ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2019 року м. Харків

Справа № 638/4418/14

Провадження № 22-ц/818/1220/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кругової С.С.,

суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

Учасники справи :

Позивач: Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі»,

Відповідачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянувши у письмовому провадженні без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні суду в місті Харкові

апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 12 лютого 2016 року (суддя Хайкін В.М.),

за позовом Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання,-

в с т а н о в и в :

У березні 2013 року КП "ХТМ» звернулося до суду з позовом, у якому просило стягнути з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 заборгованість за послуги з теплопостачання за період з 1 жовтня 2010 року по 30 квітня 2013 року в сумі 7497 грн. 86 коп. та суму сплаченого судового збору в розмірі 243 грн. 60 коп. А також просив поновити позовну давність з моменту звернення до суду із заявою про видачу судового наказу.

Позовна заява мотивована тим, що позивач згідно законодавства України надає послуги з централізованого опалення та підігріву холодної води та потреб гарячого водопостачання. КП «Харківські теплові мережі» зверталося до Дзержинського районного суду м. Харкова із заявою про видачу судового наказу, який згодом ухвалою цього ж суду за заявою відповідача було скасовано. Зазначає, що за період з 1 жовтня 2010 року по 30 квітня 2013 року відповідачі не в повному обсязі сплачували вартість наданих їм послуг, у зв'язку з чим утворилася заборгованість в розмірі 7497,86 грн.

Заочним рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 12 лютого 2016 року позовні вимоги КП «Харківські теплові мережі» задоволено. Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь позивача заборгованість за послуги з теплопостачання у розмірі 7497 грн. та в дольовому порядку судовий збір у розмірі 243, 60 грн.

Заочне рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що суд прийшов до висновку про задоволення позову Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання у повному обсязі, оскільки відповідачами не виконано обов'язок щодо своєчасного розрахунку за послуги з теплопостачання.

Ухвалою цього ж суду від 6 квітня 2016 року заяву ОСОБА_1 про перегляд вищевказаного заочного рішення суду першої інстанції залишено без задоволення.

Не погодившись з заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 лютого 2016 року, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, у якій просив скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, застосувавши строк позовної давності.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що позов КП «ХТМ» оформлено та подано з порушенням норм цивільного процесуального законодавства. Крім того, відповідачем, проживаючим за адресою по АДРЕСА_1, зазначено також особу ОСОБА_2, яка ніколи не проживала за вказаною адресою. Вважає, що судом було порушено чисельні цивільні процесуальні норми законодавства України, оскільки ним не зроблено відповідні запити щодо місця проживання (місцезнаходження) відповідачів, ніхто не звертався до ОСОБА_1 із запитом на отримання дозволу на обробку його персональних даних та ніхто не повідомляв про їх обробку, судом було не надано відповідей у встановлений законом строк на неодноразові інформаційні запити відповідача, а також, відмовлено у праві ознайомлення з матеріалами справи та отриманням копій з нього, справу розглянуто без відповідачів.

Стверджує, що позивачем є особа, яка веде фіктивну господарську діяльність, адже ним не надано відповідних документів відносно його реєстрації, ліцензії тощо. Позивач не має ніякого відношення до будинку АДРЕСА_1, оскільки будинок не належить до житлового фонду комунальної власності територіальної громади м. Харкова, у яких ПК «ХТМ» є виконавцем житлово-комунальних послуг.

Вказує, що сім'я у відповідача відсутня, позивач відмовляється укладати письмовий договір про надання житлово-комунальних послуг та не виконує ліцензійні умови.

Також зазначає, що за умови виконання позивачем вимог діючого законодавства відповідач може розглянути можливість оплати фактично наданих житлово-комунальних послуг.

Між тим, у апеляційній скарзі заявляв про застосування строків позовної давності, про застосування яких просив і у своїй заяві про перегляд заочного рішення суду.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 17 серпня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, заочне рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким в задоволенні позову КП «Харківські теплові мережі» відмовлено.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що позивачем в особі його представників обставини, на які вони посилалися як на підставу своїх вимог не доведені, а викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовані.

Рішення суду мотивоване тим, що не можна вважати законним і обґрунтованим ухвалене по даній справі заочне рішення, оскільки воно має ознаки визнання судом презумпції доведеності позивачем обставин, викладених у позовній заяві за відсутності належних та допустимих доказів, які б давали підставу для визнання цих обставин доведеним. Позивачем у особі його представників обставини, на які вони посилалися як на підставу своїх вимог не доведені, а викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовані.

Постановою Верховного Суду від 12 грудня 2018 року касаційну скаргу КП «Харківські теплові мережі» задоволено частково, рішення Апеляційного суду Харківської області від 17 серпня 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду мотивована тим, що при зверненні із позовом КП «ХТМ» надало докази на підтвердження своїх вимог, зокрема відомості нарахування і оплату за теплову енергію. Відповідач вказані документи не спростовував доказами, зокрема не доводив ті обставини, що квартирі АДРЕСА_1 влаштовано автономне опалення. Крім того, до касаційної скарги додано довідку про склад сім'ї ОСОБА_1 та місце його проживання; рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 23 грудня 1998 року № 1407, яким КП «ХТМ» визначено виконавцем послуг з централізованого теплопостачання та підігріву гарячої води; рішення виконавчого комітету Харківської міської ради № 639 від 05 листопада 2008 року, від 09 лютого 2011 року № 63, якими встановлено тарифи на теплову енергію для опалення та гаряче водопостачання. Проте, суд касаційної інстанції позбавлений можливості оцінювати нові докази.

Відзиву в порядку ст.360 ЦПК України до суду апеляційної інстанції не надходило.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та, дослідивши матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Відповідно до статті 319 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном, власність зобов'язує.

Статтею 322 ЦК України передбачено, що власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Судом встановлено, що КП «Харківські теплові мережі» є постачальником теплової енергії та гарячого водопостачання до квартири АДРЕСА_1, у якій зареєстровані та проживають ОСОБА_1 та ОСОБА_2 Докази реєстрації відповідачів за вказаною адресою підтверджуються відповідями на запит районного суду з відділу адресно-довідкової роботи ГУДМС України в Харківській області від 20.03.2015, отриманих відповідно до ст.122 ЦПК України, в редакції, що діяла на час звернення позивача з позовом, (т.1 а.с.11,12), а також довідкою про склад сім'ї ОСОБА_1 та місце його проживання від 01.04.13 (т.1 а.с.164), доданою до касаційної скарги. Щодо наданої ОСОБА_1 довідки ОСББ «Союз» №232 від 01 квітня 2005 року (т.1 а.с.196) про місце проживання ОСОБА_2, то вона містить відомості за 2005 рік та не підтверджує факту того, що станом на 2010-2013 роки, за які стягується заборгованість, обставини зазначені у ній були дійсними.

Щодо заперечень відповідача відносно того, що позивач не має жодного відношення до будинку АДРЕСА_1 варто зазначити таке. Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 23 грудня 1998 року № 1407 КП «ХТМ» визначено виконавцем послуг з централізованого теплопостачання та підігріву гарячої води.

Теплопостачання в указаний житловий будинок проводиться централізовано КП «Харківські теплові мережі», а ОСОБА_1 по відношенню до позивача є споживачем послуг з централізованого опалення.

Відносно доводів апеляційної скарги відповідача щодо відсутності укладеного з позивачем письмового договору слід зазначити наступне.

Частиною 1 ст. 639 ЦК України передбачено, що договір може бути укладений у будь - якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Статтею 638 ЦК України встановлено, що договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір і прийняття пропозиції другою стороною та вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору

Відповідно до ч. 2 ст. 642 ЦК України якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товар, надала послуги, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця діє є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Відносини щодо надання фізичним особам послуг з централізованого опалення регулюються Законом України від 24 червня 2004 року «Про житлово-комунальні послуги» та Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630.

КП «Харківські теплові мережі» надає послуги з теплопостачання. Відповідач користується вказаними послугами з теплопостачання, чим підтвердив свою згоду на отримання вказаних послуг, що і призвело до виникнення між ним та позивачем договірних відносин, які регулюються цивільним законодавством.

