ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«15» жовтня 2019 року

м. Харків

справа № 638/12109/18-ц

провадження № 22ц/818/5021/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Бровченка І.О., Колтунової А.І.

за участю секретаря - Колосовської А.Р.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , представник позивача - ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

третя особа - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 07 серпня 2019 року в складі судді Семіряда І.В.

в с т а н о в и в:

У серпні 2018 року ОСОБА_5 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про позбавлення батьківських прав, стягнення заборгованості зі сплати аліментів, який в подальшому уточнила.

Позовна заява мотивована тим, що вони з відповідачем з 03 вересня 2011 року перебували у шлюбі, від якого мають малолітню дочку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка зараз мешкає з нею.

Вказала, що рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 січня 2015 року шлюб між ними розірвано; стягнуто з ОСОБА_3 на її користь аліменти на утримання дочки в твердій грошовій сумі по 800,00 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

Зазначила, що ОСОБА_3 за час їхнього спільного проживання не дбав про них з дитиною, не намагався працевлаштуватися, більшість часу проводив зі сторонніми особами, не приділяв уваги дитині, не займався її вихованням, не опікувався станом її здоров`я та розвитком.

Вказала, що після розірвання стосунків з боку відповідача надходили погрози фізичною розправою на її адресу, що свідчить про наявність загрози для неї та дитини.

Зазначила, що ОСОБА_3 не турбується про стан здоров`я дочки, жодного разу не відвідав медичний заклад, де вона отримує медичну допомогу, не приходив до дитячого дошкільного закладу, де вона виховується.

Крім того, відповідач не сплачує аліменти, стягнуті з нього рішенням суду, та заборгованість з їх сплати на час пред`явлення позову становить 28 247,56 грн.

Зазначила, що позбавлення батьківських прав сприятиме кращому розвитку дитини, оскільки відповідач не виконує своїх батьківських обов`язків протягом всього часу з дня народження дочки, тому не заслуговує на право бути батьком.

Просила позбавити ОСОБА_3 батьківських прав у відношенні малолітньої дочки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та стягнути з нього заборгованість зі сплати аліментів в розмірі 28 247,56 грн.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 10 липня 2019 року провадження у справі в частині стягнення з ОСОБА_3 заборгованості зі сплати аліментів закрито на підставі пункту 2 частини 1 статті 255 ЦПК України.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 07 серпня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_7 про позбавлення батьківських прав - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду - скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважала, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув увагу на те, що з наданих нею доказів вбачається, що батько тривалий час ухилявся від виконання своїх батьківських обов`язків; що перешкод у спілкуванні з дитиною вона не чинила.

26 вересня 2019 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він вважав рішення законним, а апеляційну скаргу - необгрунтованою. При цьому посилався на те, що він веде нормальний спосіб життя, спиртні та наркотичні засоби не вживає, працює, сплатив заборгованість по аліментам, продовжує регулярно сплачувати аліменти на утримання дочки. Позивачка перешкоджає у спілкуванні з дочкою, тому він звернувся до Комісії з питань захисту прав дитини з письмовою заявою про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною. Від Комісії він отримав відповідь, в якій зазначено, що це питання буде вирішено після ухвалення судового рішення.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_8 необхідно залишити без задоволення, рішення суду - залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується колегія суддів, мотивовано тим, що позивачем не доведено винної поведінки відповідача, свідомого нехтування ним своїми батьківськими обов`язками, тому підстав для позбавлення його батьківських прав не вбачається.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_3 та ОСОБА_9 з 03 вересня 2011 року перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають дочку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка зареєстрована та мешкає разом з матір`ю (а. с. 14-17, 19).

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 січня 2015 року розірвано шлюб між ОСОБА_9 та ОСОБА_3 та стягнуто з ОСОБА_3 аліменти на користь ОСОБА_9 на утримання ОСОБА_6 у розмірі 800,00 грн. до досягнення дитиною повноліття (а. с. 18).

ОСОБА_9 11 січня 2019 року уклала шлюб з ОСОБА_10 , після реєстрації шлюбу має прізвище « ОСОБА_11 » (а. с. 148, 149).

З інформації, наданої Комунальним закладом охорони здоров`я «Харківська міська поліклініка №4» від 14 червня 2018 року №303, в якому перебуває під наглядом малолітня ОСОБА_6 , вбачається, що за медичною допомогою дівчинка зверталась у супроводі матері, яка виконує всі медичні рекомендації лікарів у повному обсязі; батько дитини до медичного закладу з дитиною не звертався, станом її здоров`я не цікавився (а. с. 20).

Як вбачається з довідки Комунального закладу «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) №303 Харківської міської ради» №83 від 11 червня 2018 року, який відвідувала ОСОБА_6 з 01 вересня 2014 року, батько дитини за весь час перебування її у закладі не був жодного разу, не піклувався про виховання дочки, не забезпечував необхідні платежі стосовно перебування дитини у закладі. Мати дівчинки приводила і забирала її з дошкільного закладу, приймала активну участь у вихованні дитини, цікавилась її досягненнями, відвідувала батьківські збори, святкові ранки, відкриті заходи, своєчасно та в повному обсязі здійснювала необхідні платежі (а. с. 21).

З довідки Комунального закладу «Харківський навчально-виховний комплекс №106 Харківської міської ради Харківської області імені В.О. Кисіля» від 23 травня 2019 року №01-40/160, в якому у першому класі навчається ОСОБА_6 вбачається, що на батьківських зборах та інших заходах присутня мати дитини - ОСОБА_1 , та вона ж приводить та забирає дитину із закладу. За період 2018-2019 навчального року батько був присутній один раз на святі першого дзвоника 03 вересня 2018 року (а. с. 115).

Станом на 30 червня 2018 року заборгованість ОСОБА_3 зі сплати аліментів на утримання ОСОБА_6 становила 28 247,56 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості та довідкою Зміївського районного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 11 липня 2018 року №10268 (а. с. 22, 23).

Однак, згідно довідок Зміївського районного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 28 лютого 2019 року та 13 травня 2019 року станом на 28 лютого 2019 року та 30 квітня 2019 року заборгованість ОСОБА_3 по сплаті аліментів на утримання малолітньої дочки відсутня, при цьому наявна переплата в розмірі 185,61 грн. (а. с. 50, 100).

З висновку Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради від 20 лютого 2019 року № 169 вбачається, що орган опіки та піклування на підставі пояснень матері дитини, відомостей навчального закладу та закладу охорони здоров`я дійшов висновку про доцільність позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав відносно малолітньої дочки ОСОБА_6 Зазначеним висновком також встановлено, що ОСОБА_3 з приводу встановлення йому порядку участі у вихованні малолітньої дочки та щодо усунення перешкод у спілкуванні з нею з боку матері дитини до Департаменту служб у справах дітей не звертався (а. с. 41-42).

Допитана у судовому засіданні суду першої інстанції свідок ОСОБА_12 , яка протягом тривалого часу спілкується з родиною позивача та підтримує дружні стосунки з останньою, пояснила, що відповідач після припинення шлюбних відносин вкрай рідко спілкується з дочкою, з якою у нього доброзичливі відносини, дитина також відноситься до відповідача як до батька. Відповідач деякий час не сплачував аліменти, однак на теперішній час сплачує їх регулярно. Відповідача характеризує з позитивної сторони, як порядну людину.

ОСОБА_3 під час розгляду справи судом першої інстанції надано до матеріалів справи диск з фотографіями спільного проводження часу з дочкою та листування з ОСОБА_9 щодо зустрічей з дитиною, її стану здоров`я, придбання ліків тощо (а. с. 71).

Частиною 1 статті 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Стаття 5 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачає, що держави-учасниці поважають відповідальність, права і обов`язки батьків і у відповідних випадках членів розширеної сім`ї чи общини, як це передбачено місцевим звичаєм, опікунів чи інших осіб, що за законом відповідають за дитину, належним чином управляти і керувати дитиною щодо здійснення визнаних цією Конвенцією прав і робити це згідно зі здібностями дитини, що розвиваються.

Відповідно до пунктів 1-3 статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору.

Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Згідно з пунктом 1 статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до частини 1 статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі, шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Як зазначив Європейський суд з прав людини в рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Як Суд зазначив у рішенні у справі « Нойлінґер та Шурук проти Швейцарії» (Neulinger and Shuruk v. Switzerland), ([ВП], заява № 41615/07, ЄСПЛ 2010 року): «136. Інтерес дитини складається з двох аспектів. З одного боку цей інтерес вимагає, що зв`язки дитини з її сім`єю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною. Звідси випливає, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, «відновити» сім`ю [рішення у справі «Гнахоре проти Франції» (Gnahore v. France), заява № 40031/98, п. 59, ЄСПЛ 2000-ІХ]. З іншого боку очевидно також, що в інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у здоровому середовищі, та батькам не може бути надано право за статтею 8 Конвенції на вжиття таких заходів, що можуть завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Ельсхольц проти Німеччини» (Elsholz v. Germany), [ВП], заява № 25735/94, п. 50, ЄСПЛ 2000-VIII, та у справі «Марсалек проти Чехії» (Marsalek v. the Czech Republic), заява № 8153/04, п. 71, від 4 квітня 2006 року)».

У рішенні по справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Суд нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, N 250, ст. 35-36, п. 90)0, і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У рішенні по справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року Суд повторює, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 (див., зокрема, рішення у справі "МакМайкл проти Сполученого Королівства" (McMichael v. the United Kingdom) від 24 лютого 1995 року, п. 86, серія A, N 307-B). Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не "згідно із законом", не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися "необхідним у демократичному суспільстві" (див. згадане вище рішення у справі МакМайкла, п. 87).

Визначаючи, чи було конкретне втручання "необхідним у демократичному суспільстві", Суд повинен оцінити - у контексті всієї справи загалом - чи були мотиви, наведені на виправдання втручання, доречними і достатніми для цілей пункту 2 статті 8 Конвенції і чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів, як цього вимагає стаття 8 (див., наприклад, справи "Кутцнер проти Німеччини" (Kutzner v. Germany), N 46544/99 п. 65, ЄСПЛ 2002-I, та "Зоммерфельд проти Німеччини" (Sommerfeld v. Germany), [GC],N 31871/96, п. 66, ЄСПЛ 2003-VIII).

