Постанова

Іменем України

21 жовтня 2019 року

місто Київ

справа № 484/788/15-ц

провадження № 61-17757св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Яремка В. В.,

учасники справи:

заявник - головний державний виконавець Жовтневого відділу державної виконавчої служби м. Дніпропетровська Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Чернова Людмила Володимирівна,

стягувач - ОСОБА_1 ,

боржник - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на ухвалу Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 23 листопада 2016 року у складі судді Маржиної Т. В. та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 02 березня 2017 року у складі колегії суддів: Лівінського І. В., Данилової О. О., Шаманської Н. О.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції заявника

У листопаді 2016 року головний державний виконавець Жовтневого відділу державної виконавчої служби м. Дніпропетровська Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Чернова Л. В. (далі - головний державний виконавець Жовтневого ВДВС м. Дніпропетровська ГТУЮ у Дніпропетровській області Чернова Л. В., виконавець) звернулася до суду із заявою про відстрочку виконання рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області у справі № 484/788/15-ц строком на один рік.

Заява обґрунтовувалась тим, що на примусовому виконанні в Жовтневому ВДВС м. Дніпропетровська ГТУЮ у Дніпропетровській області перебуває зведене виконавче провадження ВП № 11355726 з примусового виконання, в тому числі виконавчого листа від 25 листопада 2015 року № 484/788/15, виданого Первомайським міськрайонним судом Миколаївської області, про стягнення з Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк», банк) на користь ОСОБА_1 18 760, 97 грн. Заявник зазначає, що до Жовтневого ВДВС м. Дніпропетровська ГТУЮ у Дніпропетровській області надійшла заява банку про наявність виняткових обставин, які ускладнюють виконання судового рішення, просив звернутися до суду із заявою про відстрочення виконання цього рішення.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Ухвалою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 23 листопада 2016 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 02 березня 2017 року, заяву виконавця про відстрочення виконання судового рішення повернуто.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій обґрунтовувались тим, що відповідно до положень частини першої статті 373 ЦПК України, в редакції Закону України № 1404-VIII від 02 червня 2016 року, який набрав чинності 05 жовтня 2016 року, питання про відстрочку або розстрочку виконання рішення суду може вирішуватись судом виключно за заявою сторін виконавчого провадження. Суди дійшли висновку, що виконавець, звертаючись у листопаді 2016 року до суду із заявою про відстрочення виконання судового рішення, не був наділений таким правом.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

ПАТ КБ «ПриватБанк» 09 березня 2017 року із застосуванням засобів поштового зв`язку звернулося до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою на рішення судів першої та апеляційної інстанцій.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що судами першої та апеляційної інстанцій не надано належної оцінки доводам заявника щодо наявності виняткових обставин для відстрочення виконання судового рішення, а саме політичної кризи та військових дій на Сході України, які призвели до відтоку коштів, розміщених на рахунках фізичних та юридичних осіб у банку.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» не надходив.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 травня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у квітні 2018 року.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права в межах доводів касаційної скарги, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що головний державний виконавець Жовтневого ВДВС м. Дніпропетровська ГТУЮ у Дніпропетровській області Чернова Л. В звернулася до суду першої інстанції із заявою про відстрочення виконання судового рішення 18 листопада 2016 року.

Відповідно до частини першої статті 373 ЦПК України 2004 року (в редакції Закону України № 1404-VIII від 02 червня 2016 року, який набрав чинності 05 жовтня 2016 року) за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення (хвороба боржника або членів його сім`ї, відсутність присудженого майна в натурі, стихійне лихо тощо), за заявою сторони виконавчого провадження суд, який видав виконавчий документ, у десятиденний строк розглядає питання про відстрочку або розстрочку виконання рішення в судовому засіданні з викликом сторін і у виняткових випадках може відстрочити або розстрочити виконання.

Згідно із частиною першою статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник.

З огляду на викладене суди першої та апеляційної інстанцій правильно виходили з того, що на час подання у листопаді 2016 року державним виконавцем заяви про відстрочку виконання рішення суду, вона не була наділена правом звернення до суду із такою заявою.

Оцінюючи дії державного виконавця, яка діяла як посадова особа органу державної влади, Суд зобов`язаний керуватися конституційним принципом, викладеним у статті 19 Основного Закону, згідно з яким органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За відсутності відповідних повноважень, передбачених законами України, у виконавець не була наділена повноваженнями звертатися з подібними клопотаннями до суду.

Також ураховується, що доводи касаційної скарги зводяться до оцінки вмотивованості заяви виконавця про відстрочку виконання рішення суду, при цьому відсутні доводи на спростування висновків судів першої та апеляційної інстанцій в контексті застосування положень статті 373 ЦПК України 2004 року.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України

«Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини

(далі - ЄСПЛ) як джерело права.

З урахуванням того, що доводи касаційної скарги, є ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким суд апеляційної інстанції надав належну оцінку, висновки судів є достатньо аргументованими, Верховний Суд зробив висновок про відсутність підстав повторно давати відповідь на ті самі аргументи заявника, при цьому Верховний Суд враховує, що як, неодноразово зазначав ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року № 303А, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland) від 27 вересня 2001 року, № 49684/99, § 2).

ЄСПЛ визначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (рішення у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23, ЄСПЛ).

Висновки за наслідками розгляду касаційної скарги

Верховний Суд врахував, що доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а фактично зводяться до переоцінки доказів, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції, визначених статтею 400 ЦПК України

Враховуючи наведене, Верховний Суд зробив висновок, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Ухвалу Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 23 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 02 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

А. С. Олійник

В. В. Яремко