Справа № 369/244/19
Провадження № 2/369/1312/19
РІШЕННЯ

Іменем України

28.02.2019 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Дубас Т.В.,

за участю секретаря Водала А.Ю.,

позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовомОСОБА_1 до ОСОБА_3 Банку України про зобовязання видати трудову книжку, стягнення заробітної плати, стягнення вихідної допомоги, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з даним позовом, мотивуючи його тим, що з 01.03.2016 він працював на посаді Директора Департаменту реєстраційних питань та ліцензування ОСОБА_3 банку України. 13.10.2016 його було звільнено Відповідачем, відповідно до Наказу ОСОБА_3 банку України № 4169-к від 13.10.2016 «Про звільнення ОСОБА_1 Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 08.12.2017 року визнано Наказ ОСОБА_3 банку України № 4169-к від 13.10.2016 «Про звільнення ОСОБА_1О.» - незаконним; поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді директора Департаменту реєстраційних питань та ліцензування ОСОБА_3 банку України з 13.10.2016; стягнуто з ОСОБА_3 банку України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу. Постановою Апеляційного суду м.Києва від 31.01.2018 року рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 08.12.2017 року залишено без змін.

04.01.2018 він отримав від Відповідача поштою копію Наказу НБУ № 4242-к від 19.10.2016 Про скорочення штату працівників Департаменту реєстраційних питань та ліцензування, згідно якого було скорочено всіх працівників Департаменту; Наказу НБУ № 4322-к від 14.12.2017 «Про поновлення на роботі ОСОБА_1О.», згідно якого його було поновлено на посаді директора Департаменту реєстраційних питань та ліцензування з 14.10.2016; Попередження від 14.12.2017 про звільнення його з посади директора Департаменту реєстраційних питань та ліцензування у зв'язку зі скороченням посади (п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України), з 05.03.2018, тобто через два місяці з дня ознайомлення з Попередженням .

17.10.2016 Правління НБУ прийняло Рішення № 341-рш від 17.10.2016 «Про внесення змін до структури ОСОБА_3 банку України», згідно якого Департамент реєстраційних питань та ліцензування був виключений зі структури НБУ, а його функції були передані Управлінню реєстрації та ліцензування, яке також було створене зазначеним Рішенням про зміну структури. На виконання Рішення про зміну структури в НБУ був виданий Наказ про скорочення Департаменту. Згодом Управління реєстрації та ліцензування було перетворено у Департамент ліцензування НБУ, що вбачається із структури НБУ, опублікованої на сайті НБУ https://bank.gov.ua/doccatalog/documentPich43399.

Таким чином, у період з 08.12.2017 до 05.03.2018 Департаменту реєстраційних питань та ліцензування, у якому він працював директором до його незаконного звільнення, у НБУ вже не існувало. Однак, всі функції Департаменту реєстраційних питань та ліцензування були передані спочатку до Управління реєстрації та ліцензування, а потім до Департаменту ліцензування НБУ. При цьому, за час з 13.10.2016 до 05.03.2018 всі функції, які виконувались Департаментом реєстраційних питань та ліцензування НБУ станом на 13.10.2016 продовжували виконуватись підрозділами НБУ. Про це свідчить, зокрема, той факт, що у зазначений час не вносилось жодних змін до положень Закону України «Про ОСОБА_3 банк України», які б якимось чином змінювали функції НБУ, що виконувались Департаментом реєстраційних питань та ліцензування станом на 13.10.2016.

Отже, враховуючи викладені вище обставини, його поновлення на роботі в НБУ мало відбуватись з відновленням всіх істотних умов моєї праці, які існували станом на 13.10.2016, включаючи відновлення всіх його функцій як керівника діяльності НБУ з реєстраційних питань та ліцензування. Зокрема, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України, при поновленні його на посаді, трудові договори з іншими особами, які виконували роботу, що виконувалась ним на час незаконного звільнення, підлягали розірванню у частині виконання такої роботи. Також, на його утриманні на той час знаходились, і знаходяться зараз, троє дітей, що було підставою для застосування положень п. 1 ч. 2 ст. 42 Кодексу законів про працю України, при його поновлені на роботі, про що він повідомляв відповідача письмово.

Відповідач ніколи не повідомляв його про зміну істотних умов праці, як це передбачено ст. 32 Кодексу законів про працю України, у порівнянні з тими, які на нього розповсюджувались станом на 13.10.2016. Окрім того, відповідач не виплачував йому заробітну плату.

Позивач інформував Відповідача, що не погоджується на виконання роботи, не обумовленої трудовим договором і для виходу на роботу чекає від Відповідача повідомлення, що Рішення Суду про його поновлення на роботі виконане повністю та реально. Разом з тим, таке повідомлення не було йому надіслане Відповідачем, через що він не мав можливості вийти на роботу до дати скорочення - 05.03.2018. Хоча він фактично не виходив роботу, через порушення Відповідачем умов трудового договору, Відповідач не звільняв його за прогул. За період з 08.12.2017 по 05.03.2018 Відповідач не виплатив йому жодних грошових сум.

Згідно з Попередженням про звільнення від 14.12.2017 його було звільнено з ОСОБА_3 банку України з 05.03.2018 (оскільки 04.03.2018 був вихідним днем), за п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України (далі - «КЗПП»),

Більше того, вважаючи, що він не отримав Попередження про звільнення, Відповідач повторно надіслав йому це попередження разом з ОСОБА_3 № 17-0008/267 від 03.01.2018.

Заробітна плата позивача, обумовлена трудовим договором, становила 94022 грн на місяць, що відображено у рішенні суду. Таким чином, при звільненні 05.03.2018, йому належало від Відповідача 282066 грн. заробітної плати, за час у три місяці з 09.12.2017 по 05.03.2018 (94000*3=282000).

Відповідно до положень ст. 44 КЗПП, при звільненні на підставі п. 1 ст. 40 КЗПП, працівникові належить до виплати вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку. Таким чином, Відповідач був зобов'язаний виплатити йому вихідну допомогу у розмірі 94022 грн. при звільненні з 05.03.2018.

В ст. 47 КЗПП встановлено: «Власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи».

У день звільнення і до моменту звернення позивача із позовом до суду, Відповідач не видав йому трудову книжку, не провів розрахунок, не видав копію наказу про звільнення. Через неправомірне утримання Відповідачем його трудової книжки позивач був позбавлений можливості влаштуватись на роботу.

У ч. 5 ст. 235 КЗПП встановлено: «У разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу».

Вимушений прогул, з 05.03.2018 до 08.01.2019 становить 219 робочих днів. Надав суду розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 855 900, 18 грн.

У грудні 2018 року він отримав від Відповідача ОСОБА_4 від 28.11.2018 № 17-0008/63628, у якому зазначено, що Відповідач до сих пір утримує його трудову книжку, оскільки позивача було поновлено на роботі у НБУ на підставі рішення суду від 08.12.2017, а також той факт, що позивачем не отримано трудову книжку при незаконному звільненні 13.10.2016.

На підставі вищезазначеного просив суд зобов'язати ОСОБА_3 банк України видати ОСОБА_1 належно оформлену трудову книжку протягом одного робочого дня з дня набрання рішенням суду законної сили. Стягнути з ОСОБА_3 банку України на користь ОСОБА_1 282066 грн. заробітної плати, яка не була сплачена в день звільнення, з відрахуванням відповідних податків й інших обов'язкових платежів. Стягнути з ОСОБА_3 банку України на користь ОСОБА_1 855900,18 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період затримки видачі трудової книжки, з відрахуванням відповідних податків й інших обов'язкових платежів. Стягнути з ОСОБА_3 банку України на користь ОСОБА_1 94022 грн. вихідної допомоги, з відрахуванням відповідних податків й інших обов'язкових платежів. Стягнути з Відповідача судові витрати.

12.02.2019 року до суду надійшов відзив від ОСОБА_3 банку України на позовну заяву ОСОБА_1, у якому відповідач просив суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Зокрема, у відзиві зазначено, що на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 грудня 2017 року у справі № 761/40914/16-ц наказом ОСОБА_3 банку України від 14.12.2017 № 4322-к ОСОБА_1 поновлено на роботі на посаді директора Департаменту реєстраційних питань та ліцензування з 14 жовтня 2016 року із збереженням раніше встановлених умов оплати праці. Згідно з рішенням Правління ОСОБА_3 банку України від 17 жовтня 2016 року № 341-рш Про внесення змін до структури ОСОБА_3 банку України та наказу ОСОБА_3 банку України від 19 жовтня 2016 року № 4242-к Про скорочення штату працівників Департаменту реєстраційних питань та ліцензування, з метою вдосконалення структури ОСОБА_3 банку України та організації роботи щодо ліцензування, реєстрації та реорганізації банків та у звязку з передаванням функцій щодо ліцензування валютних операцій фізичних та юридичних осіб, здійснення контролю за дотриманням резидентами умов індивідуальних ліцензій та інших дозвільних і реєстраційних документів, наданих ОСОБА_3 банком України, до Департаменту фінансового моніторингу, прийнято рішення про виключення із структури ОСОБА_3 банку України Департаменту реєстраційних питань та ліцензування із скороченням штату та чисельності його працівників.

Відповідно до статті 492 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

У звязку з цим, ОСОБА_1 був попереджений про наступне звільнення з роботи на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України. Попередження про звільнення ОСОБА_1 отримав 04.01.2018. ОСОБА_3 банком України наказ про звільнення ОСОБА_1 не видавався. У звязку з цим, підстав для виплати ОСОБА_1 вихідної допомоги, передбаченої статтею 44 КЗпП України, та видачі йому трудової книжки немає. Згідно з пунктом 3 постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 № 301 Про трудові книжки працівників трудові книжки зберігаються на підприємствах, в установах і організаціях. Таким чином, до звільнення ОСОБА_1 його трудова книжка має зберігатися у ОСОБА_3 банку України. У звязку з цим, позовні вимоги ОСОБА_1 про виплату йому вихідної допомоги, видачу трудової книжки та стягнення з ОСОБА_3 банку України середнього заробітку за час вимушеного прогулу у звязку із затримкою видачі трудової книжки є безпідставними. Оскільки ОСОБА_1 згідно з рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 08 грудня 2017 року у справі № 761/40914/16-ц та наказом ОСОБА_3 банку України від 14.12.2017 № 4322-к до роботи не приступив (на визначене йому робоче місце не прибував) та надані йому доручену йому роботу не виконав, зокрема зазначену у дорученні від 18.12.2017 № 16-д, підстав для виплати йому заробітної плати немає.

Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11.01.2019 року відкрито позовне провадження та постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти пов не зявився, про день, час та місце розгляду справи були повідомлений належним чином.

Заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

При розгляді справи судом встановлено, що ОСОБА_1 працював у ОСОБА_3 банку України на посаді директора Департаменту реєстраційних питань та ліцензування.

13 жовтня 2016р., відповідно до Наказу голови ОСОБА_3 банку України №4169-к «Про звільнення ОСОБА_1О.» позивача було звільнено з роботи з посади директора Департаменту реєстраційних питань та ліцензування з 13 жовтня 2016р. за вчинення винних дій, що дають підстави для втрати довір'я до нього (п. 2 ст. 41 КЗпП України) (а.с. 22).

У відповідності з п. 2 ст. 41 КЗпП України, крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадках винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 28 Постанови «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992р., при розгляді справ про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 2 і 3 ст. 41 КЗпП, судам слід враховувати, що розірвання трудового договору з цих підстав не є заходом дисциплінарного стягнення і тому вимоги ст. ст. 148, 149 КзпП про строк і порядок застосування дисциплінарних стягнень на ці випадки не поширюються. Разом з тим при вирішенні справ про звільнення з цих підстав суди мають брати до уваги відповідно час, що пройшов з моменту вчинення винних дій чи аморального проступку, наступну поведінку працівника і інші конкретні обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Наказом директора Департаменту персоналу ОСОБА_3 банку України від 19.10.2016 року №4242-к скорочено штат та чисельність працівників Департаменту реєстраційних питань та ліцензування (а.с.23).

Положеннями ст. 43 Конституції України закріплено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 08.12.2017 року задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 банку України про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення; поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Визнано Наказ ОСОБА_3 банку України № 4169-к від 13.10.2016 «Про звільнення ОСОБА_1О.» - незаконним; поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді директора Департаменту реєстраційних питань та ліцензування ОСОБА_3 банку України з 13.10.2016; стягнуто з ОСОБА_3 банку України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу. Постановою Апеляційного суду м.Києва від 31.01.2018 року рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 08.12.2017 року залишено без змін (а.с.13-21).

Відповідно до ч. 4 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

На виконання рішення суду Наказом в.о. Голови ОСОБА_3 банку України від 14.12.2017 року №4322-к «Про поновлення на роботі ОСОБА_1О.» позивача було поновлено на посаді директора Департаменту реєстраційних питань та ліцензування.

У звязку із поновленням ОСОБА_1 на роботі та виключенням зі структури ОСОБА_3 банку України Департаменту реєстраційних питань та ліцензування Згідно в.о. Голови ОСОБА_3 банку України видано Наказ від 14.12.2017 року №4323-к «Про тимчасове підпорядкування ОСОБА_1О.», згідно якого позивач підпорядковується заступникові Голови ОСОБА_3 банку України.

04.01.2018 року позивач ОСОБА_1 ознайомився із попередженням про звільнення від 14.12.2017 року, в якому його одночасно повідомлено про можливість переведення на посаду згідно переліку вакантних посад, що додавався до повідомлення (а.с. 25).

КЗпП України встановлено певний порядок звільнення працівників за пунктом 1 статті 40 цього Кодексу. Роботодавець зобовязаний запропонувати працівнику іншу роботу, перевести його на іншу роботу за його згодою або звернутися до профспілкового комітету за отриманням згоди на звільнення працівника, після отримання згоди профспілкового комітету (на засідання якого має бути запрошений працівник), вжити інших заходів, передбачених законодавством України про працю. ОСОБА_4 після вжиття усіх, передбачених КЗпП України заходів, роботодавець має право звільнити працівника з роботи. Звільнення працівника здійснюється з ініціативи роботодавця та є його правом, а не обовязком.

Відповідно до статті 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 1 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

Згідно зі статтею 47 КЗпП України в день звільнення працівникові видається належно оформлена трудова книжка.

Згідно ч.1 ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Ст.1 Закону України «Про оплату праці» передбачає, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану роботу.

Згідно ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Законом передбачено, що при звільненні працівник одержує від підприємства, установи, організації всі суми, зокрема й заробітну плату, одержати яку він має право з урахуванням встановленого належним чином розміру заробітної плати.

Ст. 110 КЗпП України встановлено, що при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати.

Отже, виходячи з положень Кодексу Законів про працю України, Закону України «Про оплату праці» заробітна плата працівникам виплачується за умови виконання ними своїх функціональних обов'язків на підставі укладеного трудового договору з дотриман-ням установленої правилами внутрішнього тривалості щоденної (щотижневої) роботи за умови провадження підприємством господарської діяльності.

Нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі до-кументів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатний розклад, розцінки та но-рми праці, накази та розпорядження (на виплату премій, доплат, надбавок тощо), табель обліку використаного часу, розрахункова-платіжна відомість.

Статтею 48 КЗпП України передбачено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуть на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п'ять днів. Трудові книжки ведуться також на позаштатних працівників при умові, якщо вони підлягають загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню.

Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Частиною 5 статті 235 КЗпП України визначено, що у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Отже, для застосування цієї норми права необхідно наявність таких умов: затримка у видачі трудової книжки; вина власника або уповноваженого ним органу; вимушений прогул, викликаний затримкою видачі трудової книжки.

Крім того п.4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на працівників передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення; при затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу; днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки.

Відповідно до пункту 4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок, якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.

Пунктом 2.4 Інструкції передбачено, що усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

ОСОБА_3 банку України 28.11.3018 року №17-0008/63628 ОСОБА_1 повідомлено, що ним не отримано трудову книжку при звільненні, про що ОСОБА_3 банком України на його адресу було надіслане відповідне повідомлення. У звязку із фактом відсутності реагування позивача на необхідність її отримання, а також у звязку із поновленням позивача на роботі, трудова книжка АА №755124 зберігається в ОСОБА_3 банку України. Враховуючи, що після поновлення на роботі відповідно до рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 08.12.2017 року №761/40914/16-ц та наказу ОСОБА_3 банку України від 14.12.2017 №4322-к, ОСОБА_1 до роботи фактично не приступив заробітна плата позивачу за цей період не нараховувалась.

З матеріалів справи та пояснень сторін встановлено, що Наказ ОСОБА_3 банку України №4169-к від 13.10.2016 «Про звільнення ОСОБА_1О.» визнано незаконним, іншого наказу про звільнення позивача НБУ не видавалось.

З табелю обліку використання робочого часу ОСОБА_3 банку України за грудень 2017 року - січень 2019 року та пояснень сторін у судовому засіданні вбачається, що ОСОБА_1 до виконання роботи не приступив, надані доручення та робочі обов'язки не виконує, на робоче місце не з'являється, тому підстави для виплати заробітної плати відсутні.

Окрім того, ОСОБА_1 не надано суду доказів, що він намагався самостійно отримати трудову книжку.

Під час розгляду справи будь-яких доказів, що позивач внаслідок неотримання ним трудової книжки мав перепони щодо працевлаштування на іншу роботу, не надано, як і не доведено вимушеного прогулу у зв'язку з затримкою видачі трудової книжки.

Так, позивачем не доведено вини відповідача у невидачі трудової книжки, також не надано доказів того, що позивач звертався до відповідача за її видачею, намагалася її отримати, а отже позовні вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв'язку з невидачею трудової книжки є безпідставними.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Стаття 76 ЦПК України визначає що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Стаття 81 ЦПК України визначає що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову.

Судові витрати по справі, слід стягнути з відповідача у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. 235, 237-1 КЗпП України, ст.ст. 4, 12, 13, 76-82, 141, 263-265, 280-282, 430 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 Банку України про зобовязання видати трудову книжку, стягнення заробітної плати, стягнення вихідної допомоги, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Київського апеляційного суду або через Києво-Святошинський районний суд Київської області.

Повний текст рішення складено 04.03.2019 року.

Суддя: Дубас Т.В.