ПОСТАНОВА

Іменем України

28 лютого 2019 року м. Кропивницький

справа № 404/8667/15

провадження № 22-ц/4809/496/19

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Карпенка О.Л. (головуючий, суддя-доповідач), Голованя А.М., Мурашка С.І.,

за участю секретаря судового засідання Тимошенко Т.О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда(суддя Панфілова А.В.) від 06 грудня 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання недійсним кредитного договору № КGKWGA01580019 від 20 листопада 2007 року, укладеного між Закритим акціонерним товариством «Приватбанк» та ОСОБА_4.

В обґрунтування позову зазначила, що відповідно до умов даного договору банк зобов'язався надати їй кредитні кредит в іноземній валюті - доларах США, а вона зобов'язалася прийняти, використовувати і повернути банку кредит та сплатити плату за користування ним у порядку та на умовах, зазначених у договорі. Проте у спірному кредитному договорі не зазначено, що банк є уповноваженим на здійснення валютних операцій, а їй, як споживачу банківських послуг, не була надана достовірна інформація про це. Відповідно до ч. 3 ст. 91 ЦК України, п. 6 ч. 1 ст. 4, ст. 34, п. 5 розділу VIII Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», п. 3 ст. 1, ч. 2 ст. 5 Декрету КМ України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» на час видачі кредиту банк не був уповноваженим надавати фізичним особам кредит готівкою в іноземній валюті, оскільки не мав відповідної ліцензії Національного банку України на здійснення валютних операцій. Оскільки оспорюваний кредитний договір вчинений банком без відповідного дозволу (ліцензії), то цей договір та договір іпотеки, відповідно до статей 203, 215, 227 ЦК України, є недійсними. За таких обставин, позивач робить висновок, що відповідач не мав наміру виконувати кредитний договір, який не був спрямований на настання наслідків у вигляді надання кредиту в іноземній валюті, що є порушенням ч. 5 ст. 203 ЦК України.

Позивач також зазначила, що всупереч вимогам законодавства під час підписання вказаного кредитного договору банком не надало їй інформацію про особу кредитодавця, його правоздатність та дієздатність, повну та достовірну інформацію про послугу, що є предметом договору, внаслідок чого він був введений в оману і позбавлений можливості належно оцінити властивості такої послуги та можливі негативні для нього наслідки, прийняти зважене та повністю усвідомлене рішення про отримання кредиту. Укладення ним договорів під впливом обману зі сторони банку є ще однією підставою для визнання кредитного договору недійсним на підставі норми ст. 230 ЦК України.

Крім того перед укладанням договору про надання споживчого кредиту банк не повідомив її, як споживача, у письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням).

Позивач вважав умови спірного кредитного договору несправедливими, оскільки сума грошових зобов'язань у розрізі сукупної вартості кредиту у іноземній валюті, з урахуванням знецінення гривні по відношенню до іноземних валют, істотно збільшилася, приблизно у 4 - 5 разів. Ці витрати не пов'язані із збільшенням процентної ставки за користування кредитними коштами. Банк не виконав свій обов'язок, а саме: до укладення кредитного договору не попередив її про валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором у зв'язку із чим позивач вважав, що такі дії банку є прикладом агресивної підприємницької практики та нечесної підприємницької діяльності, якою також вважав і включення відповідачем у договір умови про сплату процентів у валюті кредитування - у іноземній валюті, а не у гривні України.

Банк не ознайомив її з інформацією про сукупну вартість (ціну) договору у гривні на момент його підписання і про остаточну ціну споживчого кредиту, не надав інформації про переваги та недоліки запропонованої схеми кредитування чим ввів позичальника в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту.

Також позивач ОСОБА_4 вказала, що кредитний договір зі сторони банку було підписано Одіноковим С. В., але документального підтвердження повноважень даної особи на укладення від імені банку кредитного договору не надано.

Короткий зміст рішення суду

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 06 грудня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_4 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання недійсним кредитного договору відмовлено.

Суд дійшов висновків, що позивач не довів обґрунтованість своїх вимог, підстави для визнання кредитного договору недійсним відсутні. Суд критично оцінив висновок експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи, та відхилив його.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

Не погоджуючись з рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 06 грудня 2018 року, ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу в якій клопотала про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Вимоги апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми процесуального та матеріального права. За формою рішення суду не відповідає вимогам закону так. як не містить відомості про встановлені судом обставини справи, відсутня мотивована оцінка доказів. Суд невірно оцінив надані позивачем докази, зокрема, висновок судової-економічної експертизи. Який переконливо доводить наявність обставин, якими позивач обґрунтовував свої вимоги. Натомість суд взяв до уваги, як доказ сумнівні документи надані відповідачем. Крім того, позивач стверджує, що ЗАТ «ПриватБанк» не мав відповідних повноважень на здійснення валютних операцій на видачу кредиту в іноземній валюті резидентам України. То того ж умови кредитного договору № КGKWGA01580019 від 20 листопада 2007 року є несправедливими внаслідок ведення нечесної підприємницької практики відповідача, покладення валютних ризиків виключно на споживача. Суд не врахував, що до укладення договору банк не ознайомив позичальника з орієнтовною сукупною вартістю кредиту та детальним розписом загальної вартості кредиту, не повідомив про ціну договору, про переваги та недоліки схем кредитування, чим порушив права споживача та ввів в оману щодо ціни та процентної ставки за користування кредитними коштами. На момент укладення спірного договору про надання споживчого кредиту банк не мав повноважень на здійснення валютних операцій. Отже оспорюваний договір порушує права споживача, укладений всупереч вимогам закону.

Узагальнені доводи і заперечень інших учасників справи

Відповідач не скористався своїм правом подання відзиву на апеляційну скаргу.

Позиції учасників справи у судовому засіданні.

Позивач ОСОБА_4 повідомлена про дату. Час та місце розгляду справи, але в судове засідання особисто не з'явилася.

Представник позивача - ОСОБА_6 в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу позивача та надав роз'яснення її доводів.

Представник відповідача - ОСОБА_7 заперечив проти вимог і доводів апеляційної скарги посилаючись на недоведеність позову, добросовісність сторін під час укладення кредитного договору, його укладення на основі вільного волевиявлення та відповідність його умов вимогам закону.

Суд першої інстанції встановив такі обставини:

20 листопада 2007 року між ОСОБА_4 та ЗАТ КБ «Приватбанк», який відповідно до вимог Закону України «Про акціонерні товариства», змінив назву на ПАТ КБ «Приватбанк», а згодом на АТ КБ «ПриватБанк», укладено кредитний договір №КGKWGA01580019.

Згідно умов договору ЗАТ КБ «ПриватБанк» зобов'язався надати позивачу кредит у розмірі 25 000 дол. США строком до 20 листопада 2017 року, а позивач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в порядку, встановленому договором.

Оцінка суду доводів апеляційної скарги та мотивів рішення суду

Однією з засад цивільного законодавства України є свобода договору (п. 3 ч. 1 ст. 3, ст. 627 ЦК України), яка полягає в тому, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаївділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договоромбанкабо інша фінансова установа(кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

У випадках, передбачених законодавством, право сторін визначати умови договору на власний розсуд може бути обмежено.

Зокрема, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено особливі вимоги щодо умов договору споживчого кредиту та порядку його укладення.

На договори поширюється презумпція правомірності правочину, встановлена ст. 204 ЦК України, яка може бути оспорена в судовому порядку.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, закріплені у ст. 203 ЦК України.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч. 1 ст. 215 ЦК України).

Враховуючи, що позивач в позові та в апеляційній скарзі навів кілька самостійних підстав для визнання оспорюваного кредитного договору недійсним, суд оцінює їх окремо.

Щодо визнання недійсним правочину з підстав, передбачених ст. 227 ЦК України

Статтею 227 ЦК України визначено, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ст. 192 ЦК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93 визначено, що Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом.

Відповідно до статей 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» до банківських послуг належать операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Пунктом 2.3 Положенням про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 17 липня 2001 року № 275, передбачено, що за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку України банки мають права здійснювати, зокрема, операції з валютними цінностями.

Банк, як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (стаття 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»).

У разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України «Про Національний банк України» в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 09 листопада 2004 року № 1429/10028).

Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію, письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» вважається генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій).

Як вбачається із справи, 04 грудня 2001 року Національним банком України видано ЗАТ КБ «ПриватБанк» банківську ліцензію № 22 на право здійснення банківських операцій, визначених ч. 1 та пунктами 5 - 11 ч. 2 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (Т. 1. С. 142), а 29 липня 2003 року Національний банк України видав ЗАТ КБ «ПриватБанк» дозвіл № 22-2 з додатком, який містить перелік операцій, які має право здійснювати цей банк серед яких, зокрема, залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України (Т. 1. С. 143 - 144).

Посвідчені позивачем копії вказаних документів були подані ним до суду першої інстанції та являються належними і допустимими доказами цих обставин.

Крім цього, у списку, який є додатком до листа Національного банку України від 06 лютого 2007 року № 41-216/241-1221 «Про перелік банків, які мають банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій, у тому числі з валютними цінностями», ЗАТ КБ «ПриватБанк» входить до списку банків, які отримали банківську ліцензію та письмовий дозвіл Національного банку України на здійснення валютних операцій.

Отже, ЗАТ КБ «ПриватБанк», як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» від 15 лютого 2011 року № 3024-VI є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, мав право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету).

Місцевий суд, з висновками якого у цій частині погоджується суд апеляційної інстанції, встановивши, що законодавством визначено право здійснювати валютні операції та використовувати іноземну валюту як засіб платежу (статті 192, 524, 533 ЦК України), а також наявність у ЗАТ КБ «ПриватБанк», який на час укладення з ОСОБА_4 оспорюваного кредитного договору діяв на підставі банківської ліцензії та дозволу Національного банку України на розміщення іноземної валюти на внутрішньому валютному ринку, а також відсутність станом на 20 листопада 2007 року законодавчої заборони на надання споживчих кредитів в іноземній валюті, дійшов обґрунтованого висновку про наявність у позивача на той час права надавати споживчий кредит в іноземній валюті та вимагати його повернення, а також процентів за користування кредитними коштами в іноземній валюті.

Закон України від 22 вересня 2011 року № 3795-УІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», згідно з якими ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» було доповнено абзацом третім, відповідно до якого надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється, набрав чинності лише 16 жовтня 2011 року, який, відповідно до пунктів 1, 2 його Прикінцевих положень набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, а його дія не поширюється на кредитні договори, укладені до набрання ним чинності.

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

За таких обставин колегія суддів погоджується із висновком місцевого суду про недоведеність та безпідставність заявлених ОСОБА_4 позовних вимог про визнання укладеного між нею і позивачем по справі договору про надання споживчого кредиту недійсним з підстав, передбачених ст. 227 ЦК України, а також з огляду на те, що сам позивач з умовами кредитування (вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті) погодився.

Щодо визнання недійсним правочину з підстав, передбачених ст. 230 ЦК України та ст. 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів»

Згідно ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочинунавмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

ОСОБА_4, обґрунтовуючи свої вимоги, вказувала на те, що банк не дотримався вимог статей 11, 15 Закону України «Про захист прав споживачів» і не надав їй на час підписання оспорюваного кредитного договору інформацію про особу кредитодавця, його правоздатність та дієздатність, а також про пропоновану банком послугу, що є предметом договору. Це, за твердженням позивача, позбавило її можливості належним чином оцінити властивості банківської послуги та можливі негативні наслідки від її отримання.

За змістом частин 1, 4 ст. 91 ЦК України цивільна правоздатність зареєстрованої відповідно до закону юридичної особи презумується.

Відповідно до ч. 3 ст. 91 ЦК України юридична особа може здійснювати окремі види діяльності, перелік яких встановлюється законом, після одержання нею спеціального дозволу (ліцензії).

ЗАТ КБ «Надра», як юридична особа, зареєстрований 19 березня 1992 року, що підтверджується відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (https://online.minjust.gov.ua).

Як зазначалося вище, на час укладення оспорюваного кредитного договору позивач мав передбачені законодавством дозволи (ліцензію) на здійснення кредитування фізичних осіб в іноземній валюті.

Отже його цивільна правоздатність на укладення оспорюваного договору позивачем не спростована.

Зі змісту преамбули кредитного договору від 20 вересня 20007 року № KGKWGA01580019 (Т. 1. С. 163 -166) та іпотечного договору від 20 листопада 2007 року (Т. 1. С. 169-172) вбачається, що ці договори від імені банку укладено керівником напрямку «Іпотечне кредитування» Кіровоградської філії ЗАТ КБ «ПриватБанк» Одіноковим Сергієм Валерійовичем, який діяв на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вдовіною Л. Л. 12 жовтня 2006 року за реєстраційним номером 6630.

Дійсність довіреності, на підставі якої діяв Одіноков С. В. від імені банку, ніким не оспорена, відомості про те, що на час укладення договору ця довіреність була скасована або втратила чинність відсутні. Позивач не заперечує повноваження свого представника на кладення кредитного договору від його імені. Після укладення договору банк виконав умови договорів, а тому будь-які сумніви у дієздатності позивача чи особи, яка уклала від імені банку договори є безпідставними.

Станом на 20 листопада 2007 року цивільна правосуб'єктність позивача не була обмежена, в тому числі щодо укладення кредитного договору з ОСОБА_4

Укладаючи з банком вказані договори, ОСОБА_4 не мала сумніву у здатності позивача на вчинення таких правочинів, а тому її доводи про те, що неповідомлення її банком про наявність у нього цивільної дієздатності та правоздатності на укладення договорів стало перешкодою у прийнятті нею правильного рішення та ввело її в оману є безпідставними.

Позивач ОСОБА_4 також посилалася на те, що кредитний договір не містить детального розпису сукупної вартості кредиту, а надана їй банком інформація не містить повних відомостей про запропонований банком продукт, банк не попередив її про можливі валютні ризики, що суперечить положенням ст.ст. 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» та Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, свідчить про несправедливі умови договору та нечесну підприємницьку практику банку.

Згідно ч. 2 ст. 11 Закону Ураїни «Про захист прав споживачів» (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин, далі - Закон) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомитиспоживача у письмовій формі про:

1) особу та місцезнаходження кредитодавця;

2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Порядок виконання банківськими установами вимог ч. 2 ст. 11 Закону деталізовано у Правилах надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168

Згідно змісту пунктів 2.1., 2.4. Правил банки зобов'язані перед укладенням договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про банківську установу, умови кредитування, а також орієнтовну вартість кредиту. Банки зобов'язані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з наведеною інформацією.

Згідно абз. 2 ч. 2 ст. 11 Закону у разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону, а саме: розірвання договору, відшкодування збитків, штраф.

Згідно ч. 5 ст. 11 Закону до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача (ч. 2 ст. 18 Закону).

Пунктом 10 ч. 3 ст. 18 цього Закону встановлено, що несправедливими є умови договору про установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору.

За змістом частин 5, 6 ст. 18 Закону, якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаним недійсним у цілому.

Крім того, ст. 19 Закону заборонена нечесна підприємницька практика, яка включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Заперечуючи проти зустрічного позову, відповідач надав суду докази виконання ним вимог законодавства про ознайомлення ОСОБА_4 в письмовій формі з умовами кредитування та орієнтовною вартістю кредиту (Т. 1. С. 138 - 139), що підтверджується її особистим підписом а також записом у анкеті - заяві про надання повної інформації в письмовій формі про усі умови кредитування.

Вказані документи, в їх сукупності, містять інформацію, передбачену Законом та Правилами.

Ці дані давали позивачу можливість визначити розмір своїх витрат на виконання його зобов'язань за договором.

