Постанова

Іменем України

16 жовтня 2019 року

м. Київ

справа 607/3694/17

провадження № 61-31773 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - Державний вищий навчальний заклад «Тернопільський державний медичний університет імені І. Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров`я України»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Державного вищого навчального закладу «Тернопільський державний медичний університет імені І. Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров`я України» на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 червня 2017 року у складі судді Братасюка В. М. та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 14 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Костіва О. З., Сташківа Б. І., Хоми М. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2017 року Державний вищий навчальний заклад «Тернопільський державний медичний університет імені І. Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров`я України» (далі - ДВНЗ «Тернопільський державний медичний університет імені І. Я. Горбачевського МОЗ України», університет) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів за навчання.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням приймальної комісії від 12 серпня 2010 року, наказом ДВНЗ «Тернопільський державний медичний університет імені І. Я. Горбачевського МОЗ України» № 264 від 15 серпня 2010 року ОСОБА_1 зараховано студентом першого курсу медичного факультету. 01 вересня 2010 року між університетом та відповідачкою укладено угоду № 50 про підготовку фахівців з вищою освітою, за умовами якої остання зобов`язалася після закінчення навчання у вищому навчальному закладі прибути на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років, а у разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання в установленому порядку.

На виконання умов вищевказаної угоди згідно з протоколом засідання комісії з персонального розподілу спеціалістів, які закінчують університет у червні 2016 року, від 30 жовтня 2015 року направлено відповідачку на роботу у комунальну установу «Центр первинної медико-санітарної допомоги №7» Криворізької міської ради Департаменту охорони здоров`я Дніпропетровської обласної державної адміністрації (далі - КУ «Центр первинної медико-санітарної допомоги №7») на посаду лікаря загальної практики - сімейного лікаря.

З вищезазначеною пропозицією щодо працевлаштування відповідачка була ознайомлена та погодилась, про що свідчать її підписи в обліковій картці випускника університету та картці працевлаштування випускника, їй було вручено направлення на роботу, що підтверджується її підписом у журналі обліку направлень на роботу випускників освітньо-кваліфікаційного рівня «спеціаліст» за 2016 рік.

Наказом ДВНЗ «Тернопільський державний медичний університет імені І. Я. Горбачевського МОЗ України» від 23 червня 2016 року № 144 на підставі результатів державних екзаменів і відповідно до рішення Державної екзаменаційної комісії відповідачці присвоєно кваліфікацію лікаря і видано диплом.

Згідно з інформацією Департаменту охорони здоров`я Дніпропетровської обласної державної адміністрації після закінчення навчання в університеті, в установлений строк - 01 серпня 2016 року відповідачка не приступила до навчання в інтернатурі без поважних причин.

Зазначені обставини свідчать про те, що ОСОБА_1 відмовилась пройти інтернатуру та у подальшому приступити до роботи за направленням і відпрацювати не менше трьох років як молодий фахівець у державній установі охорони здоров`я, порушила умови цивільно-правового договору, унаслідок чого остання зобов`язана відшкодувати державі витрати, пов`язані з її навчанням

З урахуванням викладеного ДВНЗ «Тернопільський державний медичний університет імені І. Я. Горбачевського МОЗ України» просив суд стягнути з ОСОБА_1 витрати на навчання у розмірі 83 648 грн 45 коп., нараховану та виплачену стипендію у розмірі 58 192 грн 21 коп., а всього 141 840 грн 66 коп.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 червня 2017 року у задоволенні позову Державного вищого навчального закладу «Тернопільський державний медичний університет імені І. Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров`я України» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що частиною другою статті 52 Закону України «Про освіту» (у редакції на час вступу відповідачки до університету) було передбачено, що випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу та зобов`язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Проце, ця норма статті 52 була виключена із Закону України «Про освіту» у зв`язку із прийняттям Закону від 01 липня 2014 року №1556-VII «Про вищу освіту». Тобто, норма закону, на яку посилався позивач, на час звернення з позовом до суду втратила чинність, а закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

