Справа № 183/8282/18
№ 2/183/1579/19
18 вересня 2019 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючої судді Сороки О.В.,
секретаря судового засідання Пащенко А.С.,
розглянувши, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , до ОСОБА_5 , треті особи - відділ реєстрації та обліку громадян виконавчого комітету Новомосковської міської ради Дніпропетровської області, виконавчого комітету Новомосковської міської ради в особі органу опіки та піклування, про захист прав власника, шляхом зняття з реєстрації,-
29 грудня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , в якому просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 .
В обґрунтування свого позову ОСОБА_1 посилається на те, що на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку №3855 від 10.10.1978 року йому на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 , що також стверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.
Відповідач по справі ОСОБА_6 є його невісткою та колишньою дружиною його сина - ОСОБА_7 . Після офіційного одруження 21.09.2002 року, його син ОСОБА_7 звернувся до позивача з проханням мешкати разом з дружиною ОСОБА_2 та її дочкою ОСОБА_5 в будинку позивача, оскільки їм тоді ніде було проживати окремо, та попросив надати дозвіл на тимчасову реєстрацію ОСОБА_2 та її дитини ОСОБА_5 в його будинку.
08.11.2003 року відповідач ОСОБА_2 народила близнюків ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , але дозвіл на їх реєстрацію в будинку позивач не надавав.
У 2012 році позивач дізнався, що ОСОБА_2 та його син, без його згоди зареєстрували в будинку своїх неповнолітніх дітей ОСОБА_7 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4, після чого відносини між ним і сином та невісткою ОСОБА_2 дуже зіпсувались, в наслідок чого в червні 2013 року син разом зі своєю сім`єю виїхали з його будинку та стали проживати окремо.
В 2016 році шлюб між його сином та відповідачем ОСОБА_2 було розірвано на підставі рішення суду і з січня 2016 року, позивач більше відповідача не бачив.
Таким чином, на сьогоднішній день відповідач ОСОБА_2 вже не є членом сім`ї позивача, проте залишається бути зареєстрованою в належному йому будинку разом зі своїми дітьми, що підтверджується відповідною довідкою про склад сім`ї, добровільно зніматися з реєстрації відповідачі відмовляються. На даний час позивач має намір розпорядитися своїм майном на власний розсуд, а саме відчужити належне йому домоволодіння, однак майбутні покупці категорично відмовляються придбавати домоволодіння з зареєстрованими особами. Крім того, позивач вимушений нести витрати по утриманню житла, виходячи з кількості зареєстрованих у ньому осіб, також він не має можливості отримати житлову субсидію, в такий спосіб фактично позбавлений можливості вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, а тому посилаючись на вимоги ст.ст. 391,405 ЦК України, позивач був змушений звернутися до суду з даним позовом.
Ухвалою суду від 28 січня 2019 року відкрито провадження у справі.
Представник позивача - адвокат Олійник О.А. в судове засідання не з`явилася, надавши суду заяву про розгляд справи у її відсутність, згідно якої позов підтримала у повному обсязі та не заперечувала проти заочного розгляду справи.
Відповідач ОСОБА_2 у підготовчому засіданні позов не визнала, одночасно зазначила, що за місцем реєстрації вона та її діти не проживають, фактично вона мешкає за адресою: АДРЕСА_2 . В подальшому, в судове засідання, призначене на 18 червня 2019 року о 13.45 годин відповідач не з`явилася, була повідомлена належним чином, причину неявки суду не повідомила, відзив на позов не подала.
Відповідач ОСОБА_5 відзив на позов не подала, в судове засідання також не з`явилася, була повідомлена належним чином, причина неявки не відома.
Зважаючи на те, що справа вже досить тривалий час перебуває в провадженні суду, в свою чергу, відповідачі по справі не скористалися своїм правом щодо подачі відзиву на позов або доказів на спростування обставин, викладених позивачем у позові, судом вживались всі можливі заходи для виклику відповідачів в судове засідання, а тому з метою дотримання права позивача на доступ до правосуддя,суд у відповідності до ст. 280 ЦПК України, з погодження позивача, провів заочний розгляд справи без участі відповідачів, за наявними у справі доказами.
Представник третьої особи відділу реєстрації та обліку громадян виконавчого комітету Новомосковської міської ради в судове засідання не з`явився, звернувшись до суду з заявою про розгляд справи у його відсутність (а.с.53).
Представник третьої особи виконавчого комітету Новомосковської міської ради в особі органу опіки та піклування Ковтун В.В. в судове засідання не з`явилася, у своїй заяві про розгляд справи у відсутність представника органу опіки та піклування, зазначила, що з урахуванням ст.12 ЗУ «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», ст.ст. 17,18 ЗУ «Про охорону дитинства» орган опіки та піклування заперечує проти задоволення позову в частині зняття з реєстрації неповнолітніх дітей ОСОБА_7 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4, оскільки неповнолітні діти були зареєстровані в спірному житловому будинку, як члени родини власника житлового приміщення (а.с.53).
На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи.
Суд, дослідивши докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку.
Судом встановлено, що позивач являється власником житлового будинку АДРЕСА_1 , який належить йому на підставі Договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку №3855 від 10.10.1978 (а.с.7-9), що також підтверджується витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 146802689 від 26.11.2018 року (а.с.10).
Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеним законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає суду підстави дійти висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.
Згідно домової книги на будинок АДРЕСА_1 (а.с.11-15), довідки про склад сім`ї (а.с.56), а також у відповідності до відомостей відділу адресно-довідкової роботи Управління паспортної роботи громадянства та реєстрації фізичних осіб ГУ ДМС України у Дніпропетровській області (а.с.23,24) у зазначеному житловому будинку зареєстрованими значаться відповідачі по справі - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5, які в розумінні вимог Житлового Кодексу України, являються членами сім`ї власника та були зареєстровані у будинку зі згоди позивача.
Частина 2 ст. 405 ЦК України передбачає, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Судом встановлено, що в зазначеному домоволодінні зареєстровані також неповнолітні діти відповідача ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується домовою книгою, довідкою про склад сім`ї.
При цьому, як зазначає позивач у своєму позові, згоди на реєстрацію неповнолітніх дітей у належному йому домоволодіння він не надавав.
Відповідно до ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Стаття 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає право дитини на житло. Відповідно до вимог цього закону держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.
У відповідності до ч.3 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.
Вимоги ст.156 ЖК України передбачають, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Так, суду подано акт голови квартального комітету №13, складений 25 вересня 2018 року за участю сусідів, у відповідності до якого ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5, - зареєстровані, але не проживають в будинку АДРЕСА_1 з 2016 року (а.с.16).
У відповідності до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.
Як випливає із зазначеної норми закону, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно при позбавлення права власності на житлове приміщення, позбавленні права користування житловим приміщенням, визнанні особи безвісно відсутньою, оголошенні фізичної особи померлою.
З огляду на те, що Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.
Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа № 21-1438а15).
Поряд з цим, відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У відповідності до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.
Згідно зі ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
В свою чергу, відповідачами до суду не надано жодного належного та допустимого в розумінні ст.ст. 76-81 ЦПК України доказу на спростування обставин, викладених позивачем у позові.
Як зазначає у своєму позові ОСОБА_1 , наявність реєстрації відповідачів у належному йому на праві власності житловому будинку, заважає йому вільно розпоряджатися своєю власністю, у зв`язку з чим, суд вважає за необхідне визнати ОСОБА_2 , неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , та ОСОБА_5 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 . Даних про наявність будь-якої домовленості між позивачем та відповідачами, з приводу користування житловим приміщенням, а також доказів про поважність причин відсутності відповідачів у житловому приміщенні за місцем реєстрації суду не надано.
На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 4,12,76-81,89,263,265,280 ЦПК України, ст.ст. 321, 391, 405 ЦК України, -
Позов ОСОБА_1 ,- задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про народження НОМЕР_1 ), ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (свідоцтво про народження І НОМЕР_2 ) та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням - житловим будинком АДРЕСА_1 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя О.В. Сорока.