Постанова

Іменем України

09 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 183/4854/13-ц

провадження № 61-28979св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Дундар І. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк»,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 вересня 2015 року у складі судді Городецького Д. І. та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Баранніка О. П., Пономарь З. М., Посунся Н. Є.,

Описова частина

Короткий зміст вимог позовної заяви

02 липня 2013 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 та публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк»; банк) про визнання договору поруки припиненим і встановлення нікчемності договору про надання траншу, який неодноразово уточнювала.

07 травня 2014 року ОСОБА_1 уточнила вимоги, в яких просила визнати недійсними договір про надання траншу та договір поруки.

Вимоги обґрунтовувала тим, що з 10 грудня 2007 року до 28 травня 2009 року між нею та закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк» (далі - ЗАТ «Альфа-Банк»), правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк», було укладено вісім кредитних договорів.

12 липня 2011 року між нею та ПАТ «Альфа-Банк» укладений ще один договір про надання траншу № SME0024286, відповідно до умов якого вона отримала кредит у сумі 26 000 000 грн строком до 10 грудня 2022 року зі змінною відсотковою ставкою (у період із 12 липня 2011 року до 31 липня 2013 року - 2,4 % річних, у період із 01 лютого 2012 року до 31 липня 2013 року - 4,0 % річних, у період із 01 серпня 2013 року до 10 грудня 2022 року - 24 % річних).

Зазначений кредит є споживчим із цільовим призначенням для погашення заборгованості за:

- кредитним договором від 30 листопада 2009 року № SME0014464-2;

- договором про надання траншу від 28 травня 2009 року № SME0014464-1;

- договором про надання траншу від 10 грудня 2007 року № SME0006380;

- договором про надання траншу від 17 грудня 2007 року № SME0006396;

- договором про надання траншу від 18 грудня 2007 року № SME0006398;

- договором про надання траншу від 18 грудня 2007 року № SME0012657;

- договором про надання траншу від 05 серпня 2008 року № SME0014464;

- договором про надання траншу від 05 серпня 2008 року № SME0014698,

які були укладені між нею та банком.

28 травня 2009 року між ЗАТ «Альфа-Банк» і ОСОБА_2 укладений договір поруки № SMERS00411/6, відповідно до умов якого останній поручився за виконання нею умов вищевказаних восьми договорів про надання траншів.

12 липня 2011 року ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_2 уклали додаткову угоду до договору поруки від 28 травня 2009 року № SMERS00411/6, згідно з умовами якої останній поручився за виконання нею зобов`язань, які виникають із рамкової угоди від 10 грудня 2007 року № SMERS00411, восьми договорів про надання траншів, а також договору про надання траншу від 12 липня 2011 року № SME0024286.

Позивач посилалася на те, що при укладенні договору від 12 липня 2011 року № SME0024286 ПАТ «Альфа-Банк» у порушення норм Закону України «Про захист прав споживачів» ввело її в оману, а саме: їй не роз`яснено умов кредитування, її прав та обов`язків.

Крім того, зазначала, що не підписувала цей договір та не отримувала кредитних коштів.

У зв`язку з наведеним ОСОБА_1 просила:

- визнати недійсним договір про надання траншу від 12 липня 2011 року № SME0024286, укладений між нею та ПАТ «Альфа-Банк»;

- визнати недійсною додаткову угоду до договору поруки від 28 травня 2009 року № SMERS00411/6, укладену 12 липня 2011 року між ОСОБА_2 та ПАТ «Альфа-Банк».

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 серпня 2017 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог про визнання недійсним договору про надання траншу від 12 липня 2011 року № SME0024286, суди виходили із того, що хоча згідно з висновком судової почеркознавчої експертизи від 16 грудня 2014 року № 1895-14 підписи від імені ОСОБА_1 в графах «Позичальник» на кожному аркуші спірного договору виконані не нею, а іншою особою, однак сторони фактично виконували умови цього договору, грошові кошти у сумі 26 000 000 грн були перераховані банком у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за раніше укладеними договорами; позивач особисто здійснювала платежі на виконання цього договору.

Крім того, позивач не довела, що банк при укладенні оспореного правочину ввів її в оману.

Вимога про визнання недійсною додаткової угоди до договору поруки від 28 травня 2009 року № SMERS00411/6, укладеної 12 липня 2011 року між ОСОБА_2 та ПАТ «Альфа-Банк», є похідною від вимоги про визнання недійсним договору про надання траншу від 12 липня 2011 року, тому також задоволенню не підлягає.

Короткий зміст касаційної скарги

У жовтні 2017 року до суду касаційної інстанції від ОСОБА_2 надійшла скарга, у якій він, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 серпня 2017 року і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її з суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 04 червня 2019 року відмовлено ОСОБА_1 у відкритті касаційного провадження за її касаційною скаргою на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 серпня 2017 року.

Ухвалою Верховного Суду від 18 вересня 2019 року справу призначено до судового розгляду у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії із п`яти суддів.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Заявник посилається на те, що суди неправильно застосували статтю 203 ЦК України, оскільки позивач не надавала згоду на укладення договору про надання траншу від 12 липня 2011 року № SME0024286 саме на зазначених у ньому умовах.

Суди належним чином не оцінили висновки судової почеркознавчої експертизи № 1895-14, якою встановлено, що підписи від імені ОСОБА_1 в графах позичальник на кожному аркуші оспорюваного договору виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою.

Крім того, суди дали неправильну оцінку квитанціям про сплату платежів ОСОБА_1 .

Обставини справи

Суди встановили, що 10 грудня 2007 року між ОСОБА_1 та ЗАТ «Альфа-Банк» укладена рамкова угода № SMERS00411, відповідно до умов якої банк зобов`язався на умовах цієї угоди, договорів про надання траншу надати останній грошові кошти у сумі не більш ніж 3 000 000 доларів США.

У подальшому між банком та ОСОБА_1 укладені:

- договір про надання траншу від 10 грудня 2007 року № SME0006380 на суму 207 730 доларів США;

- договір про надання траншу від 17 грудня 2007 року № SME0006396 на суму 481 479,79 доларів США;

- договір про надання траншу від 18 грудня 2007 року № SME0006398 на суму 520 790,21 доларів США;

- договір про надання траншу від 08 травня 2008 року № SME0012657 на суму 75 000 доларів США;

- договір про надання траншу від 05 серпня 2008 року № SME0014464 на суму 850 000 доларів США;

- договір про надання траншу від 05 серпня 2008 року № SME0014698 на суму 350 000 доларів США;

- кредитний договір від 30 листопада 2009 року № SME0014464-2 на суму 90 540 грн.

- договір про надання траншу від 28 травня 2009 року № SME0014464-1 на суму 1 710 522 грн 51 коп.

З метою забезпечення виконання ОСОБА_1 умов кредитних договорів 28 травня 2009 року між ЗАТ «Альфа-Банк» і ОСОБА_2 укладений договір поруки № SMERS00411/6.

Крім того, повернення кредиту забезпечувалося рядом іпотечних договорів.

Правонаступником ЗАТ «Альфа-Банк» є ПАТ «Альфа-Банк».

Установлено, що станом на 06 серпня 2010 року за зазначеними кредитними договорами у ОСОБА_1 виникла заборгованість у сумі 26 544 973 грн 16 коп.

Між ОСОБА_1 та ПАТ «Альфа-Банк» мали місце переговори щодо реструктуризації заборгованості за зазначеними кредитними договорами.

ОСОБА_1 надала суду лист ПАТ «Альфа-Банк» від 12 березня 2011 року № 16908-38-111779, направлений на її адресу, в якому банк повідомляв, що за результатами зустрічі від 28 лютого 2011 року розглянуто її пропозицію щодо проведення реструктуризації простроченої кредитної заборгованості за договорами; банк готовий розглянути питання щодо збільшення суми ліміту рамкової угоди і за новим траншем встановити такі умови:

- строк дії - до 14 грудня 2022 року з правом дострокового погашення;

- пільговий період погашення кредиту - 24 місяці;

- відсоткова ставка перші 6 місяців від моменту реструктуризації - 2,4 % річних;

- відсоткова ставка з 7-го до 24 місяця з моменту реструктуризації - 4 % річних;

- з 25-го місяця відсоткова ставка з моменту реструктуризації до строку погашення кредиту - 24 % річних;

- комісія за видачу траншу - відсутня;

- пеня за траншами на момент реструктуризації відміняється.

11 липня 2011 року ОСОБА_1 оформила нотаріально посвідчену згоду на збільшення обсягу відповідальності іпотекодавця відповідно до договору про надання траншу в сумі не більше 26 000 000 грн.

11 липня 2011 року ОСОБА_2 оформив нотаріально посвідчену згоду на збільшення обсягу відповідальності іпотекодавця згідно з договором про надання траншу, укладеного з його дружиною ОСОБА_1 , у сумі не більше 26 000 000 грн.

12 липня 2011 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 укладений договір про надання траншу № SME0024286 на суму 26 000 000 грн.

Строк кредитування встановлений між сторонами до 10 грудня 2022 року зі сплатою відсотків за такими ставками:

- з 12 липня 2011 року до 31 січня 2012 року - 2,4 % річних;

- з 01 лютого 2012 року по 31 липня 2013 року - 4 % річних;

- з 01 серпня 2013 року по 10 грудня 2022 року - 24 % річних.

Згідно з пунктом 1.2 зазначеного договору цільове призначення кредиту - погашення заборгованості за:

- кредитним договором від 30 листопада 2009 року № SME0014464-2;

- договором про надання траншу від 28 травня 2009 року № SME0014464-1;

- договором про надання траншу від 10 грудня 2007 року № SME0006380;

- договором про надання траншу від 17 грудня 2007 року № SME0006396;

- договором про надання траншу від 18 грудня 2007 року № SME0006398;

- договором про надання траншу від 18 грудня 2007 року № SME0012657;

- договором про надання траншу від 05 серпня 2008 року № SME0014464;

- договором про надання траншу від 05 серпня 2008 року № SME0014698.

Відповідно до пункту 2.6 договору кредит надається шляхом перерахування коштів на транзитний рахунок ПАТ «Альфа-Банк» із подальшим перерахуванням коштів у сумі, зазначеній в пункті 1.1. договору, з метою повернення заборгованості за вищевказаними договорами.

12 липня 2011 року ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_2 уклали додаткову угоду до договору поруки від 28 травня 2009 року № SMERS00411/6, відповідно до умов якої ОСОБА_2 поручився за виконання ОСОБА_1 зобов`язань, які виникають із рамкової угоди від 10 грудня 2007 року № SMERS00411 та зазначених договорів траншу, а також договору про надання траншу № SME0024286 від 12 липня 2011 року.

ОСОБА_2 додаткову угоду від 12 липня 2011 року не оскаржував.

Відповідно до висновків судової почеркознавчої експертизи від 16 грудня 2014 року № 1895-14 підписи від імені ОСОБА_1 в графах «Позичальник» на кожному аркуші договору про надання траншу від 12 липня 2011 року № SME0024286, укладеного між нею та ПАТ «Альфа-Банк» виконані не нею, а іншою особою.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, оскільки оскаржені судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосування норми права

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Згідно з частиною першою статті 11 ЦПК України суд (у редакції, чинній на момент ухвалення оскаржених рішень) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Позивачем у справі є ОСОБА_1 , а відповідачем - зокрема, ОСОБА_2

Оскарженими рішеннями відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 .

У касаційній скарзі ОСОБА_2 , який є відповідачем у справі, просить скасувати оскаржені рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Тлумачення статті 3 ЦПК України (у редакції, чинній на момент ухвалення оскаржених рішень) дозволяє зробити висновок, що особа може звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Проте ОСОБА_2 не звертався до суду у порядку, передбаченому процесуальним законодавством, із вимогою про визнання недійсною додаткової угоди до договору поруки від 28 травня 2009 року № SMERS00411/6, укладеної 12 липня 2011 року між ним та ПАТ «Альфа-Банк».

Аналіз аргументів касаційної скарги свідчить, що ОСОБА_2 не навів переконливих доводів, яким чином оскаржені рішення, якими відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 , порушують його права та інтереси як відповідача.

Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 «Проніна проти України (Pronina v. Ukraine)», § 23).

Висновки за наслідками розгляду касаційної скарги

Ураховуючи те, що при розгляді даної справи суди правильно застосували норми матеріального права до спірних правовідносин і дотримались вимог процесуального права, касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:В. І. Крат І. О. Дундар В. І. Журавель Є. В. Краснощоков М. М. Русинчук