Крім того, Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року № 992, на який посилався позивач, приймався на виконання частини другої статті 52 Закону України «Про освіту», яка на час звернення позивача із позовом до суду втратила чинність, а зазначений Порядок втратив чинність - на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2017 року № 376 «Про визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України». Ураховуючи положення Конституції України, Міжнародної Конвенції № 105 «Про скасування примусової праці», ратифікованої Законом України від 05 жовтня 2000 року № 2021-III, Закону України «Про вищу освіту», вимоги до випускника вищого навчального закладу, підготовка якого здійснювалась за державним замовленням, про відшкодування витрат на навчання є неправомірними, оскільки відсутні законні підстави, які б зобов`язували його відшкодувати вартість навчання.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 14 вересня 2017 року апеляційна скарга Державного вищого навчального закладу «Тернопільський державний медичний університет імені І. Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров`я України» відхилена, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що постановою Кабінету Міністрів України від 31 травня 2017 року № 376 «Про визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України» скасовано вимоги щодо обов`язковості працевлаштування випускників вищих навчальних закладів. Стягнення коштів за навчання порушує положення статей 43, 53 Конституції України. Крім того, вимогами законодавства не затверджено відповідний порядок для визначення конкретної суми, яку повинна сплатити відповідачка на користь позивача.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ДВНЗ «Тернопільський державний медичний університет імені І. Я. Горбачевського МОЗ України» просить оскаржувані судові рішення скасувати й направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу № 607/3694/17 з Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

У червні 2019 року згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа передана судді-доповідачеві.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 жовтня 2019 року зазначену справу призначено до розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судами помилково не було застосовано положення частини третьої статті 5 ЦК України, а тому передчасним є висновок про те, що норма Закону (частина друга статті 52 Закону України «Про освіту» від 23 травня 1991 року), на яку посилається позивач, на час звернення з позовом до суду вже не була чинною та не підлягає застосуванню. Також безпідставним є висновок судів про неможливість застосування до спірних правовідносин положень Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25 грудня 1997 року № 367, (зокрема, пункту 21), як такого що суперечить статтям 43, 53 Конституції України та статті 64 Закону України «Про вищу освіту». Крім того, до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення ЦК України у частині відповідальності відповідачки за невиконання договірних зобов`язань.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Рішенням приймальної комісії від 12 серпня 2010 року, наказом ДВНЗ «Тернопільський державний медичний університет імені І. Я. Горбачевського МОЗ України» № 264 від 15 серпня 2010 року ОСОБА_1 зараховано студентом першого курсу медичного факультету.

01 вересня 2010 року між університетом та ОСОБА_1 укладено угоду № 50 про підготовку фахівців з вищою освітою, за умовами якої остання зобов`язалася після закінчення навчання у вищому навчальному закладі прибути на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років, а у разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання в установленому порядку.

На виконання умов вищевказаної угоди згідно з протоколом засідання комісії з персонального розподілу спеціалістів, які закінчують університет у червні 2016 року, від 30 жовтня 2015 року ОСОБА_1 направлено на роботу у комунальну установу «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 7» Криворізької міської ради Департаменту охорони здоров`я Дніпропетровської обласної державної адміністрації на посаду лікаря загальної практики - сімейного лікаря.

З вищезазначеною пропозицією щодо працевлаштування ОСОБА_1 була ознайомлена та погодилась, про що свідчать її підписи в обліковій картці випускника університету та картці працевлаштування випускника, їй було вручено направлення на роботу, що підтверджується її підписом у журналі обліку направлень на роботу випускників освітньо-кваліфікаційного рівня «спеціаліст» за 2016 рік.

Наказом ДВНЗ «Тернопільський державний медичний університет імені І. Я. Горбачевського МОЗ України» від 23 червня 2016 року № 144 на підставі результатів державних екзаменів і відповідно до рішення Державної екзаменаційної комісії ОСОБА_1 присвоєно кваліфікацію лікаря і видано диплом.

Згідно з інформацією Департаменту охорони здоров`я Дніпропетровської обласної державної адміністрації після закінчення навчання в університеті, в установлений строк - 01 серпня 2016 року ОСОБА_1 не приступила до навчання в інтернатурі без поважних причин.

Відповідно до розрахунку фактичних затрат на навчання одного студента медичного факультету за державним замовленням випуску 2016 року вартість навчання ОСОБА_1 становить 83 648 грн 45 коп.

Згідно з довідками про доходи від 09 листопада 2016 року № 07/5982 та №07/5983, за період навчання в університеті з вересня 2010 року по червень 2016 року ОСОБА_1 було нараховано та виплачено стипендію у розмірі 58 192 грн 21 коп.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ДВНЗ «Тернопільський державний медичний університет імені І. Я. Горбачевського МОЗ України» підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Частиною першою статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з пунктами 1, 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Судом установлено, що відповідачка, закінчивши навчання на бюджетній формі у ДВНЗ «Тернопільський державний медичний університет імені І. Я. Горбачевського МОЗ України», за місцем направлення на роботу до КУ «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 7» не прибула.

Таким чином, відповідачкою не було дотримано вимог законодавства України та типової угоди про підготовку фахівця з вищою освітою від 01 вересня 2010 року № 50 у частині зобов`язання відпрацювати після закінчення вищого навчального закладу три роки відповідно до направлення на роботу, тобто вона порушила добровільно взяті на себе цивільно-правові зобов`язання.

Згідно з частиною другою статті 52 Закону України від 23 травня 1991 року «Про освіту», у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов`язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Обов`язок випускника відшкодувати до державного бюджету повну вартість навчання за умов, що були погоджені між сторонами, передбачено частиною другою статті 52 Закону України «Про освіту» (яка була чинною з 23 березня 1996 року по 06 вересня 2014 року, у тому числі на час укладення типової угоди про підготовку фахівця з вищою освітою від 01 вересня 2010 року № 50), пунктом 2 Указу Президента України від 23 січня 1996 року № 77/96 «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів», пунктом 14 постанови Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року № 992 «Про порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням» (чинний на час укладення типової угоди про підготовку фахівця з вищою освітою від 01 вересня 2010 року № 50) та пунктом 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25 грудня 1997 року № 367.

Суди не врахували, що зазначеними вище нормативно-правовими актами визначено, що випускник повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направлені на роботу; незгода випускника з рішенням комісії з працевлаштування випускників не звільняє його від обов`язку прибути на роботу за призначенням; у разі, якщо його звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої, він зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

У пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» судам роз`яснено: оскільки Конституція України, як зазначено в її статті 8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акту з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії.

Частиною третьою статті 8 ЦПК України 2004 року встановлено, що у разі виникнення сумніву під час справи щодо відповідності закону чи іншого правового акта Конституції України, вирішення питання про конституційність якого належить до юрисдикції Конституційного Суду України, суд звертається до Верховного Суду України для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта.

Відповідно до статті 150 Конституції України виключно до повноважень Конституційного Суду України належить вирішення питань про відповідність Конституції України законів та інших правових актів Верховної Ради України, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України.

Враховуючи вищевикладене, суд не може, застосувавши статтю 43 Конституції України, як норму прямої дії, водночас визнати неконституційними норми частини другої статті 52 Закону України «Про освіту», пункту 2 Указу Президента України «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів» від 23 січня 1996 року № 77/96, пункту 14 постанови Кабінету Міністрів України «Про порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням» від 22 серпня 1996 року № 992, оскільки вирішення питання про їхню конституційність є юрисдикцією Конституційного Суду України.

До подібних висновків дійшов Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду у постановах: від 23 січня 2018 року у справі № 607/9099/15-ц (провадження № 61-694 св 17), від 31 жовтня 2018 року у справі № 607/3681/17-ц (провадження № 61-26840 св 18), від 30 січня 2019 року у справі № 607/3682/17 (провадження № 61-32084 св 18).

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, суди у порушення вищевказаних положень закону та вимог статей 212-214, 303, 315 ЦПК України 2004 року не звернули уваги на те, що розмір витрат, які мають бути відшкодовані ОСОБА_1 у зв`язку з порушенням нею зобов`язання про відпрацювання за направленням, визначено на підставі фактичних затрат на навчання одного студента медичного факультету за державним замовленням випуску 2016 року у розмірі 83 648 грн 45 коп. та нарахованої і виплаченої ОСОБА_1 стипендії у розмірі 58 192 грн 21 коп. за період навчання у вищому навчальному закладі з вересня 2010 року по червень 2016 року, а всього 141 840 грн 66 коп.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом

повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У зв`язку з цим з ОСОБА_1 підлягає стягненню 2 340 (дві тисячі триста сорок) грн 40 коп. на користь позивача на відшкодування судового збору, сплаченого ним за подання апеляційної скарги та 2 553 (дві тисячі п`ятсот п`ятдесят три) грн 13 коп. на відшкодування судового збору, сплаченого ним за подання касаційної скарги.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Державного вищого навчального закладу «Тернопільський державний медичний університет імені І. Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров`я України» задовольнити.

Рішення Василівського районного суду Запорізької області від 12 червня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 26 жовтня 2017 року скасувати.

Позов Державного вищого навчального закладу «Тернопільський державний медичний університет імені І. Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров`я України» до ОСОБА_1 про стягнення коштів за навчання задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Державного вищого навчального закладу «Тернопільський державний медичний університет імені І. Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров`я України» 141 840 (сто сорок одну тисячу вісімсот сорок) грн 66 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 2 340 (дві тисячі триста сорок) грн 40 коп. на користь Державного вищого навчального закладу «Тернопільський державний медичний університет імені І. Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров`я України» на відшкодування судового збору, сплаченого ним за подання апеляційної скарги та 2 553 (дві тисячі п`ятсот п`ятдесят три) грн 13 коп. на відшкодування судового збору, сплаченого ним за подання касаційної скарги.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк