Постанова

Іменем України

20 березня 2019 року

м. Київ

справа № 186/1503/16-ц

провадження № 61-17795св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Олійник А. С., Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 червня 2017 рокуу складі колегії суддів: Лаченкової О. В., Варенко О. П., Городничої В. С.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який уточнив у процесі розгляду справи, до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат та процентів від простроченої суми, посилаючись на те, що 20 жовтня 2007 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір позики, за яким відповідач отримав від нього в борг грошові кошти в сумі 15 000 грн на строк до 20 грудня 2007 року. Пунктом 6 вказаного договору сторони передбачили, що у випадку несвоєчасного повернення позики позичальник зобов'язується сплатити позикодавцю суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь період прострочення та 10 процентів від простроченої суми. Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 березня 2010 року було стягнуто з ОСОБА_2 на його користь борг за договором позики в розмірі 15 000 грн та судові витрати - 375 грн. 30 березня 2010 року Відділом державної виконавчої служби Першотравневого міського управління юстиції було відкрито виконавче провадження № 18323027 за виконавчим листом № 2-72, виданим на підставі вказаного рішення суду. Станом на 01 грудня 2013 року залишок боргу становив 6 905,39 грн. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача на свою користь на підставі статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) інфляційні втрати за весь час прострочення повернення позики (з грудня 2007 року по листопад 2013 року) в розмірі 527,17 грн та 10 процентів від простроченої суми в розмірі 690,54 грн, а всього - 1 217,71 грн.

Рішенням Першотравневого міського суду Дніпропетровської області від 27 лютого 2017 року у складі судді Кривошеї С. С. позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за процентами від простроченої суми в розмірі 690,54 грн та інфляційне збільшення - 424,26 грн, а всього - 1 114,80 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Першотравневого міського суду Дніпропетровської області від 27 лютого 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновок суду першої інстанції про те, що пункт 6 договору позики відповідає положенням статті 625 ЦК України, є надуманим, оскільки зміст цього пункту свідчить про конкретну штрафну санкцію у разі несвоєчасного повернення боргу в розмірі 10 процентів від простроченої суми, а також про застосування інфляції. Існують судові рішення, якими вимоги позивача вже були задоволенні, тому відсутні підстави для повторного задоволення таких самих вимог.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.

У липні 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 червня 2017 року, а рішення Першотравневого міського суду Дніпропетровської області від 27 лютого 2017 року залишити в силі.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що рішення суду апеляційної інстанції є незаконним та необґрунтованим. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора повинен сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Умовами договору позики сторони передбачили сплату 10 процентів від простроченої суми, а не 3 процентів, як передбачено законом.

У вересні 2017 року ОСОБА_2подав заперечення на касаційну скаргу, в якому просив відмовити в її задоволенні, посилаючись на те, що він не отримував від позивача будь-яких грошових коштів у позику. Передбачені пунктом 6 договору позики 10 процентів від простроченої суми є штрафними санкціями.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

19 квітня 2018 року справу № 186/1503/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 27 лютого 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 213 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного рішення (далі - ЦПК України 2004 року), рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 214 ЦПК України 2004 року).

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення у повній мірі не відповідає.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Судами встановлено, що 20 жовтня 2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2було укладено договір позики, за яким ОСОБА_2 отримав у ОСОБА_1 в борг 15 000 грн на строк до 20 грудня 2007 року.

Пунктом 6 вказаного договору передбачено, що у випадку несвоєчасного повернення позики позичальник зобов'язується сплатити позикодавцю суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь період прострочення та 10 процентів від простроченої суми.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 березня 2010 року було стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 15 000 грн боргу за договором позики від 20 жовтня 2007 року та 375 грн судових витрат.

Постановою державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Першотравенського міського управління юстиції від 30 березня 2010 року № 18323027 відкрито виконавче провадження за виконавчим листом № 2-72, виданим на підставі вказаного рішення суду.

Станом на 01 грудня 2013 року заборгованість ОСОБА_2 становила 6 905,39 грн.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 інфляційні втрати за весь час прострочення повернення вищевказаної заборгованості (з грудня 2007 року по листопад 2013 року) та 10 процентів від простроченої суми.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У правовідносинах з неналежного виконання грошового зобов'язання права та інтереси кредитора забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

З аналізу даних Єдиного державного реєстру судових рішень встановлено, що суди неодноразово розглядали пред'явлені ОСОБА_1 до ОСОБА_2 позови про стягнення інфляційних втрат та 10 процентів від простроченої суми у зв'язку з неповерненням боргу за договором позики, укладеним між сторонами 20 жовтня 2007 року, за різні періоди, які позивач визначав, виходячи із вчинення відповідачем дій, спрямованих на погашення заборгованості.

Так, судовими рішеннями у справах № 186/162/13, № 186/922/14-ц, № 186/999/14-ц, № 186/944/15-ц, № 186/754/16-ц встановлено, що укладаючи 20 жовтня 2007 року договір позики, сторони погодили стягнення інфляційних втрат за час прострочення виконання грошового зобов'язання та встановили інший розмір процентів, ніж передбачений частиною другою статті 625 ЦК України, а саме - 10 % замість 3 %.

Згідно з частиною третьою статті 61 ЦПК України 2004 року обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Отже, судовими рішеннями, які набрали законної сили, встановлено, що умовами договору позики сторони погодили відповідальність за порушення виконання грошового зобов'язання, передбачену статтею 625 ЦК України, встановивши інший розмір процентів, ніж передбачений цією статтею.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд не перевірив правильність встановлення судом першої інстанції обставин справи, що мають значення для вирішення спору, а саме не визначив період, за який позивач просив стягнути інфляційні втрати та 10 процентів за прострочення виконання грошового зобов'язання, не перевірив правильність наданого позивачем розрахунку сум, що підлягають стягненню з урахуванням заборгованості відповідача перед позивачем станом на 01 листопада 2013 року та наявності судових рішень, які набрали законної сили, про стягнення інфляційних втрат та 10 процентів за інші періоди; не визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, що їх регулюють, та дійшов передчасного висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи з невідповідності умов договору позики положенням статті 625 ЦК України та наявності судових рішень про вирішення аналогічних позовних вимог за інші періоди невиконання грошового зобов'язання.

Перевірка доводів касаційної скарги, пов'язаних з установленням фактичних обставин справи та оцінкою доказів у ній, перебуває поза визначеними статтею 400 ЦПК України повноваженнями суду касаційної інстанції.

Відповідно до пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Враховуючи, що апеляційним судом не встановленні фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, ухвалене ним рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, а тому підлягає скасуванню з направленням справи на новий апеляційний розгляд.

Верховним Судом взято до уваги тривалий час розгляду судами вказаної справи, однак з метою дотримання принципів справедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України), а також основоположних засад (принципів) цивільного судочинства (частина третя статті 2 ЦПК України), суд дійшов висновку про передачу справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції для повного, всебічного та об'єктивного дослідження і встановлення фактичних обставин, що мають важливе значення для правильного вирішення справи.

Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального і процесуального права, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, перевірити наданий позивачем розрахунок на предмет правильності та законності, встановити період, за який можливе стягнення сум, передбачених статтею 625 ЦК України, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 червня 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:С. О. Карпенко
А. С. Олійник
С. О. Погрібний

Г. І. Усик