ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/2747/19Головуючий у 1-й інстанції Вийванко О.М.
Провадження № 22-ц/817/967/19 Доповідач - Ходоровський М.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 жовтня 2019 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Ходоровський М.В.

суддів - Гірський Б. О., Бершадська Г. В.,

секретаря - Чукля Д.І.

з участю - позивача ОСОБА_1 відповідача

ОСОБА_2 його представника ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 12 серпня 2019 року (головуючий суддя Вийванко О.М., повний текст рішення складено 14 серпня 2019 року) у цивільній справі № 607/2747/19 за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 , третя особа - Управління Держпраці у Тернопільській області про стягнення заборгованості по заробітній платі, стягнення компенсації за невикористану відпустку та стягнення заборгованості у грошових коштах за затримку розрахунку при звільненні у розмірі середнього заробітку,-

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 , третя особа - Управління Держпраці у Тернопільській області про стягнення заборгованості по заробітній платі, стягнення компенсації за невикористану відпустку та стягнення коштів за затримку розрахунку при звільненні.

Позовна заява мотивована тим, що з 20.04.2016 р. по 31.10.2016 р. він працював у ФОП ОСОБА_2 на посаді сторожа, йому виплачувалася заробітна плата 500 грн. в квітні місяці і по 1000 грн. в наступні місяці, хоча з травня 2016 році її мінімальний розмір повинен становити не менше 1450 грн. Режим його роботи становив добу на роботі, через дві доби відпочинку, а тому його робота повинна обліковуватись погодинно. Щомісяця відпрацьовував по 10-11 діб, що становило від 240 до 264 годин. Зокрема, в квітні відпрацював 4 доби (96 годин), в травні - 11 діб (264 години), в червні - 11 діб (264 години), в липні - 10 діб (240 годин), в серпні - 10 діб (240 годин), у вересні - 10 діб (240 годин), у жовтні - 10 діб (240 годин). Загалом йому мало бути нараховано та виплачено 13 726,56 грн. Крім того за надурочної роботи мало бути нараховано 9 441,92 грн. Також, позивач просив стягнути доплату у нічний час в розмірі 915,05 грн. Отже, йому повинна була нараховуватися заробітна плата, з урахуванням доплат за надурочні роботи та у нічний час в розмірі 24 083,57 грн. За весь час роботи у ФОП ОСОБА_2 отримав 5 500 грн. заробітної плати, а заробітну плату за жовтень йому взагалі не виплачено. Таким чином, ФОП ОСОБА_2 повинен ще виплатити (24 083,57 грн. - 5500,00 грн. = 18 583,57 грн.). Також, йому не виплачено грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку, якою передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки. Щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Відпрацювавши у ФОП ОСОБА_2 більше шести місяців, компенсації за належних 12 днів відпустки він не отримав.

Крім цього, за час роботи у ФОП ОСОБА_2 з 20.04.2016 по 31.10.2016 року компенсація за невикористану відпустку мала бути розрахована відносно заробітних плат отриманих з 01 травня по 01 листопада 2016 року. Таким чином, ФОП ОСОБА_2 повинен сплатити ще 139 953,34 грн. його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З врахуванням зазначених обставин просив стягнути з відповідача в його користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 18583,57 грн., компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 1914,57 грн., грошові кошти за затримку розрахунку при звільнення у розмірі середнього заробітку в розмірі 139 953,34 грн.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 12 серпня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове рішення, яким його вимоги задовольнити. Апеляційна скарга мотивована тим, що судом порушено Параграф 1 статті 6 «Право на справедливий суд» Євроконвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Рим, 1950, Міжнародного договору України, яка ратифікована ВРУ Законом № 475/97-ВР від 17.07.97 року, згідно якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення»; не враховано усталену практику Євросуду з прав людини; безпідставно застосував правила ч. 4 ст. 82 ЦПК України; суд «забув» зазначити у рішенні про те, що Акт перевірки додержання суб`єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов`язкове державне соціальне страхування № 19-01-40/021, виданий Управлінням Держпраці у Тернопільській області, є чинним і в судовому порядку його ніхто не скасував і нечинним не визнав; безпідставно послався на рішення ТОАС по справі № 819/497/17.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін. Відзив мотивований тим, що ОСОБА_1 не обґрунтував належним чином у чому полягає незаконність або необґрунтованість оскаржуваного рішення, зокрема неповнота встановлення обставин, які мають значення для справи, або неправильність з`ясування обставин, які мають значення для справи, внаслідок необгрунтованої відмови у прийнятті доказів, неправильного їх дослідження чи оцінки, неподання доказів з поважних причин або неправильне визначення відповідно до встановлених судом обставин правовідносин.

У судовому засіданні ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав, відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 заперечили відносно апеляційної скарги та пояснили, що рішення суду є законним, обгрунтованим, а доводи апеляційної скарги безпідставними. ОСОБА_2 зазначив, що вночі територія підприємства не охороняється, оскільки оснащена нічними камерами спостереження, необхідність у роботі сторожів у нічний час відсутня. Позивач роботу у нічний час не виконував.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Судом встановлено, що 20 квітня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено трудовий договір №3 згідно якого ОСОБА_1 був прийнятий на роботу до фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 на посаду сторожа. Згідно п. 2, 3, 4 вказаного договору, працівник зобов`язаний виконувати роботу сторожа; фізична особа зобов`язується оплачувати працю Працівника у розмірі не менше мінімальної заробітної плати; час виконання робіт установлюється з 40 год. в тиждень.

Згідно табелів обліку використання робочого часу та відомості про нарахування зарплати за квітень, травень, червень, липень, серпень, вересень, жовтень 2016 року, ОСОБА_1 було нараховано та виплачено заробітну плату, про що свідчить підписи ОСОБА_1 . Також у жовтні 2016 році ОСОБА_1 була надана в рахунок щорічної відпустки 12 календарних днів з 20 жовтня 2016 року по 31 жовтня 2016 року, що стверджується наказом №1-к від 20 жовтня 2016 року.

Згідно наказу від 26.10.2016 №4-к ОСОБА_1 був звільнений з роботи за згодою сторін, з 31 жовтня 2016 року. При цьому, ОСОБА_1 було нараховано та виплачено відпускні, що стверджується відомістю про нарахування зарплати за жовтень 2016 року.

Як вбачається з матеріалів справи, Управління держпраці у Тернопільській області було проведено перевірку фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 та складено акт перевірки додержання суб`єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов`язкове державне соціальне страхування №19-01-40/021, виданий Управлінням держпраці у Тернопільській області, в якому було виявлено ряд порушень. Однак, згідно постанови Тернопільського окружного адміністративного суду від 18.05.2017 року, справа №819/497/17, судом було визнано дії Управління Держпраці у Тернопільській області щодо накладення штрафу на суб`єкта підприємницької діяльності - фізичну особу ОСОБА_2 неправомірними; визнано протиправною та скасувати Постанову Управління Держпраці у Тернопільській області № ТЕ 25/19-01-40/021 від 22.02.2017 року про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами на суб`єкта підприємницької діяльності - фізичну особу ОСОБА_2 у розмірі 9600,00 грн.; визнано протиправною та скасувати Постанову Управління Держпраці у Тернопільській області № ТЕ 25/1/19-01-40/021 від 22.02.2017 про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами на суб`єкта підприємницької діяльності - фізичну особу ОСОБА_2 у розмірі 3200,00 грн.; визнано протиправним та скасовано припис Управління Держпраці у Тернопільській області № 19-01-40/021-021 від 20.01.2017 року. Також вказаною постановою суду встановлено, що Управління Держпраці у Тернопільській області безпідставно дійшов висновку, що ФОП ОСОБА_2 використовувалась наймана праця гр. гр. ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 у нічний час і не проводилась доплата, оскільки, Управління Держпраці у Тернопільській області не надано жодних доказів того, що дійсно праця найманих працівників здійснювалась у нічний час (акти, накази, табелі обліку робочого часу із режимами змінності).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ФОП ОСОБА_2 . трудових прав ОСОБА_1 не порушив, заробітна плата, розрахунок при звільненні виплачено позивачу відповідно до вимог трудового законодавства.

З таким висновком суду слід погодитись, оскільки він відповідає вимогам закону та грунтується на матеріалах справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Стаття 116 КЗпП України зазначає, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення працівником вимоги про розрахунок.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 27.03.2013 року у справі № 6-15цс13)

З врахуванням встановлених обставин у справі та зазначених норм права суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні позовних вимог.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи в апеляційній скарзі про те, що факти порушення відповідачем його трудових прав а від так обгрунтованості позовних вимог є доведеними Актом перевірки додержання суб`єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов`язкове державне соціальне страхування № 19-01-40/021, виданий Управлінням Держпраці у Тернопільській області, який є чинним і в судовому порядку не скасованим, оскільки як вбачається із матеріалів справи, показів відповідача та його представника, на підставі даного Акта Управлінням Держпраці у Тернопільській області 22.02.2017 року було винесено дві постанови про накладення штрафу на суб`єкта підприємницької діяльності - фізичну особу ОСОБА_2 , які згідно постанови Тернопільського окружного адміністративного суду від 18.05.2017, справа №819/497/17, було скасовано та встановлено, що Управління Держпраці у Тернопільській області безпідставно дійшов висновку, що ФОП ОСОБА_2 використовувалась наймана праця гр. гр. ОСОБА_1 , у нічний час і не проводилась доплата.

Необгрунтованим є також твердження у скарзі щодо безпідставного застосування судом ч. 4 ст. 82 ЦПК України, так як згідно постанови Тернопільського окружного адміністративного суду від 18.05.2017, справа №819/497/17 (а.с. 64-67), вона ухвалена за наслідками розгляду позову ФОП ОСОБА_2 до Управління Держпраці у Тернопільській області про визнання дій суб`єкта владних повноважень неправомірними, скасування постанов про накладення штрафу та припису.

Окрім цього, як вбачається із матеріалів справи позивачем на підтвердження своїх позовних вимог не надано доказів, які б їх підтверджували.

Оскільки доводи апеляційної скарги не підтвердженні належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції, апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Рішення суду є законним, обгрунтованим, підстав його скасування не має.

Стосовно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 35 ч.1, 259 ч.1.2.8, 374 ч.1 п.1, 375, 381 ч.1,3, 382 - 384, 389 ч.1 п. 2, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 12 серпня 2019 року залишити без змін.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на сторони в межах ними понесених.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 22 жовтня 2019 року.

Головуючий -

Судді -