Справа № 463/3491/19 Головуючий у 1 інстанції: Грицко Р.Р.
Провадження № 22-ц/811/2592/19 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, в письмовому провадженні, в приміщенні Львівського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 03 липня 2019 року, постановлене в складі головуючого судді Грицко Р.Р., у справі за позовом ОСОБА_1 до касира Товариства з обмеженою відповідальністю "Гал-Всесвіт" ОСОБА_2 , касира Товариства з обмеженою відповідальністю "Гал-Всесвіт" ОСОБА_3 , третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю "Гал-Всесвіт" про визнання дій протиправними, відшкодування матеріальної та моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а:

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідачів про визнання дій протиправними щодо відмови у видачі безкоштовних квитків; стягнення завданої майнової шкоди у розмірі 24, 78 гривень та моральної шкоди у розмірі 148 043, 40 гривень.

В обґрунтування позову покликається на те, що відповідачами 19 квітня 2019 року йому продано пільгові квитки для проїзду в обидві сторони за напрямком «Львів-Жовква» із знижкою 50 % вартості 12, 35 гривень та 12, 43 гривень, незважаючи на те, що позивач повідомив касирам автостанції, які здійснювали продаж квитків, про наявність у нього права на безкоштовний проїзд на приміських маршрутах транспорту загального користування. Зокрема, п. 130 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджених постановою КМУ від 18 лютого 1997 року № 176, передбачено, що особи, користуються пільгами з оплати проїзду автобусами міжміського та/або приміського сполучення та отримують квитки на пільговий проїзд. Однак, касирами відмовлено йому, як інваліду 2-ої групи, видати безкоштовні квитки на проїзд за вказаним напрямком. Маршрут № 151 «Львів-Жовква» є приміським маршрутом. Протиправними діями відповідачів позивачу завдано матеріальну шкоду, яка у сукупності становить 24,78 гривень. Крім цього, позивач внаслідок вказаних дій зазнав страждань та переживань, втратив нормальні життєві відносини та спокій, а тому просить стягнути із кожного з відповідачів моральну шкоду на його користь у розмірі по 74 021, 70 гривні.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 03 липня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до касира Товариства з обмеженою відповідальністю «ГАЛ-ВСЕСВІТ» ОСОБА_2 , касира Товариства з обмеженою відповідальністю «ГАЛ-ВСЕСВІТ» ОСОБА_3 , третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «ГАЛ-ВСЕСВІТ» про визнання дій протиправними, відшкодування матеріальної та моральної шкоди відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням позивач ОСОБА_1 оскаржив таке в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі зазначає, що прийняте рішення є незаконним та необґрунтованим в розумінні вимог ст. 263 ЦПК України, оскільки ухвалене із порушенням норм матеріального та процесуального права, не відповідає завданню цивільного судочинства. Зазначає, що судом невірно застосовано до спірних правовідносин норми матеріального права, оскільки предметом спірних правовідносин є право позивача, як інваліда, на безкоштовний проїзд і приміському автобусному транспорті. Таке право передбачене постановами КМУ № 354 від 17.05.1993 р., та № 555 від 16.08.1994 р. При цьому, це право встановлене для інвалідів всіх груп та пенсіонерів за віком. Загальновідомим є той факт, що пенсіонери за віком та інваліди всіх груп користуються правом безкоштовного проїзду у громадському міському електротранспорті та приміському залізничному транспорті.

Застосування судом до спірних правовідносин положень ст. 38-1 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» та ст. 19 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» суперечить статтям 22 та 58 Конституції України, оскільки при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод та закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

Просить скасувати рішення Личаківського районного суду м. Львова від 03.07.2019 року повністю та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю, а також виключити з мотивувальної частини рішення абзаци 1, 2, 3, 4, 8, 9 на сторінці 4 рішення, доповнити мотивувальну частину рішення наступним: «Право позивача на безкоштовний проїзд у приміському транспорті передбачене постановами КМУ № 354 від 17.05.1993 р. та № 555 від 16.08.1994 р. Відповідачами відмовлено у видачі безкоштовних квитків, натомість продано позивачу квитки із 50 % знижкою, чим завдано йому матеріальної шкоди в сумі 24, 78 грн. Протиправними діями відповідачів позивачу завдано моральної шкоди, сума якої становить 148 043, 40 грн.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» створено Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду, з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції, без повідомлення учасників справи. Таким чином, дана справа, у якій переглядається рішення суду по справі з ціною позову, що є менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 ЦПК України, розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Такий випадок передбачено у ч. 13 ст. 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Оскільки колегією суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами ( у письмовому провадженні), а копія судового рішення у такому разі надсилається в порядку передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.

В той же час, ураховуючи, що згідно з ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, колегія суддів інформувала учасників справи шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.

У відповідності до приписів ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд виходив з того, що жодних прав позивача порушено не було, оскільки відповідачі діяли у спосіб, визначений законом та на підставі нормативно-правових актів, які регулюють відносини щодо соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні, зокрема у відповідності до вимог Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні». Відтак, заявлена позивачем вимога про стягнення матеріальної шкоди, яка складається з оплачених позивачем квитків за відповідними напрямками, є безпідставною.

Доказів щодо протиправності дій відповідачів, внаслідок яких позивач зазнав душевних страждань та переживань, позивачем не представлено та судом не здобуто.

З правильністю та обґрунтованістю висновків суду першої інстанції погоджується колегія суддів.

Судом встановлено, що відповідно до пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 , яке діє довічно, позивач ОСОБА_1 є інвалідом 2-ої групи (загальне захворювання) (а.с.3).

З представленої позивачем копії чеку № 326571 на рейс 1530 «Львів2 Жовква» та копії чеку № 667441 рейс 2005 «Жовква-Львів2» (а.с.3), вбачається, що ОСОБА_1 оплачено 50% вартості проїзду у розмірі 12, 35 гривень та 12, 43 гривень, як інвалідом 2-ої групи.

Звертаючись до суду з вимогою про стягнення з відповідача матеріальної шкоди, яка складається з оплачених позивачем квитків за відповідними напрямками, позивач свої вимоги обґрунтовував тим, що згідно постанов КМУ № 354 від 17.05.1993 р. та № 555 від 16.08.1994 р. він мав право на безкоштовний проїзд на приміському маршруті.

Надаючи правову оцінку зібраним у справі доказам, колегія суддів виходить з наступного.

Так, у відповідності до п.б) ст. 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення передбачено виключно законами України.

Державою гарантоване право певних категорій громадян, які визначені законами на безоплатний проїзд, однак держава покладає на себе обов`язок здійснювати компенсаційні виплати перевізникам за рахунок коштів Державного бюджету України.

В той же час, законом України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» визначено правові засади формування та застосування державних соціальних стандартів і нормативів, спрямованих на реалізацію закріплених Конституцією України та законами України основних соціальних гарантій.

Згідно із ст. 19 зазначеного Закону: виключно законами України визначаються пільги щодо оплати житлово-комунальних, транспортних послуг і послуг зв`язку та критерії їх надання.

Постанова Кабінету Міністрів України № 354, якою введено безплатний проїзд для пенсіонерів за віком була прийнята 17 травня 1993 року.

Закон України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії», в якому закріплено, що пільги на оплату транспортних послуг встановлюється виключно законами було прийнято у 2000 році.

Статтею 38-1 закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», в період його редакції з 08 липня 2004 року по 01 січня 2015 року, дійсно було передбачено право на безоплатній проїзд осіб з інвалідністю та осіб, які їх супроводжують, у пасажирському міському транспорті (крім метрополітену та таксі), а також всіма видами приміського транспорту.

Однак, у редакції цього Закону, яка діє з 01 січня 2015 року та по теперішній час, і діяла у тому числі і на момент 19 квітня 2019 року, коли позивач скористався послугами перевезення, право на безоплатній проїзд осіб з інвалідністю та осіб які їх супроводжують, вже не було передбачено.

Так, з 01 січня 2015 року та по теперішній час Законом України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» передбачено право безоплатного проїзду осіб з інвалідністю 1 та 2 груп та осіб які їх супроводжують у пасажирському міському транспорті (крім таксі), та знижки у розмірі 50% від вартості проїзду на внутрішніх лініях (маршрутах) повітряного, залізничного, річкового та автомобільного транспорту в період з 1 жовтня по 15 травня.

Таким чином, дійсно, в певний період часу, передбачений Законом, а саме сім з половиною місяців на рік, ОСОБА_1 як і інші особи з інвалідністю, має право на 50% знижку на проїзд на приміських маршрутах.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції правильно і обґрунтовано виходив із того, що позивач як особа з інвалідністю 2 групи не мав і не має передбаченого законами України права безоплатного проїзду у приміському транспорті.

Що ж стосується постанови КМУ від 17 травня 1993 р. № 354, на яку посилається позивач, то у пункті 1-му вказано: «Ввести безплатний проїзд для пенсіонерів за віком на міському пасажирському транспорті загального користування (крім метрополітену і таксі) та приміських маршрутах.»

Крім того, п. 1 Постанови КМУ № 555 від 16.08.1994 року передбачено поширення чинності постанови Кабінету Міністрів України від 17 травня 1993 р. № 354 (354-93- п ) «Про безплатний проїзд пенсіонерів на транспорті загального користування» на інвалідів.

Проте, Постанови КМУ від 17 травня 1993 р. № 354 та № 555 від 16.08.1994 року є підзаконними актами, в той час як Закон України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» є нормативним актом і має вищу юридичну силу.

Норми щодо того, яким актом слід керуватись у разі суперечності норм підзаконного нормативно-правового акта нормам Закону України зазначено у основному законі - Конституції України.

Так, юридична сила закону, як основного джерела права, його місце в системі нормативно-правових актів закріплені в Конституції України.

Однією з ознак, яка відрізняє закон від інших нормативно-правових актів, є прийняття його вищим представницьким органом державної влади, а саме пунктом 3 частини першої статті 85 Конституції України закріплено, що прийняття законів належить до повноважень Верховної Ради України.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 17 жовтня 2002 року № 17-рп (щодо повноважень Верховної Ради України) визначення Верховної Ради України єдиним органом законодавчої влади означає, що жоден інший орган державної влади не уповноважений приймати закони.

Ще однією ознакою, яка відрізняє закон від інших нормативно-правових актів, є критерій регулювання найбільш важливих суспільних відносин. Статтею 92 Конституції України визначено коло питань (суспільних відносин), які можуть бути врегульовані виключно законами України.

Вища юридична сила закону полягає також у тому, що всі підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі законів та за своїм змістом не повинні суперечити їм.

Підпорядкованість таких актів законам закріплена у положеннях Конституції України.

Так, Згідно з частиною третьою статті 113 Конституції України, Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.

Відповідно до частини першої статті 49 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» - Кабінет Міністрів України на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, видає обов`язкові для виконання акти - постанови і розпорядження. Частина 2 статті передбачає, що - акти Кабінету Міністрів України нормативного характеру видаються у формі постанов Кабінету Міністрів України.

Отже, Конституцією України беззаперечно врегульовано питання ієрархії нормативно-правових актів, вирішення неузгодженостей та суперечностей між нормативно-правовими актами тощо, і у випадку суперечності норм підзаконного акта - постанови Кабінету міністрів України нормам закону України слід застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу.

Наведене, на думку колегії суддів, однозначно свідчить про те, що у позивача як у особи з інвалідністю є права на пільговий проїзд з 50% знижкою у певний період часу, але немає права на безкоштовний проїзд. А відтак, у задоволенні позову в частині стягнення майнової шкоди судом першої інстанції відмовлено вірно. І оскільки вимога про стягнення моральної шкоди є похідною від вимоги про завдану майнову шкоду, то і в задоволенні такої вимоги судом першої інстанції відмовлено підставно.

З цих підстав, посилання апелянта ОСОБА_1 на згадані вище Постанови КМУ є безпідставним, оскільки у вказаних постановах передбачено право громадян на безоплатний проїзд у вказаному транспорті, однак, як було зазначено вище, це право не є безмежним і регулюється на підставі Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», у відповідності до якого 19 квітня 2019 року позивач ОСОБА_1 не мав права на безоплатний проїзд на автобусному маршруті АДРЕСА_1 « АДРЕСА_2 - АДРЕСА_3 » та «Львів2-Жовква».

Згідно ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що позивач не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, доводів апеляційної скарги та заперечень проти оскаржуваного судового рішення.

Докази та обставини, на які є посилання у апеляційній скарзі були предметом дослідження судом першої інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Повний текст даного судового рішення складено 18 жовтня 2019 року.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 03 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 18 жовтня 2019 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.