Справа № 567/209/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 жовтня 2019 року м. Острог

Острозький районний суд Рівненської області у складі:

головуючий суддя - Назарук В.А.

при секретарі - Самолюк А.В.

зз участю

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника органу опіки та піклування Ковальчук Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом визнання такими, що втратили право на користування житловим приміщенням

встановив:

в Острозький районний суд з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні житловим будинком з надвірними будівлями та земельною ділянкою, які знаходяться в АДРЕСА_1 шляхом визнання такими, що втратили право на користування житловим приміщенням та земельною ділянкою та зняття з реєстрації, звернулася ОСОБА_1 .

В обґрунтування позову зазначає, що їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті її чоловіка ОСОБА_5 належить житловий будинок з надвірними будівлями та земельна ділянка, площею 0,0850 га, які знаходяться в АДРЕСА_1 , де є зареєстрованими за місцем проживання відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (дочка та онук ОСОБА_5 ), які є такими, що не проживають в зазначеному житловому приміщенні з дня реєстрації місця проживання в ньому, так як проживають в іншій місцевості.

Зазначаючи про те, що відповідачі не є членами її сім`ї, постійно з нею не проживали та не проживають, посилаючись на ст.64, 156 ЖК України, ст.319, 391 ЦК України та зазначаючи про те, що вона не може скористатись правом на державну допомогу у вигляді субсидії, яка розраховується з врахуванням всіх зареєстрованих в житловому приміщенні осіб, а самі відповідачі в добровільному порядку не виявляють бажання знятися з реєстраційного обліку місця проживання в належному їй житловому будинку, позивач просить позов задоволити.

Ухвалою Острозького районного суду Рівненської області від 28.02.2019 року відкрито провадження у справі та призначено судовий розгляд в порядку загального позовного провадження, відповідачам було встановлено строк протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження у справі для подачі відзиву на позовну заяву.

Відповідачі та представник відповідача в судове засіданні не з`явились без повідомлення причин, про час та дату розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку. Правом подати відзив на позов у встановлений строк не скористались.

В ході розгляду справи представник відповідача звертався до суду з заявою про об`єднання в одне провадження цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом визнання такими, що втратили право на користування житловим приміщенням та цивільної справи №567/1330/17 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право на користування цим же житловим приміщенням, де відповідачами було подано зустрічний позов. В той же час, в судовому засіданні встановлено, що ухвалою суду від 01 квітня 2019 року по цивільній справі №567/1330/17 (суддя Венгерчук А.О.) зустрічна позовна заява ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - орган опіки та піклування Острозької міської ради Рівненської області, про вселення, було залишено без розгляду у зв`язку з повторною неявкою в судове засідання належно повідомленого позивача.

Згідно ч.8 ст.178 ЦПК України, у зв`язку з ненаданням відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішив справу за наявними матеріалами.

Ухвалою суду від 30.05.2019 року було залучено до участі у справі орган опіки та піклування в особі Острозької міської ради Рівненської області, який надав суду висновок за яким вважає неможливим визнання малолітнього ОСОБА_4 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням з надвірними будівлями та земельною ділянкою в АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 04.10.2019 року провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом визнання такими, що втратили право на користування житловим приміщенням та земельною ділянкою в частині позовної вимоги про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову в цій частині.

Ухвалою суду від 30.05.2019 року було витребувано від Промінської сільської ради Луцького району відомості про зареєстрованих осіб в будинку АДРЕСА_2 із зазначенням власника даного будинку; Луцького міського управління ДМС України довідку про місце реєстрації та проживання ОСОБА_3 ; управління освіти Луцької міської ради Волинської області відомості про те в якій школі м.Луцька навчається ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьками якого є ОСОБА_3 та ОСОБА_3 та місце його проживання.

Ухвалою суду від 30.05.2019 року було задоволено клопотання позивача про допит свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 . В ході розгляду справи судом була прийнята відмова позивача від допиту свідка ОСОБА_12 .

В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Позивач пояснила, що з 2003 року проживала разом з ОСОБА_5 в його будинку, який знаходиться в АДРЕСА_1 без укладення шлюбу, а 12.09.2007 року шлюб між ними було зареєстровано і весь цей час в зазначеному житловому будинку не проживають відповідачі, які однак є в ньому зареєстровані за місцем проживання. Зазначила, що відповідач ОСОБА_3 до заміжжя проживала разом зі своєю матір`ю за іншою адресою в АДРЕСА_1 , оскільки шлюб між її батьками було давно розірвано, хоча залишалась зареєстрованою за місцем проживання батька, а після укладення шлюбу проживала в м.Луцьк Волинської області, де вона має у власності квартиру, а її чоловік має у власності житловий будинок і де проживає їх син ОСОБА_4 .

При цьому пояснила, що отримуючи мінімальну заробітну плату не може скористатись правом на державну допомогу у вигляді субсидії, яка розраховується з врахуванням всіх зареєстрованих в житловому приміщенні осіб, а самі відповідачі в добровільному порядку не виявляють бажання знятися з реєстраційного обліку місця проживання в належному їй житловому будинку.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - орган опіки та піклування в особі Острозької міської ради Рівненської області, посилаючись на ст..12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей», за якою неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень, вважає неможливим визнання малолітнього ОСОБА_4 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням з надвірними будівлями та земельною ділянкою в АДРЕСА_1 .

При цьому, орган опіки та піклування визнав, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , будучи фактично зареєстрованими за місцем проживання в АДРЕСА_1 , фактично там не проживають.

Суд, розглянувши справу відповідно до ст.274-279 ЦПК України за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, заслухавши пояснення представників сторін, свідків, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

З досліджених в судовому засіданні доказів судом встановлені наступні обставини.

В АДРЕСА_1 знаходиться житловий будинок з надвірними будівлями, зареєстрованими за місцем проживання в якому на даний час є позивач та відповідачі у справі (позивач - з 12.11.2007 року, а відповідач ОСОБА_3 - з 03.11.2006 року, ОСОБА_4 - з 10.01.2012 року).

Зазначений житловий будинок відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 15.08.2006 року належав ОСОБА_5 , який з 12.09.2007 року перебував в шлюбі з позивачем (свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 ) та помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (свідоцтво про смерть НОМЕР_2 ). Водночас, в судовому засіданні встановлено, що відповідачка у справі є дочкою ОСОБА_5 від попереднього шлюбу, а її син ОСОБА_4 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_3 ) є онуком ОСОБА_5 .

Після смерті ОСОБА_5 власником зазначеного житлового будинку з надвірними будівлями та земельної ділянки з кадастровим номером 561900000:02:002:0007 стала ОСОБА_1 (свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 24.09.2018 року).

Відповідно до довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №2066, виданої 02.10.2018 року ЦНАП виконкому Острозької міської ради, в житловому приміщенні, що за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 (власник), ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

Водночас, відповідно до актів перевірки житлових умов від 11.12.2015 року, 07.11.2017 року та 08.12.2017 року вбачається, що в ході перевірки житлових умов в будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що належав ОСОБА_5 , окрім нього зареєстрованою за місцем проживання була його дружина ОСОБА_1 , а також є зареєстрованими, але фактично не проживають ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які проживають в м.Луцьк.

Відповідно до акту перевірки житлових умов від 26.03.2018 року вбачається, що в ході перевірки житлових умов в будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 , зареєстрованими за місцем проживання в ньому є ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які проживають в м.Луцьк.

Факт не проживання відповідачів у житловому будинку, який знаходиться в АДРЕСА_1 підтверджується показаннями свідків, які допитані в судовому засіданні.

Так, свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні показала, що була знайома з ОСОБА_5 , оскільки він був регентом церковного хору, в якому перебувала вона.

При цьому, зазначила, що останні роки життя він хворів та догляд за ним здійснювала його дружина ОСОБА_1 Пояснила, що зазначена обставина їй відома, оскільки вона часто провідувала ОСОБА_5 . В той же час, дочки ОСОБА_5 в будинку, де він проживав вона ніколи не бачила.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні показала, що ОСОБА_5 знала довгий час, оскільки їх сім`ї перебували в дружніх відносинах та часто зустрічалися.

Їй відомо, що ОСОБА_3 проживала в житловому будинку АДРЕСА_1 в той час, коли її батьки перебували в шлюбі, але в період навчання в школі вона вже там не проживала, як не проживала і в подальшому.

Пояснила, що ОСОБА_3 дуже рідко провідувала батька за його місцем проживання, а коли приїздила, то перебувала там лише декілька хвилин, а ночувати ніколи не залишалась і не могла залишатись, оскільки умов для проживання когось окрім сім`ї ОСОБА_5 в зазначеному будинку немає, так як пристосованою для проживання там є лише одна кімната, а також наявна кухня.

Свідок ОСОБА_7 суду пояснив, що проживає напроти будинку, де проживав ОСОБА_5 і на даний час проживає позивачка та зазначив, що ОСОБА_3 там з батьком ніколи не проживала.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснила, що її сім`я протягом не менше 15 років товаришувала з сім`єю ОСОБА_5 та протягом цього часу вона жодного разу не бачила ОСОБА_3 за місцем проживання батька, хоча припускає, що вона могла провідувати батька в той час, коли сама вона не бачила.

Пояснила, що їй достовірно відомо те, що ОСОБА_3 в будинку батька не проживала, а проживала в м. Нетішин Хмельницької області , а в подальшому в м.Луцьк.

Свідок ОСОБА_11 суду показала, що проживає через один будинок від будинку позивачки, знала ОСОБА_5 з 1979 року та їй відомо, що ОСОБА_3 в зазначеному будинку проживала до 2-3 річного віку, коли її батьки розлучилися і з того часу вона там не проживає.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснив, що в період 2000-2018 років проживав в АДРЕСА_6 та кожного дня бачився з сім`єю ОСОБА_5 , в тому числі перебував в його будинку та зазначив, що знає його дочку ОСОБА_13 . Зазначив, що відповідачка в будинку батька не проживала та її він там бачив один раз на рік, коли вона провідувала батька.

Окрім того, в судовому засіданні з довідки управління освіти Луцької міської ради Волинської області встановлено, що ОСОБА_4 , батьками якого є ОСОБА_3 та ОСОБА_3 , навчається в КЗ "Луцький навчально-виховний комплекс Гімназія №14 імені Василя Сухомлинського" Луцької міської ради, яка знаходиться в м.Луцьку.

В той же час, за інформацією Луцького міського відділу УДМС України у Волинській області встановлено, що батько ОСОБА_4 зареєстрований за місцем проживання в с. Промінь АДРЕСА_2 з 29.11.2013 року, а з відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що будинок, де зареєстроване місце проживання ОСОБА_3 з 24.07.2013 року належить йому на праві власності.

Відповідно до відомостей з реєстру прав власності на нерухоме майно встановлено, що у власності ОСОБА_3 з 23.04.2012 року перебуває квартира АДРЕСА_8 .

Отже, в судовому засіданні встановлено, що позивач та відповідачі є зареєстрованими за місцем проживання в будинку АДРЕСА_1 , який на праві власності належить позивачу ОСОБА_1 Право власності у позивача на вказаний будинок виникло на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 24.09.2018 року.

В судовому засіданні встановлено, що між позивачем, яка є власником майна і відповідачами не існує договірних відносин щодо цього майна, договір найму житлового приміщення між сторонами не укладався.

Водночас, судом встановлено, що відповідачі не проживають у даному житловому приміщенні з моменту реєстрації місця проживання в ньому.

Відповідно до ч.1 ст.379 ЦК України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

У відповідності до ч.2 ст.319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У разі порушення своїх прав власник, згідно зі ст.391 ЦК України, має право, зокрема, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

При цьому, положення ст.391 ЦК України підлягають застосуванню у тих випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.

В судовому засіданні встановлено, що факт реєстрації місця проживання відповідачів у належному позивачу житловому приміщенні порушує право позивача на вільне володіння, користування та розпорядження своєю власністю, в тому числі оформлення субсидії, що підтверджується поясненнями позивача та довідкою управління праці та соціального захисту населення виконкому Острозької міської ради Рівненської області №840 від 14.02.2019 року і реалізації її майнових прав як власника будинку.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України, до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм, правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

В судовому засіданні встановлено, що відповідачі не є членами сім`ї ОСОБА_1 ..

Разом з тим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Верховний Суд України в постанові від 16 листопада 2016 року в справі №6-709цс16 зазначив, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких-осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Оскільки відповідачі є зареєстрованими за місцем проживання в житловому будинку АДРЕСА_1 з дозволу попереднього власника ОСОБА_5 , а останній ІНФОРМАЦІЯ_2 помер. Таким чином припинення права власності ОСОБА_5 та відсутність договору з новим власником будинку припиняє право відповідачів на користування цим житлом.

Частиною 1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим кодексом.

В судовому засіданні з пояснень позивача, свідків, досліджених письмових доказів, які не викликають сумніву у їх об`єктивності, встановлено, що відповідачі не проживають в належному позивачу житлі з часу реєстрації місця проживання, спільного господарства з позивачем не ведуть, договору на користування житлом з власником будинку відповідачі не укладали, що в сукупності з іншими доказами свідчить про те, що центр життєвих інтересів відповідачів знаходиться в м.Луцьк та Луцькому районі Волинської області, де вони постійно проживають разом із своєю сім`єю, а тому слід усунути перешкоди ОСОБА_1 в користуванні житловим приміщенням - житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право на користування зазначеним житловим приміщенням.

Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому підлягають до задоволення. Одночасно, суд вважає, що визнання відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, в цілому відновить порушене право позивача.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

При вирішенні питання щодо можливого позбавлення права неповнолітнього ОСОБА_4 на житло суд виходить з наступного.

Пунктом 1 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Статтею 27 Конвенції про права дитини визнано право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

За положеннями ст.176 СК України. ст.405 ЦК України, діти, які не є власниками майна, що належить на праві власності їх батькам, набувають права користування таким майном незалежно від фактичного стану сімейних відносин.

Разом з тим, згідно ч. 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Як встановлено судом ОСОБА_4 разом зі своїми батьками проживає в іншій місцевості, де обоє з його батьків мають у власності нерухомі житлові приміщення.

Згідно довідки управління освіти він навчається в м.Луцьку, де отримує середню освіту.

За таких обставин суд критично оцінює висновок органу опіки та піклування, яким визнано недоцільним зняття неповнолітнього ОСОБА_4 з реєстраційного обліку у спірному житлі.

Так, відповідно до ч.5, 6 ст.19 СК України, орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду і оцінюється останнім в сукупності з іншими доводами.

Висновок органу опіки та піклування Острозької міської ради складено без обстеження умов проживання дитини, не містить жодних фактичних доказів та посилань на обставини, якими обґрунтовує свою позицію про недоцільність зняття дитини з реєстрації у спірному помешканні.

За таких обставин, суд приходить до переконання, що інтереси дитини, яка не проживає у спірному житлі з часу реєстрації, а проживає з батьками, які мають у власності житло, в іншій місцевості, не порушуються у зв`язку із зняттям її з реєстрації у спірному житлі.

На підставі ст.383, 391 ЦК України, керуючись ст.10, 12, 258-259, 263-265, 274-279 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

позов ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) до ОСОБА_3 (зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 ), ОСОБА_4 (зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 ) про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом визнання такими, що втратили право на користування житловим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право на користування житловим приміщенням - житловим будинком АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 (зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 ) на користь ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) 768 грн. 40 коп. витрат на сплату судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Рівненського апеляційного суду через Острозький районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 18.10.2019.

Суддя Острозького районного судуНазарук В.А.