Вирішення питання про позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (Рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», § 54, § 58).

Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року № 2402-III сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Частиною 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно з частиною 1 статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду у порядку, встановленому законом.

Дитина має право на отримання інформації про відсутніх батьків, якщо це не завдає шкоди її психічному і фізичному здоров`ю.

Відповідно до частини 1 статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини і водночас, санкція (відповідальність) за протиправну винну поведінку матері або батька.

Згідно пунктів 15, 16, 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків та саме ухилення від здійснення своїх батьківських обов`язків.

Встановлені судом обставини справи свідчать про те, що доказів свідомого навмисного ухилення ОСОБА_3 від виконання батьківських обов`язків суду не надано.

Матеріали справи не містять відомостей про те, що щодо відповідача застосовувалось попередження про необхідність зміни ставлення до виховання дитини, або що на орган опіки та піклування покладався обов`язок здійснювати контроль за виконанням батьком батьківських обов`язків.

В суді апеляційної інстанції позивачка та її представник підтвердили доводи та вимоги апеляційної скарги. Вказали, що заборгованості по аліментам у ОСОБА_3 немає. Перешкод у спілкуванні з дитиною позивачка не чинила.

ОСОБА_3 в суді апеляційної інстанції в свою чергу пояснив, що він працює за кордоном, тому, коли приїзджає додому, завжди бажає бачитися з дитиною. Однак, позивачка чинить йому перешкоди в спілкуванні з дитиною. З приводу того, що позивачка чинить йому перешкоди у спілкуванні з дитиною, він звернувся до Комісії з питань захисту прав дитини з письмовою заявою про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною. Від Комісії він отримав відповідь, в якій зазначено, що це питання буде вирішено після ухвалення судового рішення. Також, зазначив, що між ним та позивачкою склалися неприязні стосунки і при його зустрічі з дитиною вона провокує сварки.

Отже, відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність необхідності вжиття такого крайнього заходу впливу, як позбавлення батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, і невідповідність його інтересам дитини, яка в силу вищеперерахованих норм міжнародного права та внутрішнього законодавства України має право на спілкування нарівні як з матір`ю, так і з батьком.

Стосунки, які склалися між сторонами, а також працевлаштування ОСОБА_3 за кордоном не можуть свідчити про ухилення ОСОБА_3 від виконання батьківських прав.

Посилання апеляційної скарги ОСОБА_8 на те, що відповідач тривалий час ухилявся від сплати аліментів, тому позов підлягає задоволенню, є необґрунтованими, оскільки наявність заборгованості зі сплати аліментів сама по собі не є підставою для позбавлення батька дитини батьківських прав та не може у повній мірі свідчити про саме свідоме ухилення від виконання батьківських обов`язків по утриманню дитини. Крім того, заборгованість по аліментам він погасив.

Відповідний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 вересня 2019 року, справа №317/4102/17, провадження №61-7875св19; від 19 вересня 2019 року, справа № 459/1736/16-ц, провадження № 61-33492св18.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_8 щодо того, що суд безпідставно відхилив висновок Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, є неспроможними, виходячи з наступного.

У силу частини шостої статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Суд першої інстанції мотивував незгоду з висновком органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав тим, що він ґрунтується лише на заяві матері дитини та наданих нею довідках, які об`єктивно не можуть бути належними доказами на підтвердження факту умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, який при розгляді вказаного питання не був присутнім.

Дійсно, у висновку Департаменту служб у справах дітей від 20 лютого 2019 року №169 вказано, що ОСОБА_3 на засідання Комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Харківської міської ради за запрошенням не з`явився.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_3 пояснив, що він в силу об`єктивних причин не зміг з`явитися на засідання, оскільки повідомлення про необхідність явки від 13 лютого 2019 року отримав невчасно у зв`язку з тим, що перебував за межами України. Проте, він спілкувався з працівником Департаменту, який його вислухав та завірив, що підстав для позбавлення його батьківських прав немає.

Дійсно, матеріали справи містять копію його паспорта для виїзду за кордон та проїзні документи (а. с. 80-84).

Тому, судова колегія погоджується з вищевказаним висновком суду першої інстанції, та вважає зазначений висновок органу опіки та піклування необґрунтованим та таким, що суперечить інтересам дитини, оскільки він зроблений без обстеження умов проживання дитини, її батьків, без участі батька малолітньої дитини та його пояснень щодо спірних правовідносин.

Доводи ОСОБА_8 щодо того, що її другий чоловік опікується дитиною та утримує її, судова колегія не бере до уваги, оскільки повторний шлюб позивача та створення нею нової сім`ї не можуть бути підставами для позбавлення ОСОБА_3 як рідного батька дитини, який бажає підтримувати з нею відносини, батьківських прав щодо дочки.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат не вбачається.

Керуючись ст.ст.367, 368, п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст.ст.381 - 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 07 серпня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді І.О. Бровченко

А.І. Колтунова

Повний текст постанови складено 21 жовтня 2019 року.