22-ц/812/69/19Справа № 468/1726/17-ц
Провадження № 22-ц/812/69/19
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2019 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючий суддя Бондаренко Т.З.,

судді Крамаренко Т.В., Темнікової В.І.,

із секретарем судового засідання: Цуркан І.І.,

за участю: позивача ОСОБА_1 його представника ОСОБА_2, відповідачки ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за № 468/1726/17-ц за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на рішення, яке постановлено Баштанським районним судом Миколаївської області від 25 жовтня 2018 року під головуванням судді Муругова В.В. у приміщенні цього ж суду за позовом

ОСОБА_1

до ОСОБА_3 про визнання батьківства

встановив:

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_3 про визнання батьківства.

Позивач зазначав, що він з відповідачкою по справі проживав однією сім'єю з 2013 року близько шести місяців та в подальшому їх відносини погіршились та вони припинили спільне проживання. В період спільного проживання сторін ОСОБА_3 завагітніла та ІНФОРМАЦІЯ_4 народила сина ОСОБА_5. Позивач вважає себе біологічним батьком дитини відповідачки, підтверджуючи це показаннями свідків, зовнішньою схожістю позивача з дитиною.

Посилаючись на вказане ОСОБА_1 просив визнати його батьком дитини відповідачки.

Рішенням Баштанського районного суду Миколаївської області від 25 жовтня 2018 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 367 ЦПК суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду згідно вимогам ст. 263 ЦПК України має бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, а обґрунтованим, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 2 ст. 125 СК України якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається за заявою матері та батька дитини; за рішенням суду.

Положеннями ч.1 ст. 126 СК України встановлено, що походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану.

Згідно зі ст. 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК України. Позов про визнання батьківства може бути пред'явлений матір'ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред'явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу.

За ч.1 ст. 135 Сімейного кодексу України при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім'я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.

Районний суд відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання батьківства малолітнього сина відповідачки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, виходив з того, що сторонами надані взаємовиключні докази щодо періоду спільного проживання, позивачем не заявлено клопотання щодо витребування актового запису про народження дитини на підтвердження підстави внесення даних про її батька, а також що з вини обох сторін не було проведено призначену судом біологічну експертизу.

З таким висновком суду погодитись не можна, оскільки він не ґрунтується на матеріалах справи.

З матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_3 народила дитину сина ОСОБА_5. В шлюбі ОСОБА_3 не перебувала.

Відповідно до свідоцтва про народження, наданого до суду першої інстанції, батьком дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, вказано ОСОБА_6 (а.с.95).

ОСОБА_1 в позовній заяві зазначав, що в 2013 році проживав однією сім'єю з відповідачкою ОСОБА_3 протягом півроку. Під час спільного проживання відповідачка завагітніла, проте відносини між ними погіршилися і позивач виїхав на заробітки за межі України. ІНФОРМАЦІЯ_5 дитина народилася за його відсутності, проте повернувшись в Україну позивач намагаючись налагодити стосунки з відповідачкою, спілкувався з сином, купував йому одяг, іграшки та надавав матеріальну допомогу.

В письмових запереченнях на позовну заяву, відповідачка визнає факт спільного проживання з позивачем та зазначає, що причиною їх сварки та подальшого припинення проживання однією сім'єю стало те, що вона завагітніла, як вона зазначає, від ОСОБА_7, і саме після цієї новини відносини їх з позивачем припинилися (а.с. 26).

Допитана районним судом відповідачка ОСОБА_3 в якості свідка дала аналогічні показання, що до знайомства з позивачем в 2012 році вона проживала з ОСОБА_7 В 2013 році з червня місяця відновила з ним зв'язки, в липні місяці вона дізналась про свою вагітність, а проживати з ОСОБА_7 разом вона почала лише в серпні того ж року.

Із показів свідка ОСОБА_8, яка є матір'ю позивача, також слідує, що її син ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_3, проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, син працював, останній раз їх бачила разом 16 серпня на день народження ОСОБА_3. Син її повідомляв, що ОСОБА_3 вагітна, а також що ІНФОРМАЦІЯ_5 у нього народився син. ОСОБА_8, як мати, рекомендувала своєму синові, позивачу у справі, поїхати до ОСОБА_3 і через деякий час він почав спілкуватись із своїм сином.

Свідок ОСОБА_7 показав, що йому було відомо про іншого чоловіка з яким проживала ОСОБА_3, проте він його не бачив. Між ними були розмови, що хтось із сім'ї ОСОБА_8 хоче прийти, вказав, що проживає з відповідачкою з червня 2013 року. ОСОБА_3 казала, що він є батьком її дитини.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінюючи наведені покази свідків, зазначив про те, що свідки, як зацікавлені особи повідомили суду різну інформацію щодо часу проживання однією сім'єю відповідачки з позивачем та ОСОБА_7

Проте, суд не надав оцінку письмовим поясненням відповідачки, в тому числі і її показам, як свідка та не порівняв їх с поясненнями позивача з метою визначення обставин, які фактично визнані відповідачкою.

Також суд, не зазначив в чому саме, чи в якому періоді, різняться покази свідків щодо періоду проживання сторін по справі та відповідачки з ОСОБА_9 однією сім'єю, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, та чи має саме ця різниця суттєве значення для вирішення спору. Також, суд не вжив заходів для усунення розбіжностей в поясненнях свідків в порядку передбаченому ч.ч. 9, 13 ст. 230 ЦПК України.

Відповідно до протоколу підготовчого судового засідання від 7 лютого 2018 року в судовому засіданні позивач поряд з іншими клопотаннями, заявив клопотання про витребування з Баштанського відділу ДРАЦС копії актового запису про народження дитини. Представник відповідача проти задоволення вказаного клопотання заперечував, зазначаючи про те, що таке клопотання має бути викладено в письмовій формі. Головуючий суддя роз'яснив позивачу про необхідність подання письмової заяви про витребування копії актового запису про народження, на що позивач вказав на свою юридичну необізнаність. В даному судовому засіданні оголошено перерву в зв'язку з наданням позивачеві строку для письмових пояснень на відзив до 14 лютого 2018 року та відповідний строк відповідачці для направлення заперечень на пояснення позивача до 26 лютого 2018 року.

Таким чином усне клопотання позивача про витребування актового запису про народження не було вирішено, тобто його не було задоволено і в його задоволенні не було відмовлено (а.с. 33).

В судовому засіданні від 28 лютого 2018 року представник відповідачки вказував на передчасність призначення судової молекулярно-генетичної експертизи, оскільки відсутня копія актового запису про народження дитини. На вказані заперечення районний суд не звернув увагу та не повернувся до вирішення вказаного питання, з'ясування причин не надання доказу.

Згідно вимог ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

Відповідно до положень п.п. 7, 10 ч. 2 ст. 197 ЦПК України у підготовчому засіданні суд з'ясовує чи подали сторони докази, на які вони посилаються у позові чи причини їх неподання, вирішує заяви та клопотання учасників справи.

Проте, наведені вимоги процесуального закону щодо сприяння учасникам процесу в реалізації ними прав, судом не виконано, заявлене позивачем усне клопотання не вирішено, причини неподання вказаного клопотання в письмовому вигляді, в разі необхідності подання саме письмової заяви, не з'ясовано, строк саме для виконання цієї дії ухвалою суду позивачу не надано.

За клопотанням позивача у даній справі ухвалою районного суду від 28 лютого 2018 року була призначена судова молекулярно-генетична експертиза для вирішення питання щодо походження дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, від позивача ОСОБА_1 матір'ю якого є відповідачка ОСОБА_3

03 вересня 2018 року експертом направлено суду повідомлення за № 226 про неможливість проведення експертного дослідження через те, що ОСОБА_3 з дитиною ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, для відбору порівняльних зразків 13 квітня, 29 червня та 02 липня 2018 року не з'явилась, а також через відсутність належного документа, який підтверджує оплату вартості проведення експертиз (а.с. 54, 63, 68, 75).

Статтею 109 ЦПК України передбачено, що у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Суд в обґрунтування відсутності підстав для застосування положень наведеної норми процесуального права, послався на те, що обидві сторони не вчинили необхідних дій для проведення експертизи, а саме позивач не сплатив рахунок щодо вартості експертизи, а відповідачка не з'явилась з дитиною для відібрання необхідних зразків.

Проте, з протоколу судового засідання від 01 жовтня 2018 року вбачається, що позивач не відмовлявся від оплати проведення експертизи, а не сплатив кошти оскільки йому було роз'яснено, що до відібрання біологічних зразків оплату здійснювати не потрібно (а.с. 82). Вказані обставини суд не перевірив.

Також судом не перевірено посилання відповідачки на хворобу дитини, через яку вона не могла прибути для проведення експертизи. Суд не запропонував підтвердити вказане медичними довідками щодо наявності у дитини хвороби у визначений експертом час або наявності певних медичних протипоказань у дитини для відібрання зразків, а в разі відсутності такого навести відповідні висновки.

Частинами 1-3, 5 статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам, оскаржуване рішення не відповідає, оскільки районний суд не повно з'ясував всі обставини справи, що мають значення для її правильного вирішення, а тому дійшов передчасного висновку щодо ненадання належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог.

Відповідно до положень п. 1 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи.

За вказаних обставин оскаржуване рішення районного суду підлягає скасуванню.

Судом апеляційної інстанції отримано копію актового запису про народження № 8 від 08 квітня 2014 року ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, відповідно до змісту п. 17 якого підставою внесення відомостей про батька є заява про державну реєстрацію народження відповідно до частини першої ст. 135 СК України (а.с. 157).

За клопотанням позивача в суді апеляційної інстанції також було призначено молекулярно-генетичну експертизу ухвалою від 17 грудня 2018 року. Проте, відповідно до повідомлення експерта Миколаївського науково-дослідницького експертно-криміналістичного центру від 18 лютого 2019 року для проведення відбору порівняльних зразків 5 лютого 2019 року з'явився лише ОСОБА_1 та надав завірену копію квитанції що засвідчує оплату рахунку, відповідачка ОСОБА_3 з дитиною ОСОБА_5 в призначений експертом час для відбору зразків не з'явилася, що виключає можливість проведення експертизи (а.с.177).

В судовому засіданні відповідачка пояснила, що ОСОБА_7, з яким вона проживає однією сім'єю, визнав себе батьком її дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, в зв'язку з чим за його заявою в актовому запису його вказано батьком дитини, змінено прізвище дитини і по батькові та видано повторне свідоцтво про народження.

На підтвердження вказаних обставин відповідачкою надано повторне свідоцтво про народження ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2, батьком якого вказано ОСОБА_7, а матір'ю ОСОБА_3. Видано вказане свідоцтво 22 січня 2010 року Баштанським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області (а.с.198).

Враховуючи, що інша особа, а саме ОСОБА_7 визнав себе батьком дитини, в зв'язку з чим відповідно до вимог ст. 128 СК України, встановлення батьківства особи, яка вважає себе батьком дитини за її позовом до матері дитини не передбачено.

За таких обставин, в зв'язку з відсутністю правових підстав, в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення батьківства слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 25 жовтня 2018 року скасувати, по справі ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання батьківства відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту 22 березня 2019 року.

Судді: Т.З.Бондаренко

В.І.Темнікова

Т.В.Крамаренко