Постанова

Іменем України

16 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 333/114/17

провадження № 61-16101св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 27 березня 2017 року у складі судді Круглікової А. В. та рішення Апеляційного суду Запорізької області від 07 червня 2017 року у складі колегії суддів: Кухаря С. В., Полякова О. З., Трофимової Д. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів.

Позовна заява мотивована тим, що 01 грудня 2016 року між сторонами укладено попередній договір про продаж у майбутньому в строк до 30 грудня 2016 року частини квартири АДРЕСА_1 . На виконання вказаного договору позивачем були передані відповідачу грошові кошти в сумі 300 доларів США. Разом з тим, ОСОБА_3 не отримала згоду співвласника на продаж частки у спільній частковій власності та відмовилась повернути позивачу передоплату в сумі 300 доларів США.

Враховуючи те, що відповідач не повернула добровільно суму авансового платежу, ОСОБА_1 просив суд стягнути з ОСОБА_3 на свою користь 300 доларів США, що станом на 05 січня 2017 року становить 8 343 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 27 березня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Суд першої інстанції виходив з того, що попередній договір є нікчемним на підставі частини першої статті 220 ЦК України з огляду на недотримання всупереч вимогам статті 653 ЦК України нотаріальної форми його посвідчення.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 07 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 27 березня 2017 року змінено в частині правового обґрунтування підстав відмови в позові.

Суд апеляційної інстанції виходив з того, що спір про повернення коштів виник між позивачем і ОСОБА_4 , в інтересах та від імені якого діяла ОСОБА_3 . Однак, ОСОБА_4 не був залучений до участі у справі. Положеннями ЦПК України 2004 року не передбачено право апеляційного суду залучати до участі у розгляді справи в порядку статті 33 ЦПК України належних відповідачів.

Короткий зміст доводів касаційної скарги та її вимог

У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 27 березня 2017 року та рішення Апеляційного суду Запорізької області від 07 червня 2017 року і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що попередній договір повинен укладатись у тій самій формі, що і основний. Враховуючи обов`язковість нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу нерухомого майна, укладений сторонами договір не може бути визнаний попереднім, оскільки його форма укладення не відповідає вимогам закону. За таких обставин договір від 01 лютого 2016 року, за умовами якого ОСОБА_5 отримала від ОСОБА_1 300 доларів США, не створює підстав для набуття нею права на ці грошові кошти, а тому вказаний позов підлягав задоволенню, а грошові кошти - поверненню ОСОБА_5 ОСОБА_1 на підставі статті 1212 ЦК України.

Висновок апеляційного суду про те, що ОСОБА_5 не є належним відповідачем у справі, оскільки вона є представником ОСОБА_4 - власника квартири, є помилковим, оскільки стороною у зобов`язанні є саме ОСОБА_5 .

Короткий зміст позиції інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу, поданому до суду у серпні 2017 року, ОСОБА_3 заперечує проти доводів касаційної скарги ОСОБА_1 Зазначила, що вона не є належним відповідачем у справі, оскільки фактично діяла від імені та в інтересах ОСОБА_4 Грошові кошти вона отримала у зв`язку з виконанням доручення ОСОБА_4 щодо продажу його частини квартири.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 27 березня 2017 року та рішення Апеляційного суду Запорізької області від 07 червня 2017 року і витребувано із Комунарського районного суду міста Запоріжжя цивільну справу № 333/114/17.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 листопада 2017 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення коштів призначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2018 року цивільну справу № 333/114/17 передано до Верховного Суду.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06 червня 2019 року справу № 333/114/17 призначено судді-доповідачеві Черняк Ю. В.

Фактичні обставини, встановлені судами

Суди першої та апеляційної інстанції встановили, що 01 грудня 2016 року між агентством нерухомості «Власник», ОСОБА_3 як продавцем та ОСОБА_1 як покупцем укладено попередній договір, за умовами якого сторони зобов`язуються в строк до 30 грудня 2016 року укласти та нотаріально посвідчити договір відчуження об`єкта нерухомості, в подальшому - основний договір, за яким продавець зобов`язується передати покупцю у власність нерухомість, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 (пункт 1.1).

Згідно з пунктом 1.2 попереднього договору умовами основного договору є договірна ціна продажу, що на момент укладення договору за згодою сторін еквівалентна 3 500 доларів США. Всі розрахунки між сторонами здійснюються в доларах США. Право власності виникає у покупця з моменту нотаріального оформлення та державної реєстрації права власності на об`єкт в державному реєстрі.

За умовами пункту 1.3 договору від 01 грудня 2016 року покупець передав, а продавець отримав грошову суму в розмірі, еквівалентному 300 доларів США, як попередню оплату у рахунок вартості об`єкта. Решту грошових коштів від вартості об`єкта покупець оплачує продавцю безпосередньо при підписанні основного договору.

Нотаріальне оформлення основного договору оплачує покупець (пункт 1.4 договору від 01 грудня 2016 року).

Відповідно до пунктів 2.1.5, 2.2.2 договору від 01 грудня 2016 року продавець зобов`язався продати покупцю об`єкт в строк та за ціною, визначеними в пунктах 1.1, 1.2 цього договору, а покупець зобов`язався добровільно та чесно здійснити розрахунок з продавцем згідно з пунктами 1.2, 1.3.

Листом від 21 грудня 2016 року ОСОБА_1 повідомив ОСОБА_3 про те, що йому стало відомо про відсутність згоди співвласника квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , на продаж 23/50 частин квартири. У зв`язку з цим ОСОБА_1 просив ОСОБА_3 протягом 10 днів повернути йому грошові кошти в сумі 8 100 грн, що еквівалентно 300 доларам США, які були отримані останньою за попереднім договором від 01 грудня 2016 року.

Вказані обставини сторонами не оспорюються.

Позиція Верховного Суду

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і застосовані норми права

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої, другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно із частинами першої, третьою статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) зобов`язується передати майно у власність другій стороні (покупцеві), а покупець зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі статтею 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю.

Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Відповідно до статті 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя.

Згідно зі статтею 1006 ЦК України повірений зобов`язаний: повідомити довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення; після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення.

За змістом зазначеної норми саме на повіреного покладено обов`язок передати довірителеві все одержане за виконаним дорученням, при чому негайно.

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 16 травня 2006 року 23/50 частини квартири АДРЕСА_1 належать ОСОБА_4 на праві власності на підставі договору дарування від 12 травня 2006 року (а. с. 31-32).

Матеріали справи містять нотаріально посвідчену довіреність від 13 червня 2013 року строком на 10 років, за якою ОСОБА_4 уповноважив ОСОБА_3 бути його представником та розпоряджатися його майном, з чого б воно не складалось, з правом укладати від його імені угоди, купувати, продавати його майно (а. с. 38).

Звертаючись до суду з указаним позовом, ОСОБА_1 зазначав про те, що попередній договір з ОСОБА_3 укладено ним з метою підтвердження намірів щодо придбання в майбутньому квартири АДРЕСА_1 , яка належить сину відповідачки ОСОБА_4 ОСОБА_3 діяла на підставі довіреності від власника квартири, однак гроші він передавав саме їй.

При цьому ОСОБА_1 не вказував на те, що від нього було приховано інформацію щодо особи - власника майна, наміри щодо купівлі якого сторони погодили уклавши попередній договір 01 грудня 2016 року.

Таким чином, позивачу було відомо, що укладаючи вказаний попередній договір, відповідач діяла не в своїх інтересах, а в інтересах власника майна - ОСОБА_4 , який до участі в справі залучений не був.

Відповідно до частини першої статті 30 ЦПК України 2004 року сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач.

Належні сторони у цивільному процесі є носіями суб`єктивних прав і обов`язків, які складають зміст спірного матеріального правовідношення.

Якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем (частина перша статті 33 ЦПК України 2004 року).

У пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» зазначено, що у разі, якщо норма матеріального права, яка підлягає застосуванню за вимогою позивача, вказує на те, що відповідальність повинна нести інша особа, а не та, до якої пред`явлено позов, і позивач не погоджується на її заміну, суд залучає до участі в справі іншу особу як співвідповідача з власної ініціативи.

Установивши у справі, яка переглядається, наявність між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , від імені якого діяла представник за довіреністю ОСОБА_3 , та який не був залучений до участі у розгляді справи, договірних правовідносин з приводу грошових коштів, переданих на виконання умов попереднього договору від 01 грудня 2016 року, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення цього позову.

Апеляційний суд правильно зазначив, що ОСОБА_3 набула грошові кошти за умовами попереднього договору як представник ОСОБА_4 в рахунок продажу належної ОСОБА_4 частини квартири, про що було відомо позивачу.

Будучи обізнаним про особу власника квартири, позивач однак пред`явив позовні вимоги тільки до ОСОБА_3 , яка не є належним відповідачем у цій справі.

Доводи касаційної скарги про те, що суд з власної ініціативи уточнює предмет позову та норми права, які підлягають застосуванню до правовідносин, не мають правого значення з огляду на недотримання позивачем вимог до суб`єктного складу осіб цього спору та відсутність у судів апеляційної та касаційної інстанцій права залучати до участі у справі співвідповідача чи замінювати неналежного відповідача.

Доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність судових рішень не впливають, афактично зводяться до переоцінки доказів, що на стадії перегляду справи у касаційному порядку нормами чинного ЦПК України не передбачено.

Згідно із статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

У такому разі розподіл судових витрат згідно зі статтею 141 ЦПК України не проводиться.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 27 березня 2017 року у незміненій частині та рішення Апеляційного суду Запорізької області від 07 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк