Номер провадження: 22-ц/813/5118/19
Головуючий у першій інстанції Калашнікова О. І.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.10.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справах:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.

суддів колегії: Дрішлюка А.І.,

Черевка П.М.,

при секретарі: Півнєві Д.С.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 06 березня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Одеської міської ради, Житлово-будівельного споживчого товариства «Стожари», ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , треті особи без самостійних вимог Київська районна адміністрація Одеської міської ради, Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Лари», Київська районна адміністрація, як орган опіки та піклування про визнання угод недійсними і визнання майнових прав,-

В С Т А Н О В И В:

13 грудня 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом, який у подальшому був нею уточнений, до Виконавчого комітету Одеської міської ради, Житлово-будівельного споживчого товариства «Стожари», ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , треті особи без самостійних вимог Київська районна адміністрація Одеської міської ради, ОСББ «Лари», Київська районна адміністрація, як орган опіки та піклування про визнання угод недійсними і визнання майнових прав.

Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 20 грудня 2001 року ЖБСТ «Стожари» і ОСОБА_1 уклали договір на пайову участі в будівництві житлового будинку 2-х кімнатної квартири АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , а також стояночне місце № АДРЕСА_3 .

За умовами договору ЖБСТ «Стожари» зобов`язалося збудувати та передати у власність позивача вказану квартиру та стояночне місце. Договором визначено розмір паю в сумі 223 548 гривень.

ОСОБА_1 доводить, що у повному обсязі виконала свої зобов`язання за цим договором, а ЖБСП «Стожари» не передав пайовику майнові права на двокімнатну квартиру.

Так, 22 грудня 2003 року ЖБСТ «Стожари» і ОСОБА_5 уклали договір на пайову участь в будівництві житлового будинку 2-х кімнатної квартири АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 . Свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_4 у вказаниму АДРЕСА_6 виконком Одеської міськради видав ОСОБА_5 12 липня 2004 року.

09 листопада 2004 року ОСОБА_5 продав, а ОСОБА_7 купила вищевказану квартиру. Надалі ОСОБА_7 і ОСОБА_6 щодо квартири АДРЕСА_4 укладали договори дарування. 28 листопада 2011 року ОСОБА_3 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті матері ОСОБА_7 - на квартиру АДРЕСА_7 . ОСОБА_8 зареєстрована і проживає в квартирі АДРЕСА_4 , що підтверджується довідкою з місця реєстрації і проживання (а. с. 196).

Позивач зазначає, що 2-кімнатна квартира загальною площею 108,6 кв.м. в тому числі житловою площею 46,4 кв.м., яка за договором про пайову участь у будівництві мала №59, після прийняття багатоквартирного будинку в експлуатацію отримала №60.

На підставі зазначеного ОСОБА_9 звернулась до суду із вказаним позовом та просила його задовольнити з наведених у позовній заяві правових підстав.

Відповідачі ОСОБА_3 і ОСОБА_6 позов не визнали з підстав його недоведеності. Окрім того, представник відповідачів надав до суду заяву про застосування строків позовної давності до вимог ОСОБА_1

Інші відповідачі та представники третіх осіб до суду не з`явились, неодноразово сповіщались судом про час і місце слухання справи, відзиви на позов не надали, причини неявки суду не повідомили.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 06 березня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_9 залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_9 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

У судове засідання до суду апеляційної інстанції сторони по справі не з`явились, але про розгляд справи вони сповіщались належним чином та завчасно, про що свідчать поштові повідомлення про отримання ними судових повісток, причини неявки до суду не повідомили.

Тому у відповідності до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка належним чином сповіщених сторін у судове засідання не перешкоджає розглядові справи та у доступі до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи, викладені у апеляційній скарзі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм процесуального та матеріального права.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

За змістом статей 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Розділ ІІІ ЦК України визначає перелік цивільних прав та їх правовий статус.

Відповідно до статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

Річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки (стаття 179 ЦК України).

Майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами (стаття 190 ЦК України).

Статтями 316, 317, 319, 321, 391 ЦК України визначено, що право власності це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але в межах, передбачених законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власність зобовязує, держава не втручається в здійснення власником права власності. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені Законом, зокрема із правочинів і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із Закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За правилами статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документу, який засвідчує його право власності.

Відповідно до положень ЦК України щодо захисту прав власності, особа, яка вважає, що її речові права порушені, має право звернутись до суду як з позовом про визнання відповідної угоди недійсною (ст. ст. 215-235 ЦК України), або з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння (ст. ст. 330, 388 ЦК України).

Стаття 331 ЦК України встановлює загальне правило, відповідно до якого право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію.

Стаття 204 ЦК України регламентує принцип презумпції правомірності правочину, за змістом якого правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Правомірний правочин є підставою виникнення та підтвердженням наявності цивільних прав та обовязків (частина 2 статті 11 ЦК України).

Згідно статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини 3 статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Недодержання у момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 ЦК України, є підставою для визнання його недійсності (ч. 1 ст. 215 ЦК України).

Відповідно до вимог статті 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обовязки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.

У статті 526 ЦК України зазначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини 3 статті 4 Закону України «Про інвестиційну діяльність», інвестування та фінансування будівництва обєктів житлового будівництва з використанням недержавних коштів, залучених від фізичних та юридичних осіб, у тому числі в управління, може здійснюватися виключно через фонди фінансування будівництва, фонди операцій з нерухомістю, інститути спільного інвестування, а також шляхом емісії цільових облігацій підприємств, виконання зобовязань за якими здійснюється шляхом передачі обєкта (частини обєкта) житлового будівництва. Інші способи фінансування будівництва таких обєктів визначаються виключно законами.

Статтями 9, 10 Закону України «Про інвестиційну діяльність» визначено, що основним правовим документом, який регулює взаємовідносини між суб`єктами інвестиційної діяльності, є договір (угода). Укладення договорів, вибір партнерів, визначення зобов`язань, будь-яких інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України, є виключною компетенцією суб`єктів інвестиційної діяльності. Інвестиційна діяльність може здійснюватись за рахунок: власних фінансових ресурсів інвестора (прибуток, амортизаційні відрахування, відшкодування збитків від аварій, стихійного лиха, грошові нагромадження і заощадження громадян, юридичних осіб тощо).

Судом першої інстанції встановлено, що 20 грудня 2001 року між Житлово-будівельно-споживчим товариством «Стожари» (надалі - ЖБСТ «Стожари») і позивачкою ОСОБА_1 укладений договір на пайову участі в будівництві житлового будинку 2-х кімнатної квартири АДРЕСА_1 , АДРЕСА_8 та місце для стоянки №12 (т. 1, а. с. 9-14).

За пунктом 1.1. умов договору ЖБСТ «Стожари» зобов`язалося збудувати та передати у власність 2-х кімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 106,33 АДРЕСА_9 на 8 АДРЕСА_10 та місце для стоянки №12.

Пунктами 2.1-2.2 частини 2 Договору визначено сторонами розмір паю в сумі 223 548,00 грн., перерахування пайовиком грошових коштів належало здійснювати через установи банків на розрахунковий рахунок товариства в розміри і строки, визначені графіком внесення платежів, який є додатком до Договору (т. 1, а. с. 14) .

Підпунктом 4.1.3 пункту 4.1. ч. 4 Договору передбачено, що товариство зобов`язалося надати пайовику в 1 кварталі 2002 року по Акту 2-х кімнатну квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 106,33 кв. м. на 8 поверсі для виконання пайовиком оздоблювальних та інших робіт, не передбачених до виконання підрядником за умовами цього договору.

Підпунктом 4.1.4 пункту 4.1. ч. 4 Договору визначено, обов`язок Товариства підготувати і передати пайовику пакет документів (Акт Держкомісії про приймання жилого будинку в експлуатацію, розпорядження місцевих органів про затвердження акту прийому житлового будинку в експлуатацію, довідку про 100% внесення паю, технічного паспорта на квартиру, акт прийому-передачі квартири) в 10-ти денний термін після: затвердження головою Київської районної адміністрації Акту держкомісії про приймання жилого будинку в експлуатацію; 100% внесення паю.

Відповідно до умов договору і графіку внесення платежів позивачка ОСОБА_1 зобов`язалась внести пай в сумі 223 548 грн. чотирма внесками з 20 грудня 2001 року по 10 березня 2002 року (т. 1, а. с. 14).

Позивачка ОСОБА_1 сплатила на рахунок ЖБСТ «Стожари» на виконання умов договору грошові кошти у загальній сумі 126 250,00 грн., тобто у не в повному обсязі, внески зроблені 21 грудня 2001 року - 47 100 грн., 11 червня 2002 року 26 750 грн. та 18 липня 2002 року - 52 500 грн. (т, 1, а. с. 15).

Частиною 5 Договору про пайову участь у будівництві встановлена відповідальність сторін за невиконання (або неналежне виконання) умов Договору.

Так, пунктом 5.2 встановлено, що у разі невиконання пайовиком своїх зобовязань, зазначених в п. 4.2.1. цього договору, а також у разі затримки внесення пайових внесків більш ніж на три місяці, Товариство має право ставити питання про розірвання договору, пайовик зобовязаний підписати угоду про розірвання договору. У разі ухилення пайовиком протягом десяти днів від підписання угоди про розірвання договору, Товариство має право розпорядитися квартирою, зазначеної в пункті 1.1 цього договору, на власний розсуд. При цьому здійснюється повернення паю пайовикові шляхом перерахування на його рахунок в будь-якому банку України, протягом 30 банківських днів з утриманням 15% паю на користь ЖБСТ "Стожари".

07 лютого 2003 року державною приймальною комісією було прийнято в експлуатацію 10-ти поверховий житловий будинок на АДРЕСА_11 квартир по АДРЕСА_10 (1 черга -3 секції). Розпорядженням Київської районної адміністрації Одеської міської ради №196 від 26.02.2003 року було затверджено акт державної приймальної комісії та пунктом 2 цього розпорядження рекомендовано просити КП «ОМБТІ та РОН» зареєструвати вказаний об`єкт за ЖБСТ «Стожари» (т. 1, а. с. 103-106).

22 грудня 2003 року між ЖБСТ «Стожари» і відповідачем ОСОБА_5 укладено договір на пайову участь в будівництві житлового будинку 2-х кімнатної квартири АДРЕСА_4 , АДРЕСА_12 108,6 АДРЕСА_13 ., АДРЕСА_14 (т. 1, а. с. 158-159).

За актом приймання-передачі від 01.07.2004 року відповідачу ОСОБА_5 була передана квартира АДРЕСА_15 (т. 1, а. с. 160).

12 липня 2004 року виконавчий комітет Одеської міської ради видав Ващенко ОСОБА_10 М ОСОБА_11 свідоцтво про право власності на квартири АДРЕСА_7 (т. 1, а. с.107, 108).

09 листопада 2004 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 укладено договір купівлі-продажу квартиру АДРЕСА_7 , за яким ОСОБА_5 продав, а ОСОБА_7 купила вищевказану квартиру (т. 1, а. с. 109, 110), у подальшому, 17 листопада 2004 року та 17 березня 2009 року ОСОБА_7 і ОСОБА_6 укладали договори дарування щодо квартири АДРЕСА_4 (т АДРЕСА_16 , а. с. 111 - 114).

ІНФОРМАЦІЯ_1 2011 року ОСОБА_7 померла й 28.11.2011 року ОСОБА_3 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті матері ОСОБА_7 - на квартиру АДРЕСА_7 (т. 1, 115, 116). Сім`я ОСОБА_3 зареєстрована і проживає в квартирі АДРЕСА_4 , що підтверджується довідкою з місця реєстрації і проживання (т. 1, а. с. 196).

Позивач доводить, що 2-кімнатна квартира, загальною площею 108,6 кв.м., житловою площею 46,4 кв.м., яка за договором про пайову участь у будівництві від 20 грудня 2001 року мала №59, після прийняття багатоквартирного будинку в експлуатацію отримала №60.

Представник позивача посилається на умови Договору про пайову участь у будівництві від 20 грудня 2001 року і стверджує, що у ОСОБА_1 після укладання договору про пайову участь у будівництві виникло майнове право право вимоги оформлення права власності на об`єкт інвестування в розумінні положень ст. 331 ЦК України, що ЖБСТ «Стожари» не виконало свої зобов`язання за договором не передало ОСОБА_1 документів, вказаних в пункті 4.1.4 договору для подальшого оформлення і отримання свідоцтва про право власності на квартиру та в порушення пункту 7.1 договору від 20.12.2001 року товариство в особі голови ЖБСТ «Стожари» - Булави І.В. неправомірно уклало 22.12.2003 року договір про пайову участь у будівництві з ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_7 , будівництво якої в 2001 році інвестувала позивач.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про те, що за умовами договору про пайову участь у будівництві житлового будинку від 20.12.2001 року позивачка ОСОБА_1 зобов`язалась інвестувати будівництво 2-кімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 106,33 кв АДРЕСА_17 ., відповідно до проектної документації на 8 поверсі в житловому будинку по АДРЕСА_10 та місця для стоянки № НОМЕР_1 в розмірі 223 548 грн., проте внесла пай лише в розмірі 126 250 грн., тобто не зробила цих внесків у повному обсязі. Отже, вона не набула майнового права на 2-кімнатну квартиру АДРЕСА_1 , АДРЕСА_18 , відповідно до проектної документації на 8 поверсі АДРЕСА_19 житловому будинку по АДРЕСА_10 та місця для стоянки №12.

У судовому засіданні доведено належним чином те, що пайовик ухилявся від розірвання договору про пайову участь й повернення внеску в розміру 126 250 грн., тому, у ЖБСТ «Стожари» виникло право розпорядження зазначеною в договорі квартирою та місцем для стоянки на власний розсуд.

Крім того, суд дійшов висновку про те, що предметами інвестування за договорами про пайову участь від 20 грудня 2001 року та від 22 грудня 2003 року були різні квартири: квартира АДРЕСА_20 поверсі, квартири мають різну площу, вартість цих квартир суттєво відрізняється.

