Постанова

Іменем України

09 жовтня 2019 року

м. Київ

Справа № 523/10844/16-ц

провадження № 61-27388св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Одеський приватний навчально-виховний комплекс «Дошкільний навчальний заклад - спеціалізована школа І-ІІІ ступенів «Хабад»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 06 листопада 2017 року у складі судді Виноградової Н. В. та постанову Апеляційного суду Одеської області від 15 березня 2018 року у складі колегії суддів: Заїкіна А. П., Калараш А. А., Таварткіладзе О. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Одеського приватного навчально-виховного комплексу «Дошкільний навчальний заклад - спеціалізована школа І-ІІІ ступенів «Хабад» (далі - Одеський приватний НВК «ДНЗ - спеціалізована школа І-ІІІ ступенів «Хабад») про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, компенсації за невикористану соціальну відпустку середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що з 24 вересня 2012 року вона працювала в Одеському приватному НВК «ДНЗ - спеціалізована школа І-ІІІ ступенів «Хабад» на посаді вихователя. Згідно з наказом від 05 грудня 2012 року № 125 вона звільнена з роботи за угодою сторін на підставі пункту 1 статті 36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). При звільненні із роботи їй не виплачено заробітну плату та компенсацію за всі невикористані дні щорічної відпустки.Несвоєчасне отримання належних їй сум призвело до завдання їй моральної шкоди, яка полягає у моральних переживаннях.

Із урахуванням уточнених вимог, позивач просила стягнути із відповідача на її користь невиплачену заробітну плату у розмірі 6 568,01 грн, щорічну допомогу при наданні відпустки у розмірі 2 227,20 грн, компенсацію за невикористану соціальну відпустку у розмірі 1 428,91 грн, недоплату за соціальну відпустку у розмірі 2 355,30 грн, компенсацію за час затримки розрахунку у розмірі 394 277,22 грн, 5 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 06 листопада 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Апеляційного суду Одеської області від 15 березня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 06 листопада 2017 року залишено без змін.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що 15 та 27 серпня 2013 року відповідач сплатив ОСОБА_1 компенсацію за всі не використані дні щорічної відпустки за період із 24 вересня по 05 грудня 2012 року в розмірі 1 161,92 грн та заробітну плату в розмірі 311,14 грн. Допомога на оздоровлення ОСОБА_1 не виплачувалася, оскільки їй не надавалася чергова відпустка, а сплачена грошова компенсація за невикористану відпустку. На підтвердження права на додаткову відпустку як одинокої матері, ОСОБА_1 не надала доказів сповіщення роботодавця про наявність такого права.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У травні 2018 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 06 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 15 березня 2018 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що основна щорічна відпустка позивача відповідно до статті 55 Закону України «Про освіту» від 29 травня 1991 року (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) складає 56 календарних днів. Суди безпідставно відмовили позивачу в задоволенні вимог про стягнення річної допомоги на оздоровлення та компенсації за додаткову соціальну відпустку, як матері, яка виховує дитину без батька. Позивачем надано суду копію свідоцтва про розірвання суду, рішення про стягнення аліментів та додаткових витрат на лікування, із особистої справи вбачається, що склад сім`ї позивача складається із неї та її неповнолітньої дитини.

У серпні 2018 року від Одеського приватного НВК «ДНЗ - спеціалізована школа І-ІІІ ступенів «Хабад» надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , у якому заявник просить відхилити вказану касаційну скаргу та залишити без змін рішення судів попередніх інстанцій, посилаючись на те, що касаційна скарга є необґрунтованою і такою, що не підлягає задоволенню.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 09 липня 2018 року відкрито касаційне провадження, витребувано цивільну справу та надано строк на подання відзиву на касаційну скаргу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню із таких підстав.

Судами встановлено, що згідно з наказом від 24 вересня 2012 року № 97-к ОСОБА_1 прийнята на роботу до Одеського приватного НВК «ДНЗ - спеціалізована школа І-ІІІ ступенів «Хабад» на посаду вихователя пришкільного інтернату з 24 вересня 2012 року по 30 серпня 2013 року за терміновим трудовим контрактом із двомісячним випробувальним строком.

Згідно з поданої заяви та наказу від 05 грудня 2012 року № 125-к, ОСОБА_1 звільнена з роботи із 05 грудня 2012 року за угодою сторін.

Ставка заробітної плати (категорія «Спеціаліст») та надбавки, вказані у наказі від 25 вересня 2012 року № 129, складали 1 392,00 грн.

Оплата вихователя пришкільного інтернату проводилась згідно з наказом від 25 вересня 2012 року № 129 із розрахунку 30 годин на тиждень. Згідно з пунктом 4 змін та доповнень до тарифікаційного списку педагогічних працівників Одеського приватного НВК «ДНЗ - спеціалізована школа І-ІІІ ступенів«Хабад» із 24 вересня 2012 року ОСОБА_1 працювала погодинно. У випадку, коли обов`язки чергового виконувала ОСОБА_1 , їй виплачувалася надбавка у розмірі 20 відсотків за фактично відпрацьований час.

Педагогічний стаж ОСОБА_1 становив 17 років 1 місяць, тому їй нараховувалася і сплачувалася щомісячна надбавка за вислугу років у розмірі 20 відсотків від ставки заробітної плати, згідно зі змінами та доповненнями до тарифікаційного списку педагогічних працівників Одеського приватного НВК «ДНЗ - спеціалізована школа І-ІІІ ступенів «Хабад» на 01 вересня 2012 року.

ОСОБА_1 нараховувалась та виплачувалась встановлена постановою Кабінету Міністрів України від 23 березня 2011 року № 373 «Про встановлення надбавки педагогічним працівникам дошкільних, позашкільних, загальноосвітніх інших установ і закладів незалежно від їх підпорядкування» надбавка за престижність праці педагогічних працівників у розмірі 20 відсотків ставки заробітної плати.

Перевіркою Державної територіальної інспекції з питань праці в Одеській області щодо додержання суб`єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов`язкове державне соціальне страхування встановлено, що станом на 14 серпня 2013 року ОСОБА_1 при її звільненні не виплачено грошову компенсацію за всі не використані дні щорічної відпустки та не виплачена при звільнені заробітна плата за декілька днів грудня 2012 року. Інших порушень трудового законодавства перевіркою не встановлено.

15 серпня 2013 року та 27 серпня 2013 року навчальний заклад сплатив ОСОБА_1 компенсацію за всі невикористані дні щорічної відпустки за період із 24 вересня по 05 грудня 2012 року у розмірі 1 161,92 грн та заробітну плату у розмірі 311,14 грн.

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно з частиною першою статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Частиною першою статті 83 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Аналогічне положення закону передбачено й статтею 24 Закону України «Про відпустки».

Згідно з статтею 19 Закону України «Про відпустки» жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або яка усиновила дитину, матері особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73КЗпП України).

Одинокою матір`ю слід вважати жінку, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдову; іншу жінку, яка виховує і утримує дитину сама.

Отже, право на додаткову відпустку мають такі одинокі матері: жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдова; жінка, яка виховує дитину без батька (в тому числі і розлучена жінка, яка виховує дитину без батька, незважаючи на факт отримання аліментів, і жінка, яка вийшла заміж, але її дитина новим чоловіком не усиновлена).

Чинне законодавство не містить конкретного переліку документів, які необхідно пред`явити матері, яка виховує дитину без батька, для отримання додаткової соціальної відпустки.

Для підтвердження права на зазначену відпустку в цьому випадку роботодавцю має бути пред`явлений будь-який офіційно складений, оформлений та засвідчений в установленому порядку документ, у якому з достатньою достовірністю підтверджується відсутність участі батька у вихованні дитини.

Згідно з пунктом 4 частини третьої статті 129 Конституції України одним з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, із яким погодився й суд апеляційної інстанції, встановивши, що позивач не надавала відповідачу документ, у якому з достатньою достовірністю підтверджується відсутність участі батька у вихованні дитини, не повідомляла про наявність у неї дитини-інваліда, двох і більше дітей віком до 15 років, дійшли правильного висновку про відсутність підстав для стягнення із відповідача на користь позивача компенсації за невикористану соціальну відпустку.

Відмовляючи у задоволенні вимог позивача про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, компенсації за невикористані дні відпустки, середнього заробітку за час затримки розрахунку, суди попередніх інстанцій обґрунтовано виходили із того, що такі вимоги є безпідставними, оскільки у серпні 2013 року із позивачем проведений повний розрахунок всіх належних їй сум, що підтверджується копіями видаткових касових ордерів, що містяться у матеріалах справи.

Крім цього, Верховний Суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до частин першої, другої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

У Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 викладено такий правовий висновок: положення частини першої статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Враховуючи те, що відповідач провів виплату усіх належних позивачеві сум у серпні 2013 року, ОСОБА_1 , звернувшись до суду із позовом у липні 2016 року, пропустила встановлений статтею 233 КЗпП України тримісячний строк для звернення, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Разом з цим, відмовити у задоволенні позову через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише у тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду у задоволенні позову необхідно відмовляти за безпідставністю вимог.

Таким чином, висновок судів попередніх інстанцій про відмову в задоволенні позову через необґрунтованість є правильним.

Доводи касаційної скарги проте, що основна щорічна відпустка позивача відповідно до статті 55 Закону України «Про освіту» від 29 травня 1991 року (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) складає 56 календарних днів є необґрунтованими, оскільки згідно з Порядком надання щорічної основної відпустки тривалістю до 56 календарних днів керівним працівникам навчальних закладів та установ освіти, навчальних (педагогічних) частин (підрозділів) інших установ і закладів, педагогічним, науково-педагогічним працівникам та науковим працівникам, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 14 квітня 1997 року № 346 (далі - Порядок), щорічна відпустка вихователя інтернату при школі (посада, на якій працювала позивач) складає 42 календарні дні.

Заявник неправильно тлумачить норми Закону України «Про освіту» від 29 травня 1991 року.

Так, відповідно до статті 55 вказаного закону педагогічні та науково-педагогічні працівники мають право на, зокрема, користування продовженою оплаченою відпусткою.

Частиною шостою статті 6 Закону України «Про відпустки» встановлено, що керівним працівникам навчальних закладів та установ освіти, навчальних (педагогічних) частин (підрозділів) інших установ і закладів, педагогічним, науково-педагогічним працівникам та науковим працівникам надається щорічна основна відпустка тривалістю до 56 календарних днів у порядку, затверджуваному Кабінетом Міністрів України.

Конкретна тривалість щорічної основної відпустки для посад педагогічних і науково-педагогічних працівників наведена у додатку до Порядку. При цьому тривалість щорічної основної відпустки (28, 42 або 56 календарних днів) залежить від посади, яку обіймає педагогічний або науково-педагогічний працівник, та типу навчального закладу або закладу (установи, організації) іншого напрямку, в якому працівник обіймає цю посаду.

При цьому, посилання заявника на те, що у додатку до Порядку не передбачено посади вихователя при школі, є безпідставним, оскільки згідно з наказом від 24 вересня 2012 року № 97-к ОСОБА_1 прийнята на роботу на посаду вихователя пришкільного інтернату.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростував. У силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Отже, висновок судів про відмову у задоволенні позову є обґрунтованим та такими, що відповідає завданням цивільного судочинства, яке полягає у справедливому та неупередженому вирішені справ із метою ефективного захисту порушених прав, оскільки у всіх справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, арішення судів попередніх інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 06 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 15 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак

Ю. І. Гулейков

Г. І. Усик