Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" жовтня 2019 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Виниченко Л.М.,

при секретарі Сіренко Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу № 755/10032/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю,-

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання квартири АДРЕСА_1 її особистою приватною власністю з моменту придбання квартири (а.с. 35-39).

Позовні вимоги мотивує тим, що з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі з 14 лютого 2012 року, який рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 14 травня 2012 року розірвано.

Позивач зазначає, що за час шлюбу нею було придбано за її особисті кошти квартиру АДРЕСА_1 , яку зареєстровано на неї.

Вказує, що у зв`язку з неприязними стосунками з відповідачем та вимогами нотаріусів при укладенні певних договорів вона позбавлена можливості вільно володіти та розпоряджатися майном, яке хоча і було придбано під час проживання в шлюбі, проте є її особистою приватною власністю.

Зазначає, що 30 липня 2010 року її рідна сестра ОСОБА_3 сплатила їй грошові кошти в сумі 90 000 грн., що підтверджується розпискою, за частину спадщини за законом, а саме майно її батьків, яке залишилось після їх смерті, за частину житлового будинку АДРЕСА_2 , загальною площею 80,2 кв.м., та наявних у будинку і на території земельної ділянки матеріальних цінностей.

Отримавши ці гроші, вона не вступала в спадщину за законом після смерті своїх батьків.

З отриманих коштів за спадкове майно нею 13.11.2010 року придбана квартира АДРЕСА_1 за договором купівлі-продажу за ціною 60 000 грн., про що зазначено в договорі.

Вказує, що відповідач був свідком отримання нею грошових коштів в розмірі 90 000 грн. за спадкове майно, про що особисто розписався у розписці від 30.07.2010 року, разом з тим відповідач відмовляється від надання необхідних реквізитів та від підписання будь яких документів, чим чинить їй перешкоди у володінні та розпорядженні її майном, хоча визнає факт придбання квартири за гроші, які є її особистою приватною власністю, через що вона змушена звернутися в суд з даним позовом (а.с. 35-39).

Ухвалою суду від 01.07.2019 року позовна заява ОСОБА_1 була залишена без руху з наданням позивачу строку для усунення недоліків позову протягом семи днів з дня отримання ухвали (а.с. 30, 31).

Ухвалою суду від 15.07.2019 р. відкрите провадження у справі у порядку загального позовного провадження з викликом сторін в підготовче судове засідання на 09.08.2019 р. (а.с. 96, 97).

Ухвалою суду від 09.08.2019 р. підготовче провадження у справі закрите, справа призначена до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 18.10.2019 р. (а.с. 105).

В судове засідання сторони не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином під розписку (а.с. 104).

Позивач подала заяву від 18.10.2019 р. з проханням розглянути справу без її участі та задовольнити позов.

Відповідач подав суду заяву від 23.09.2019 р. про розгляд справи без його участі, відзив на позов не подав.

Відповідно положень ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 14.02.2002 року (а.с. 7).

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 14.05.2012 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірваний (а.с. 8).

Як убачається з договору купівлі-продажу квартири від 30.11.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мисан А.О., зареєстрованого в реєстрі за № 739, спірна квартира АДРЕСА_1 , яка складається з двох житлових кімнат, загальною площею 42,90 кв.м., придбана позивачем у період перебування в зареєстрованому з відповідачем шлюбі в ОСОБА_4 (а.с. 81, 82).

В пункті 2.1 вказаного договору купівлі-продажу зазначено, що продаж квартири за домовленістю сторін вчиняється за 60 000 грн.

Відповідно Витягу про державну реєстрацію прав Комунального підприємства Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна від 07.12.2010 року, квартира АДРЕСА_1 зареєстрована на праві власності за позивачем ОСОБА_1 (а.с. 83).

В обгрунтування позову позивач посилається на те, що спірна квартира була придбана за її особисті кошти отримані 30.07.2010 року від її сестри ОСОБА_3 у розмірі 90 000 грн. в якості сплати вартості за спадкове майно після смерті їхніх батьків, у зв`язку з чим спадщину вона на себе не оформляла.

Норми статей 57, 60 СК України встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не можна вважати безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 12.10.2016 р. у справі № 6-846цс16.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує, в даному випадку на позивача.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

На підтвердження позовних вимог позивачем надано копію розписки від 30.07.2010 року, зі змісту якої позивач ОСОБА_1 отримала 30 липня 2010 року від ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 90 000 грн. за спадкове майно, яке залишилось після смерті батьків, а саме: за частину житлового будинку АДРЕСА_2 , та матеріальні цінності які в ньому знаходяться та на території земельної ділянки де розташований будинок, яке належало померлій ІНФОРМАЦІЯ_2 матері ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с. 80).

У вказаній розписці зазначено, що свідком отримання позивачем грошових коштів в сумі 90 000 грн. є відповідач ОСОБА_2 .

Відповідно свідоцтва про одруження, дошлюбне прізвище ОСОБА_1 було ОСОБА_1 (а.с. 7).

Також позивачем в обрунтування позову надано копії наступних документів: свідоцтва про смерть ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 78), свідоцтва про смерть ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 79), свідоцтва про право на спадщину за законом від 06.07.2011 року, виданого державним нотаріусом Овруцької державної нотаріальної контори Житомирської області, зареєстрованого в реєстрі за № 2-1183, на ім`я ОСОБА_3 (дочки спадкодавці) на спадкове майно померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 , яким є житловий будинок АДРЕСА_2 з надвірними спорудами вартістю 140 282 грн. (а.с. 85), Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 06.07.2011 р. щодо спадкодавця ОСОБА_6 , спадкоємцем якої є ОСОБА_3 (а.с. 86, 87), Витягу про державну реєстрацію прав від 12.07.2011 року щодо реєстрації права власності за ОСОБА_3 на спадковий будинок з надвірними спорудами (а.с. 88), Державного акту на право власності на земельну ділянку від 12.10.2012 року на ім`я ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 89).

Суд приймає до уваги вказані письмові докази на підтвердження отримання позивачем 30.07.2010 року коштів від ОСОБА_3 у розмірі 90 000 грн., як оплату компенсації за спадкове майно матері позивача, у зв`язку з оформленням спадщини після смерті ОСОБА_6 лише на ім`я ОСОБА_3 .

При цьому спірна квартира придбана 13.11.2010 року за ціною 60 000 грн.

Відповідачем суду не надано жодних доказів на підтвердження його доходів за час шлюбу з позивачем, а також спроможності придбання житла.

За правилами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В силу вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Нормами ст. ст. 15, 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути серед іншого визнання права.

Відповідно ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

За таких обставин судом встановлено, що спірна квартира була набута за рахунок отриманих позивачем коштів у якості оплати вартості частки спадкового майна, яке залишилось після смерті батьків позивача, тому не являється об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

У спростування вищевикладеного будь яких доказів відповідачем суду не надано та про такі заявлено не було.

Враховуючи зазначене, позов підлягає задоволенню, так як знайшов своє підтвердження у ході розгляду справи, тому за позивачем слід визнати право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір в сумі 3 504 грн. 82 коп.

Керуючись ст. 41 Конституції України, ст. 57 СК України, ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. ст. 4, 5, 10, 12, 13, 76-81, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268, 352, 354, 355 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю задовольнити.

Визнати квартиру АДРЕСА_1 особистою приватною власністю ОСОБА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 3 504 (три тисячі п`ятсот чотири) грн. 82 коп.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідач - ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Повне судове рішення складено 18 жовтня 2019 року.

Суддя Л.М.Виниченко