Дата документу 21.03.2019 Справа № 334/3685/15-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №334/3685/15 Головуючий у 1 інстанції Ісаков Д.О.
Провадження № 22-ц/807/490/19 Суддя-доповідач ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

ОСОБА_2

розглянувши в порядку спрощеного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22 травня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення інфляційних витрат та 3% річних із простроченої суми,-

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення інфляційних витрат та 3% річних із простроченої суми.

В позові зазначав, що рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя № 2-225/2001 від 04.12.2001 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, стягнуто з ОСОБА_3 на його користь суму боргу в розмірі 3869 грн. та судові витрати за надання адвокатської допомоги в розмірі 250 грн.

До теперішнього часу судове рішення не виконане.

Свої вимоги мотивує тим, що він має право на стягнення з відповідача інфляційних втрат від суми боргу та 3 % річних за весь час прострочення виконання зобов`язання.

Позивач надав розрахунок, згідно якого індекс інфляції за період з 04.01.2002 року по 12.05.2015 року складає 465,5%.

Сума боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення з 04.01.2002 року по 12.05.2015 року складає : 3869 грн. х 465,5% = 18010,19 грн.

Сума, що підлягає до стягнення із врахуванням вже стягнутого боргу складає : 18010,19 грн. 3869 грн. = 14141,19 грн.

Розрахунок 3 % річних за період з 04.01.2002 року по 12.05.2015 року ( 13 років 4 місяці 8 днів).

Таким чином 3% річних з простроченої суми складають 3869 : 100 % х 3 % х 13 років = 1508,91 грн.3869 : 100 % х 3 % : 366 днів х 128 днів = 40,59 грн.

Просив суд стягнути з відповідача на його користь 14141,19 грн. інфляційних втрат із простроченої суми боргу та 1549,5 грн. 3% річних від простроченої суми.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22 травня 2018 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 інфляційні втрати на суму боргу 14141 грн. 19 коп. та 3% річних від простроченої суми 1549 грн. 61 коп., а всього 15690 грн. 69 коп.

Стягнуто з ОСОБА_3 в дохід держави судовий збір в розмірі 704 грн. 80 коп.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 22 січня 2019 року відкрито апеляційне провадження в справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи та надано учасникам справи строк п'ятнадцять днів з дня вручення копії цієї ухвали для надання відзиву на апеляційну скаргу.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи обєктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) розяснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обовязки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обовязків.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.

Задовольняючи позов частково суд першої інстанції виходив із доведеності та обґрунтованості заявлених позивачем вимог.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов'язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов'язання воно може бути грошовим або негрошовим.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов'язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов'язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов'язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов'язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов'язок боржника з такої сплати.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І "Загальні положення про зобов'язання" книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов'язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов'язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань.

Судом встановлено, рішенням Ленінського районного суду м.Запоріжжя № 2-225/2001 від 04.12.2001 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 борг за договором позики в розмірі 3869 грн. та судові витрати за надання адвокатської допомоги в розмірі 250 грн.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у який беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

На підставі вищевказаного рішення боржнику 27.10.2003 року видано виконавчий лист, на підставі якого відкрито виконавче провадження, яке перебувало у провадженні державного виконавця Ленінського ВДВС ЗМУЮ ОСОБА_5

У листопаді 2014 року державний виконавець звернувся до Ленінського районного суду м. Запоріжжя з заявою про видачу дубліката виконавчого документа, а саме у зв`язку з втратою виконавчого листа №2-225/2001, виданого Ленінським районним судом м.Запоріжжя 27.10.2003 року. Згідно ухвали суду від 25.12.2014 року заява державного виконавця задоволена, після чого, державний виконавець продовжила вчиняти виконавчі дії.

Ухвалою Ленінського районного суду м.Запоріжжя № 4-с/334/71/15 від 29.12.2015 року визнано неправомірними дії державного виконавця Ленінського ВДВС Запорізького МУЮ ОСОБА_5 з приводу проведення виконавчих дій за відновленим у 2015 році виконавчим провадженням, відкритим 12.07. 2010 року на підставі виконавчого листа №2-225/2001 про стягнення суми боргу з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4

Зобов`язано державного виконавця Ленінського ВДВС Запорізького МУЮ ОСОБА_5 вирішити питання щодо відновлення втраченого виконавчого провадження відповідно до приписів Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкції з організації примусового виконання рішень, вжити заходів щодо належного виконання рішення суду. Скасовано, як незаконну, постанову № 42639834 про звернення стягнення на заробітну плату боржника, пенсію, стипендію та інші доходи боржника ОСОБА_3

Таким чином, матеріалами справи підтверджено, що відповідачем рішення суду не виконувалося, борг у розмірі 3869 грн. залишався не сплаченим, а тому у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат.

Індекс інфляції в Україні за даними Держкомстату за період з 04.01.2002 року по 12.05.2015 року складає 465.5%.

Тому, індекс інфляції за прострочення виконання зобов'язання, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача складає 18010,19 грн. з розрахунку: 18010,19 = 465,5% х 3869 грн.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що сума, яка підлягає до стягнення із врахуванням вже стягнутого боргу складає: 18010,19 грн. - 3869 грн.=14141,19 грн.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим порушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Згідно ст. 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 3 липня 1991 р. № 1282-ХІІ індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 відсотка (ч.1 ст. 4 цього Закону).

Сума боргу з урахуванням індексу інфляції має розраховуватися на підставі індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був у певний період індекс інфляції менший одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). Індекси інфляції розраховуються на підставі інформації, опублікованої центральним органом виконавчої влади з питань статистики в газеті «Урядовий кур'єр».

Колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що є всі правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача трьох процентів річних від простроченої суми та відшкодування втрат від інфляції.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом безпідставно не застосовано строків позовної давності, не заслуговують на увагу оскільки як до суду першої інстанції так і до суду апеляційної інстанції відповідачем не надано доказів того, що виконавче провадження завершувалося та виконавчий документ повернутий стягувачу.

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 "Проніна проти України (Pronina v. Ukraine)", § 23).

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які могли б призвести до скасування судового рішення, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22 травня 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 21 березня 2019 року.

Головуючий

Судді: