275.

17 червня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений договір відступлення права вимоги за іпотечним договором (договором про задоволення вимог іпотекодержателя), який посвідчений 17 червня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В. М. та зареєстрований за № 875.

Згідно з довідкою із Державного реєстру на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майно щодо об`єкта нерухомого майна, ОСОБА_1 на підставі договору позики від 30 жовтня 2009 року № 4273, договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 30 жовтня 2009 року № 4275 та договору про відступлення права вимоги за іпотечним договором від 17 червня 2016 року № 875 є власником будинку АДРЕСА_1 .

Нормативно-правове обґрунтування

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушеним.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначені норми матеріального права визначають право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, із яким погодився й суд апеляційної інстанції, встановивши, що позивач є власником спірного будинку, тоді як відповідач не визнає за позивачем право користування цим будинком, правильно застосував наведені вище норми права та дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для вселення позивача у належний йому будинок.

Посилання заявника у касаційній скарзі на недоведеність позивачем порушення його прав є безпідставним, оскільки судами достеменно встановлено, що ОСОБА_3 не визнає за ОСОБА_1 права користуватися належним йому спірним будинком, що свідчить про порушення прав останнього, передбачених статтею 317 ЦК України.

Твердження заявника у касаційній скарзі про те, що на ім`я позивача зареєстровано близько 80 об`єктів нерухомого майна, не мають правового значення для вирішення цієї справи, оскільки наявність у позивача іншого майна не може бути підставою для відмови у задоволенні позову в цій справі.

Інші доводи касаційної скарги не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки вони по своїй суті зводяться до встановлення законності набуття позивачем права власності на спірний будинок, що не є предметом розгляду в цій справі.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, арішення судів попередніх інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 26 вересня 2017 року та постанову Апеляційного суду Харківського області від 20 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак

Ю. І. Гулейков

Г. І. Усик