Договір на надання послуг централізованого опалення та обслуговування внутрішньобудинкових мереж централізованого опалення між КП «Харківські теплові мережі» та ОСОБА_1 не укладався, але теплова енергія відповідачу надавалась, тобто ОСОБА_1 перебував у фактичних договірних відносинах з КП «Харківські теплові мережі», а також сплачував деякі платежі, відповідно до наданих ним копій квитанцій. Крім того, в апеляційній скарзі зазначає, що за умови виконання позивачем вимог законодавства він розгляне можливість оплати фактично наданих житлово-комунальних послуг (т.1 а.с.112), тобто не заперечує, що такі послуги надавались.

Відтак, між сторонами виникли правовідносини з приводу надання послуг з центрального теплопостачання та підігріву гарячої води та оплати таких послуг, їх надання здійснюється на підставі Типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, положення якого мають юридично обов'язковий характер і підлягають застосуванню незалежно від того, включені вони до конкретного договору чи ні.

Відповідно до частини 1 статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово- комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Пунктом першим частини 1 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Законуобов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Статтею 19 Закону України «Про теплопостачання» встановлено обов'язок споживача оплатити надані послуги.

Аналіз вищенаведених положень свідчить про те, що споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними, а відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

У відповідності до ст. 67 ЖК УРСР плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, електричну і теплову енергію й ін. послуги) визначається за затвердженими у встановленому порядку тарифами.

Згідно пункту 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», (далі - Закон) споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Постачання теплової енергії в будинок відповідачів підтверджується актами щодо підключення споживача до джерел теплової енергії та актами щодо відключення споживача від джерел теплової енергії станом за опалювальні періоди 2011-2013 років (а.с.165,166). На підтвердження доводів відповідача ОСОБА_1 про наявність автономного опалення у будинку АДРЕСА_1 жодних доказів не надано та доводи позивача щодо надання саме ним відповідних послуг не спростовані відповідачем. Матеріали справи не містять доказів, зокрема, копії відповідної проектної документації, які б засвідчували факт відключення квартири відповідачів від мереж центрального теплопостачання та ненадання відповідачам послуг з постачання тепла.

Тобто, висновки суду першої інстанції про невиконання належним чином відповідачем зобов'язання з оплати зазначених послуг та наявність підстав для стягнення заборгованості є правильними по суті, законними і обґрунтованими.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачі не виконують належним чином свої обов'язки по сплаті спожитих послуг з теплопостачання, у зв'язку з чим, відповідно до відомостей про нарахування та оплату надання послуг теплопостачання позивачем нарахована за період з 1 жовтня 2010 року по 30 квітня 2013 року заборгованість, яка складає 7497 грн. 86 коп.

Між тим, під час розгляду справи судом першої інстанції у заяві про перегляд заочного рішення відповідач ОСОБА_1 заявив про застосування строків позовної давності (а.с.52-53).

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Тобто упродовж дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина 3,4 статті 267 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (частина перша статті 261 ЦК України).

Обставин, які б свідчили про наявність переривання строків позовної давності, апеляційна скарга не містить. Доводи КП «ХТМ» про те, що звернення позивача із судовим наказом є підставою для переривання строку позовної давності не можуть прийматися до уваги, оскільки копія ухвали суду від 10 грудня 2013 року про скасування судового наказу не містить зазначених вище даних щодо періоду, за який вимагалось стягнути заборгованість, та відомості нарахування до оплати, яка є похідним від позовної заяви джерелом інформації про обставини, які мають значення для справи.

Відповідач скористався своїм правом та просив суд першої інстанції застосувати до позовних вимог позовну давність у три роки.

Велика Палата у постанові від 17 квітня 2018 року у справі№200/11343/14 (провадження 14-59цс18) зазначила, що якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалив у ній заочне рішення, відповідач була вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. Якщо суд першої інстанції відмовив у задоволенні цієї заяви, відповідач могла заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції.

Судова колегія вважає, що слід враховувати вказану заяву при розгляді справи, оскільки вбачається, що позов відповідачі не отримували, особистої участі у розгляді справи не брали, тобто, вказані обставини свідчать про відсутність можливості вчасного подання такої заяви. Після отримання відповідачем заочного рішення суду він звернувся з заявою про його перегляд, у якій просив застосувати строки позовної давності, проте суд, всупереч вимогам законодавства, не надав належної оцінки вказаним обставинам.

Як встановлено судом, позивач звернувся до суду з вимогами про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованості 25 березня 2014 року, тобто загальна позовна давність встановлюється з 25 березня 2011 року.

Виходячи з того, що строк позовної давності щодо позовних вимог про стягнення заборгованості встановлюється 25 березня 2011 року, а позовні вимоги пред'явлено про стягнення за період з 1 жовтня 2010 року по 30 квітня 2013 року, то поза межами строку позовної давності знаходяться вимоги про стягнення заборгованості за період з 1 жовтня 2010 року по 25 березня 2011 року та підлягає стягненню заборгованість за період з 26 березня 2011 року по 30 квітня 2013 року.

Тобто, суд першої інстанції помилково дійшов висновку про стягнення з відповідачів на користь позивача заборгованості за весь заявлений ним період.

Згідно відомості нарахувань та виплат за теплову енергію (т.1 а.с.4-5) у квартирі АДРЕСА_1 борг відповідачів за період з 1.10.2010 по 30.04.2013 становить 7497 грн. 86 коп.

З урахуванням визначеного в межах строку позовної давності періоду заборгованості з 26.03.2011 по 30.04.2013, стягненню підлягає 6205 грн. 10 коп. /Розрахунок: 1) 273,05 (борг за березень 2011 з урахуванням сплачених коштів:31 днів=8,80*6 днів, що підлягають стягненню за період з березня 2011 року по 1 квітня 2011 року) = 52 грн. 84 коп.) 2)Згідно вказаного розрахунку за період з 1 квітня 2011 року по 30 квітня 2013 року підлягає стягненню 6152 грн. 26 коп. 3)6152 грн.26 коп+52 грн.84 коп.=6205 грн.10 коп., тобто в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню.

З урахуванням наведеного, не підлягає стягненню заборгованість, яка знаходиться поза межами строку позовної давності, в сумі 1292 грн. 76 коп. і в цій частині в задоволенні позову слід відмовити.

Враховуючи вищенаведене і доводи апеляційної скарги, судова колегія дійшла висновку про зміну рішення суду першої інтсанції та часткове задоволення позовних вимог. Стягненню з відповідачів підлягає заборгованість у розмірі 6205,10 грн.

На підставі ст.141 ЦПК України з позивача на користь відповідача слід стягнути судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам.

А саме, позов було заявлено на суму 7497 грн. 86 коп., задоволено на суму 6205 грн.10 коп., що складає 82,75 % та відмовлено відповідно на суму, яка складає 17,25%.

Сплачено позивачем за звернення до суду першої інстанції з позовом 243,60 грн. та за звернення з касаційною скаргою - 1653, 60 коп., відповідачем за подання апеляційної скарги - 638 грн..

Отже, слід стягнути судовий збір, який складає 82,75% від 1897 грн. 20 коп. (243,6+1653,6) з врахуванням розміру вимог у задоволенні яких відмовлено, в сумі 1459 грн. 88 коп. по 729 грн. 94 коп. (З відповідача на користь позивача 82,75% від 1897,2=1569,93 грн., з позивача на користь відповідача 17,25 % від 638=110,05. Остаточно підлягає стягненню з позивача на користь відповідача (різниця): 1569,93-110,05=1459,88).

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390, 391 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Заочне рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 12 лютого 2016 року - змінити. Позов - задовольнити частково.

Стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі», р/р 13, ВАТ «Державний ощадний банк України», МФО 351823, код ОКПО 31557119, місцезнаходження: 61037, м. Харків, вул. Доброхотова, 11, заборгованість за послуги з теплопостачання у розмірі 6205 (шість тисяч п'ять) грн. 10 коп.

Стягнути з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі», р/р 3856 у АТ «Золоті ворота» м. Харкова, МФО 351931, , місцезнаходження: 61037, м. Харків, вул. Доброхотова, 11, судовий збір в розмірі по 729 (сімсот двадцять дев'ять) грн. 94 коп. з кожного.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та в силу ст.389 ЦПК України касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий С.С. Кругова

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук