Постанова

Іменем України

09 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 136/1942/16-ц

провадження № 61-19049св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Дундар І. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.,

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Сільськогосподарське підприємство «Турбівське»

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 14 лютого 2017 року у складі судді Стадник С. І. та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 24 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Сала Т. В., Копаничук С. Г., Марчук В. С.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати недійсним договір оренди землі від 04 травня 2014 року №177/4, укладений між нею та публічним акціонерним товариством «Сільськогосподарське підприємство «Турбівське» (далі - ПАТ «СП «Турбівське»), який зареєстрований 02 жовтня 2015 року в Реєстраційній службі Липовецького районного управління юстиції Вінницької області на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером 24985428.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вона є власником земельної ділянки, площею 2,0000 га, кадастровий номер :02:000:0181, на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 782069.

04 травня 2014 року вона уклала з ПАТ «СП «Турбівське» договір оренди землі № 117/4, за умовами якого передала останньому вищевказану земельну ділянку в оренду строком на 5 років.

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно дізналась, що строк дії укладеного між ними договору становить 7 років з правом пролонгації, тобто відповідачем самовільно збільшено строк дії договору оренди землі.

Крім того, товариством порушено умову про цільове призначення земельної ділянки, оскільки в акті на право власності вказано цільове призначення «для ведення особистого сільськогосподарського виробництва», а в договорі оренди вказано, що земельна ділянка передається в оренду для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, тобто земельна ділянка буде використовуватись не за цільовим призначенням.

Також у договорі невірно вказано дату видачі державного акта на право власності на земельну ділянку.

Вважає, що зареєструвавши договір на строк та цільове призначення земельної ділянки, яке з нею не обговорювалось, відповідач порушив її право володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, ввів її в оману щодо істотних умов договору, у зв`язку з чим просила позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 14 лютого 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано недійсним пункт 8 договору оренди землі № 117/4, який укладено 04 травня 2014 року між ОСОБА_1 та ПАТ «СП «Турбівське» в частині дії договору строком на 7 років.

У задоволенні решти вимог позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Встановивши, що оспорюваний договір укладений сторонами зі строком дії на 5 років, суд визнав недійсним пункт договору в частині дії договору протягом 7 років.

Відмовляючи у задоволенні іншої частини вимог, суд виходив із їх недоведеності.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 24 квітня 2017 року рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 14 лютого 2017 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з рішенням суду першої інстанції як таким, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернулася з касаційною скаргою до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами обох інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга аргументована тим, що суди неповно дослідили обставини справи, не надали їм належної правової оцінки та дійшли помилкових висновків при вирішенні спору.

Суди не врахували відсутність істотних умов при укладенні договору оренди землі, зокрема, ненадання нею, як власником землі, згоди використання земельної ділянки не за призначенням.

Відзив/заперечення на касаційну скаргу не надходили

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 травня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Сільськогосподарське підприємство «Турбівське» про визнання недійсним договору оренди землі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 грудня 2017 року вищезазначену справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справу № 136/1942/16-ц передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 782069, виданого Липовецькою районною державною адміністрацією Вінницької області 10 вересня 2009 року, ОСОБА_1 є власником земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, площею 2,0000 га, кадастровий номер :02:000:0181, яка розташована на території Турбівської селищної ради Липовецького району Вінницької області.

04 травня 2014 року ОСОБА_1 передала вищезазначену земельну ділянку в оренду ПАТ «СП «Турбівське» для ведення товарного сільськогосподарського виробництва строком на 5 років.

02 жовтня 2015 року ПАТ «СП «Турбівське» зареєструвало в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень право оренди вищевказаної земельної ділянки строком на 7 років.

Відповідно до пункту 8 договору, примірник якого міститься в реєстраційній справі, строк дії договору вказано 7 років.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилалась на те, що не надавала своєї згоди на укладення договору оренди з терміном дії 7 років, що свідчить про відсутність істотних умов договору і є підставою для визнання його недійсним.

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення касаційної скарги.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Мотивувальна частина

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосування норм права

Колегія суддів частково приймає аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

Аналогічний висновок зроблений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зроблено висновок, що «добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц зроблено висновок, що у разі, якщо з`ясувати справжній зміст відповідної умови договору неможливо за допомогою загальних підходів до тлумачення змісту правочину, передбачених у частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України, слід застосовувати тлумачення contra proferentem. Contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав). Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Установивши, що на момент укладення спірного договору оренди земельної ділянки сторони досягли згоди щодо істотних умов, у подальшому виконували його, виходячи з принципу вільного укладення договору, суди зробили висновок про відсутність підстав для визнання правочину недійсним.

Під час розгляду справи суди на підставі наданих обома сторонами примірників укладеного між ними договору оренди від 04 травня 2014 року № 117/4 встановили, що цифрою та прописом вказано строк дії договору - п`ять років.

Відповідно до пункту 41 договору оренди землі від 04 травня 2014 року № 117/4 договір укладено в трьох примірниках, що мають однакову юридичну силу, один з яких знаходиться у орендодавця, другий - орендаря, третій - в органі, який провів його державну реєстрацію.

У примірнику договору, який наявний у реєстраційній справі органу, що провів державну реєстрацію, строк дії договору має виправлення, зокрема у пункті 8 (цифрою і прописом) цей строк зазначений сім років (цифра «5» перекреслена та дописано цифру «7»).

Представник ПАТ «СП «Турбівське» під час розгляду цієї справи не заперечував ту обставину, що при укладенні оспорюваного договору оренди сторони домовились про п`ятирічний строк його дії.

За таких обставин, встановивши, що сторонами не заперечувалось, що при укладенні оспорюваного договору оренди вони домовились про п`ятирічний строк його дії, суди зробили неправильний висновок про визнання недійсним пункту 8 оспорюваного договору оренди.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що рішення судів попередніх інстанцій частково постановлено без додержання норм матеріального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржені судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову ОСОБА_1 у задоволенні позову.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 14 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 24 квітня 2017 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Сільськогосподарське підприємство «Турбівське» про визнання недійсним договору оренди землі відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. І. Крат

Судді:І. О. Дундар

В. І. Журавель Є. В. Краснощоков
М. М. Русинчук