Справа № 462/4697/14-ц Головуючий у 1 інстанції: Ліуш А.І.
Провадження № 22-ц/811/1114/18 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.

за участі секретаря: Фейір К.О.

з участю: позивача ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на заочне рішення Залізничного районного суду м. Львова від 15 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя,-

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя.

Позовні вимоги мотивовано тим, що з 04 березня 2000 року він та відповідачка перебували у шлюбі.

За час подружнього життя придбали земельну ділянку площею 0,06 га на АДРЕСА_1, а 10 жовтня 2005 року він подарував відповідачці дану земельну ділянку. За спільні кошти було побудовано житловий будинок на вказаній земельній ділянці який у 2007 році введено в експлуатацію та оформлений на ОСОБА_6

З урахуванням зазначених обставин, позивач, на підставі ст.ст.60,70,71 СК України, ст.372 ЦК України просив визнати за ним право власності на 1/2 частину житлового будинку на АДРЕСА_1.

Заочним рішенням Залізничного районного суду міста Львова від 15 травня 2017 року позов задоволено повністю.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку на АДРЕСА_1.

Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4

В апеляційній скарзі посилається на те, що будинок АДРЕСА_1 було збудовано за рахунок зароблених та позичених нею коштів, а також за рахунок грошей, які були подаровані їй батьком.

Вказує, що сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя, вказане підтверджується правовою позицією Верховного Суду України, висловленою по справах №6-801цс16, №6-1568цс16, №6-299цс17.

Просить заочне рішення Залізничного районного суду м. Львова від 15 травня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Львівської області ліквідовано та створено новий - Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2 на спростування апеляційної скарги представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, суд виходив з тих обставин, що будинок на АДРЕСА_1 було збудовано за участю позивача за спільні кошти подружжя, в зв»язку з чим такий будинок є спільною сумісною власністю подружжя, частки яких є рівними.

З такими висновками колегія суддів погоджується з наступних обставин.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_7 перебували у зареєстрованому шлюбі з 04 березня 2000 року.

Шлюб між сторонами розірвано на підставі рішення Франківського районного суду м. Львова від 10 вересня 2008 року.

Зі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 21 грудня 2006 року вбачається, що будинок на АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_8 на підставі рішення від 28 листопада 2006 року.

За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Згідно із частинами другою та третьою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Будучи допитаними в якості свідків в суді першої інстанції ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 пояснили, що позивач ОСОБА_2 надавав кошти на будівництво будинку на АДРЕСА_1, зокрема на здійснення робіт та закупівлю матеріалів.

Сам ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції пояснив, що у 2005 році ним було продано двохкімнатну квартиру на АДРЕСА_2 та автомобіль марки Ауді 100 для того, щоб розпочати будівництво спірного будинку.

За отримані кошти від продажу рухомого та нерухомого майна, а також за кошти зароблені ним під час перебування за межами України на заробітках, та кошти батьків здійснювалося будівництво будинку на АДРЕСА_1.

Також ОСОБА_2 ствердив, що будівництво будинку велося шляхом його особистої участі в будівництві.

Враховуючи ту обставину, що право власності на спірний будинок ОСОБА_15 набула в 2006 році, тобто, набуте подружжям за час шлюбу, такий будинок з моменту державної реєстрації права власності на нього є спільною сумісною власністю подружжя.

Сплата ОСОБА_16 безпроцентної позики в сумі 60 000 гривень згідно протоколу №81 від 19 квітня 2006 року не є підставою для відступу від рівності часток, оскільки встановлено, що позивач ОСОБА_2 також вкладав особисті кошти у спільне майно подружжя.

Судом не здобуто, а відповідачем чи її представником не представлено належних та допустимих доказів в підтвердження того, що спірний будинок не був спільним сумісним майном подружжя, а також, що його будівництво було здійснено виключно відповідачем за її особисті кошти, без залучення коштів від інших осіб та зусиль позивача.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що розглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, оскаржуване рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв'язку з чим, апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 15 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 18 березня 2019 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.