Постанова

Іменем України

16 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 640/6698/17

провадження № 61-40933св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В., Сердюка В. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Орлова Олена Миколаївна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду міста Харкова від 13 грудня 2017 року у складі судді Муратової С. О. та постанову Апеляційного суду Харківської області від 19 червня 2018 року у складі колегії суддів: Піддубного Р. М., Котелевець А. В., Тичкової О. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Орлова О. М. (далі - приватний нотаріус Харківського МНО Харківської області), про визнання договору дарування недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до рішення Київського районного суду міста Харкова від 24 березня 2008 року ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 .

Між сторонами 24 грудня 2013 року був укладений нотаріально посвідчений договір дарування, відповідно до умов якого ОСОБА_1 безоплатно передав своєму сину ОСОБА_2 право власності на зазначений будинок.

Вказував, що він не мав наміру дарувати будинок, в якому проживає

з 2006 року та який є єдиним його житлом, а довіряючи синові, недостатньо приділив уваги змісту договору та вважав, що підписує заповіти на користь останнього та дочки, отже помилявся щодо природи правочину.

На підставі викладеного ОСОБА_1 просив визнати укладений 24 грудня 2013 року між ним та ОСОБА_2 договір дарування недійсним.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Київського районного суду міста Харкова від 13 грудня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що він помилявся щодо правової природи правочину та вважав, що укладає заповіти на користь своїх дітей.

Позивачем не надано суду доказів на підтвердження того, що оскаржуваний договір дарування від 24 грудня 2013 року вчинено внаслідок помилки,

а його посилання, викладені у позові, ґрунтуються на припущеннях.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Харківської області від 19 червня 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, а також зазначив, що доводи апеляційної скарги про те, що спірний житловий будинок побудовано здебільше за кошти ОСОБА_3 є безпідставним, оскільки рішенням Київського районного суду міста Харкова від 24 березня 2008 року встановлено, що протягом 2003-2007 років саме ОСОБА_1 за власні кошти на належній йому земельній ділянці АДРЕСА_1 зведено спірний житловий будинок.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтована тим, що позивач не пропустив строк позовної давності, тому суд першої інстанції безпідставно дійшов протилежних висновків.

Суди залишили поза увагою доводи позивача, який є особою похилого віку, що він довіряв своєму сину та вважав, що укладає заповіт, а не договір дарування, а також не мав волевиявлення на відчуження спірного майна.

На земельній ділянці позивача було побудовано два будинки, один з яких повинен був належати сину, а другий - дочці. Обидва будинки були за рішеннями судів оформлені на позивача. Відповідач не має жодного відношення до будинку АДРЕСА_1 .

З дня укладення спірного договору позивач разом з дочкою проживає

у вищевказаному будинку, іншого житла не має, фактичної передачі майна за договором дарування відповідачу не відбулося.

При укладенні договору дарування позивач помилився щодо обставин, які мають істотне значення, у нього було відсутнє волевиявлення на безоплатну передачу будинку у власність відповідача.

Обставини, які вказують на помилку - неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була та має істотне значення, є: вік позивача, стан здоров`я та потреба у зв`язку з цим у догляді й сторонній допомозі; наявність спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження проживати у спірному будинку після укладення договору дарування.

Доводи інших учасників справи

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 подав до суду відзив на касаційну скаргу, зазначивши, що всі доводи позивача надумані, не відповідають дійсності та не підтверджені жодними доказами. Будь-яких письмових доказів

в обґрунтування позовних вимог позивачем до суду не надано.

Договір дарування позивач уклав добровільно, при повному розумінні значення своїх дій. Наведені ним підстави позову не є обставинами для визнання спірного правочину недійсним у розумінні положень частини першої статті 233 ЦК України. Жодна сторона не заявила, що договір носить характер уявного та удаваного, позивач мав намір на укладення саме договору дарування, а не іншого правочину.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 31 серпня 2018 року відкрито касаційне провадження і витребувано цивільну справу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

02 жовтня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року справу призначено до розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що рішенням Київського районного суду міста Харкова від 24 березня 2008 року у справі № 2-1105/08/04 визнано за

ОСОБА_5 право власності на двоповерховий житловий будинок

літ. «А-2» з підвалом літ. «Ап» (приміщення № 1-17) та балконом літ. «а1», загально площею 252,8 кв. м, з ганком літ. «а», гараж літ. «Б», паркан № 1, ворота № 2 , хвіртку № 3 , які розташовані на АДРЕСА_1 .

Комунальне підприємство «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 01 серпня 2008 року надало витяг про реєстрацію права власності на вказаний житловий будинок з надвірними будівлями на підставі цього судового рішення за ОСОБА_1 .

Рішенням Київського районного суду міста Харкова від 24 березня 2008 року у справі № 2-1105/08/04 встановлено, що ОСОБА_1 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку від 26 червня

2003 року належала земельна ділянка площею 0,16 га на

АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

Вказаним рішенням також становлено, що протягом 2003-2007 років ОСОБА_1 за власні кошти на належній йому земельній ділянці на

АДРЕСА_1 зведено житловий будинок літ. «А-2» з підвалом літ. «Ап», балконом літ. «а1», ганком літ. «а», а також гараж літ. «Б».

Суди також встановили, що відповідно до договору дарування житлового будинку з надвірними будівлями від 24 грудня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Орловою О. М. за реєстровим № 1633, ОСОБА_1 подарував

ОСОБА_2 житловий будинок літ. «А-2» з надвірними будівлями

АДРЕСА_1 .

Дружина дарувальника - ОСОБА_4 , надала згоду на дарування житлового будинку, набутого у період зареєстрованого шлюбу, що підтверджується відповідною заявою від 21 листопада 2013 року, справжність підпису на якій засвідчена приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Орловою О. М. за реєстровим № 1494. Зміст цієї заяви доведений до відома обдаровуваного (пункт 7 договору дарування).

Вказані обставини також підтверджені нотаріально посвідченою заявою ОСОБА_4 від 21 листопада 2013 року.

Згідно з пунктом 8 договору дарування сторони свідчать, що в момент вчинення цього договору вони: усвідомлювали значення своїх дій і керували ними; мають необхідний обсяг цивільної дієздатності; договір укладений не під впливом тяжкої для них обставини і на вкрай невигідних умовах; договір вчинений не під впливом помилки, обману або насильства; договір вчинений без наміру приховати будь-які інші правочини, не є фіктивним, удаваним.

У пункті 9 договору дарування дарувальник засвідчив, що у результаті дарування житлового будинку з надвірними будівлями не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб, у тому числі малолітніх, неповнолітніх дітей, недієздатних чи обмежено дієздатних осіб та інших осіб, яких дарувальник зобов`язаний утримувати за законом чи договором.

Також заявою від 24 грудня 2013 року, посвідченою приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Орловою О. М., ОСОБА_1 засвідчив, що відносно житлового будинку літ. «А-2» з надвірними будівлями АДРЕСА_1 , який відчужується, не існує прав малолітніх чи неповнолітніх дітей, недієздатних чи обмежено дієздатних осіб на користування відчужуваним житловим будинком.

У пункті 13 договору дарування сторони підтвердили, що текст цього договору ними прочитаний та їм зрозумілий.

Державна реєстрація права власності на житловий будинок з надвірними будівлями за ОСОБА_2 у Державному реєстрі правочинів речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вчинена в день укладання правочину - 24 грудня 2013 року.

Cуди також встановили, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , на момент вчинення спірного правочину йому виповнилося 74 роки.

Дружина позивача - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є інвалідом другої групи за загальним захворюванням, безстроково.

Суди також встановили, що ОСОБА_1 належали житловий будинок та земельна ділянка площею 0,1 га на АДРЕСА_2 . Вказану земельну ділянку та розташований на ній житловий будинок з надвірними будівлями ОСОБА_1 продав ОСОБА_3 за договорами купівлі-продажу від 20 листопада 2006 року.

Встановлено, що місце проживання ОСОБА_1 з 11 жовтня

1996 року до 12 березня 2012 року було зареєстровано на АДРЕСА_2 .

У подальшому місце проживання ОСОБА_1 з 25 серпня 2016 року до 28 лютого 2017 року зареєстровано у квартирі АДРЕСА_3 , а з 23 березня 2017 року - на АДРЕСА_4 . За цією ж адресою з 23 березня 2017 року також зареєстроване місце проживання ОСОБА_3 .

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам постанова апеляційного суду не відповідає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно із частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з положеннями частини другої та третьої статті 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, а волевиявлення учасника правочину має бути вільним

і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірному будинку після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість заповіту, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірному будинку після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Разом з тим, обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказував, що він є особою похилого віку та потребує сторонньої допомоги, фактично мешкає у спірному будинку разом з дружиною, яка є особою похилого віку та інвалідом другої групи, та разом з дочкою, яка і надає їм допомогу.

При цьому, рішенням Київського районного суду міста Харкова

від 24 березня 2008 року у справі № 2-1105/08/04 встановлено, що ОСОБА_1 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку від 26 червня 2003 року належала земельна ділянка площею 0,16 га на АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

Вказаним рішенням також становлено, що протягом 2003-2007 років ОСОБА_1 за власні кошти на належній йому земельній ділянці на

АДРЕСА_1 зведено житловий будинок літ. «А-2» з підвалом літ. «Ап», балконом літ. «а1», ганком літ. «а», а також гараж літ. «Б».

Крім того, ОСОБА_1 вказував на відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати

у спірному будинку після укладення договору дарування.

Вказував, що в силу свого похилого віку (74 роки) у нотаріуса не розумів змісту укладеного між сторонами правочину та бажав укласти заповіт, яким розподілити належне йому майно між сином та дочкою.

Вказані обставини також були підтверджені у поданих до суду поясненнях третьої особи.

У квітні 2017 року відповідач, який є братом ОСОБА_3 , повідомив останню, що дім, який вона будувала разом за батьком, та в якому вона мешкає разом зі своєю родиною, належить йому, просив виселитися з цього будинку та шукати собі інше житло.

У подальшому ОСОБА_3 дізналася про спірний правочин, про що

і повідомила батьків, проте ОСОБА_1 вказував на те, що він не дарував відповідачу будинок, оскільки не мав такого наміру, тому звернувся до суду з цим позовом.

Апеляційний суд на норми матеріального права уваги не звернув, не спростував доводи ОСОБА_1 , що він побудував на одній земельній ділянці два будинки, яким у подальшому були присвоєні різні адреси, а саме: один - для сина, а другий - для дочки, проте відповідач у результаті помилки позивача під час підписання спірного правочину неправомірно заволодів будинком, який повинен був належати ОСОБА_3 .

Також суд апеляційної інстанції залишив поза увагою пояснення свідків, які вказували, що позивач разом з дружиною та дочкою проживають у спірному будинку на АДРЕСА_1 , не встановив місця постійного проживання ОСОБА_1 разом із сім`єю.

У мотивувальній частині рішення має міститися обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Вказані обставини апеляційний суд залишив поза увагою та не перевірив, відповідно, не спростував належними та допустимими доказами вищевказані доводи позивача.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, суд апеляційної інстанції не мотивував, чому залишив поза увагою доводи ОСОБА_1 про те, що житловий будинок

АДРЕСА_1 є його єдиним житлом, не встановив на підставі належних та допустимих доказів, чи має позивач у власності інше житлове приміщення.

Разом з тим, реєстрація позивача в іншому приміщенні не свідчить про те, що він має у власності інше житло та мешкає у ньому.

Отже, апеляційний суд не встановив, яке житло є постійним місцем проживання ОСОБА_1 та чи не підлягає захисту його право на повагу до житла з урахуванням вимог статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Отже, апеляційний суд не дав належної правової оцінки доводим позивача про відсутність його волевиявлення на відчуження будинку, наявність у позивача спірного житла як єдиного, відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором та продовження позивачем проживати у спірному будинку після укладення договору дарування.

Залишивши поза увагою доводи позивача, якими він обґрунтовував свої позовні вимоги, а також встановлені під час розгляду справи обставини, що передували укладенню спірного договору дарування, суд апеляційної інстанції дійшов передчасного висновку про відсутність правових підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним.

Зазначене вище свідчить про неповне встановлення судом апеляційної інстанції фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, якими суд керувався при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені, тому суд касаційної інстанції позбавлений можливості усунути вказані недоліки і перевірити доводи позивача та відповідачів, оскільки вони потребують встановлення обставин, які не були встановлені судом.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Отже, оскаржувана постанова апеляційного суду підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції відповідно до вимог статті 411 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Апеляційного суду Харківської області від 19 червня 2018 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко

В. В. Сердюк

І. М. Фаловська