У суді представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6, покладається на висновок експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи від 24 липня 2017 року № 2288 (Т. 2. С. 118 - 140), в якому зазначено таке: реальна процентна ставка на момент укладення кредитного договору становила 20,48 % (згідно попередньо наданої банком позивача інформації реальна процентна ставка становить 14,79 % - суд); абсолютне значення подорожчання кредиту на момент укладення договору - 24929,20 дол. США (згідно попередньо наданої інформації відповідача - 22654,40 дол. США - суд).

З додатку 1 до висновку судово-економічної експертизи вбачається, що збільшення реальної процентної ставки та сукупної вартості кредиту відбулося за рахунок врахування експертом витрат на страхування в сумі 3250 дол. США та витрат на інші послуги (біржові збори, послуги) в сумі 840 дол. США.

Проте у інформації, яка надавалася банком позивач містяться інші показники витрат на нотаріальні послуги, а біржові послуги взагалі не передбачені.

Щодо витрат на страхування, то експерту було надано договори страхування майна та особистого страхування лише за 2007 рік (Т. 2. С. 45-48), які містять відомості про розмір витрат на страхування за період з 20 листопада 2007 року по 19 листопада 2008 року, а саме: 1010 грн. вартість страхування майна строком на 1 рік та 631 грн. 25 коп. - вартість особистого страхування на той самий строк, разом на 1 рік - 1641 грн. 25 коп., що відповідно до встановленого НБУ курсу гривні до долара США (5,05 грн. за 1 дол. США) становить еквівалент 325 дол. США.

Відомості про вартість витрат на страхування у наступні періоди у справі відсутні, а згідно умов вказаних договорів страхування, розмір страхових платежів визначається у процентному відношенні до розміру страхових сум, визначених у гривні для кожного з виду договорів окремо.

При цьому розмір страхових сум має визначатися щоразу при укладенні договорів страхування на кожен період. З урахуванням наступних змін курсу гривні відносно долара США, твердження експерта про щорічний розмір витрат позичальника (позивача) на страхування у сумі 325 дол. США видається припущенням.

Таким чином експерт не мав повних відомостей про витрати позичальника на оформлення кредиту і виконання його зобов'язань, а отже його висновок ґрунтується на припущеннях і не можу вважатися достовірним доказом надання банком споживачу неповної та недостовірної інформації про вартість споживчого кредиту та реальну процентну ставку.

Обставини справи не дають підстав вважати, що ОСОБА_4 була позбавлена достатньої і достовірної інформації для прийняття нею вільного і свідомого вибору щодо укладення з ЗАТ КБ «ПриватБанк» кредитного договору.

Таким чином твердження позивача, з посиланням на ст. 11, ст. 18, п. 1 ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», про ненадання їй попередньої інформації про кредит, несправедливі умови договору та нечесну і агресивну підприємницьку практику позивача є безпідставними.

Суд відхиляє також твердження позивача про несправедливість умов договору внаслідок покладання на неї тягаря від знецінення національної валюти відносно валюти договору так, як оспорюваний кредитний договір не містить умов щодо покладення такої відповідальності на будь-яку із його сторін, а фактичне знецінення національної валюти, у якій формуються доходи позивача, відноситься до звичайних ризиків позичальника. Які він мав усвідомлювати при укладенні договору.

Посилання ОСОБА_4 на норми ст. 230 ЦК України та норм ст.. ст. 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», є безпідставними.

Таким чином суд першої інстанції дійшов правильного висновку про безпідставність пред'явленого позивачем позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Аргумент апеляційної скарги відповідача не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки. Суд з дотриманням приписів процесуального законодавства правильно і повно встановив фактичні обставини справи, правильно визначив правовідносини сторін, які виникли із встановлених ним обставин, правові норми що підлягають застосуванню до цих правовідносин та вирішив спір відповідно до закону.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 - 384ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Залишити вимоги апеляційної скарги ОСОБА_4 без задоволення, а рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 06 грудня 2018 без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. Повне судове рішення складено 15 березня 2019 року. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення. Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 3 ст. 394 цього Кодексу.

Головуючий О.Л. Карпенко

Судді: А.М. Головань

С.І. Мурашко