Посилання позивачки ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, оскільки судом безпідставно не враховано те, що вона набула майнові права на квартиру АДРЕСА_21 , тому будівельна компанія ЖБСТ «Стожари» зобов`язана передати цю квартиру їй, а не відповідачу ОСОБА_5 , не приймаються до уваги за таких підстав.

Частиною 1 та 2 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивач був зобов`язаний довести в судовому засіданні ті обставини, на які він посилалася як на підставу своїх вимог, а саме, те, що правомірність набуття

права на спірну квартиру за договором інвестування житла та неправомірність передачі вказаної квартири ОСОБА_5 , а відповідачі - ті обставини, на які вони посилалися як на заперечення проти позову, а саме, те, що позивачка не набула права і на новозбудоване майно - спірну квартиру.

Проте, ні позивачкою ні її представником в судовому засіданні як у суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції, не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження підстав позову.

У пункті 5 постанови №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних прав роз`яснив, що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК).

У пунктах 1, 2 та 7 постанови Пленуму «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06 листопада 2009 року, Верховний Суд України роз`яснив, що при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи.

Судам необхідно враховувати, що згідно статтей 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України).

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Усуваючи розбіжності у застосуванні норм матеріального права, а саме, статей 392, 331 ЦК України Верховний Суд України у постанові від 18 лютого 2015 року у справі №6-244цс14 дійшов до наступного правового висновку, а саме, «частиною першою статті 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Стаття 331 ЦК України встановила загальне правило, відповідно до якого право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію.

За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

На час укладення сторонами договору про фінансування будівництва правовідносини щодо залучення коштів фізичних осіб з метою фінансування будівництва, порядку управління цими коштами регулювалися Законами України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» від 19 червня 2003 року №978-IV та «Про інвестиційну діяльність» від 18 вересня 1991 року №1560-XII.

Ні зазначеними нормами, ні нормою статті 331 ЦК України не передбачено виникнення права власності на новостворений об`єкт нерухомості на підставі судового рішення.

Порядок оформлення права власності на об`єкт інвестування після прийняття такого об`єкту до експлуатації визначено зазначеними нормами.

Враховуючи, що забудовник відповідно до умов договору інвестування передав за актом позивачці нежитлові приміщення та звернувся до виконавчого комітету із заявою про оформлення права власності за інвесторами, а виконавчий комітет ухвалив рішення про оформлення права власності за інвесторами висновок суду про необхідність захисту прав позивачки шляхом визнання за нею права власності на новостворене майно на підставі статті 392 ЦК України не можна визнати обґрунтованим.

Таким чином, ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, чи у який передбачений законом спосіб позивачка набула права власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту у порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України».

У постановах Верховного Суду України: від 24 червня 2015 року №6-318цс15, від 18 листопада 2015 року №6-1858цс15 також зазначено, що визнання у судовому порядку права власності на новостворене майно за позовом, заявленим до будівельної компанії, суперечить вимогам статей 15, 331 ЦК України. Зазначені положення закону не передбачають можливості виникнення права власності на новостворене нерухоме майно за рішенням суду. Також зазначено, що майнові права на нерухомість, що є об`єктом будівництва, не є речовими правами на чуже майно, оскільки об`єктом цих прав не є «чуже майно», а також не є правом власності, оскільки об`єкт будівництва не існує на момент спору, а тому не може існувати й право власності на нього. Отже, майнове право, яке можна визначити як «право очікування», є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)

Аналізуючи зазначені норми права, роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, Вищого спеціалізовано суду України з розгляду цивільних кримінальних справ, правові висновки Верховного Суду України, застосовуючи практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи вказані обставини та наявні у справі докази, яким суд першої інстанції надав належну оцінку у відповідності до статті 89 ЦПК України та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом, колегія суддів вважає, що з достовірністю та об`єктністю підтверджується, що позивачка ОСОБА_1 у встановленому законом порядку не набула майнові права на спірну квартиру, оскільки не виконала умови договору про пайову участь в будівництві від 20 грудня 2001 року щодо повної сплати паю й не доплатила 97 298 грн. (223 548 грн. 126 250 грн.), тому у ЖБСТ «Стожари» не виникло зобов`язання за цим договором передати квартиру пайовику, квартири під АДРЕСА_1 та під АДРЕСА_4 розташовані на різних поверхах й є різним майном.

За своєю юридичною природою позов - це матеріально-правова вимога до суду заінтересованої особи (позивача) про здійснення правосуддя у цивільній справі на захист прав, свобод чи інтересів, порушених чи оспорюваних іншого особою (відповідачем).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи.

Таким чином, підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту є порушення, невизнання або оспорення відповідного права.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. А також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або держави та суспільні інтереси.

У абзаці 2 п. 11 постанови №14 Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року Верховний Суд України роз`яснив, що, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Таким чином, суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що в судовому засіданні позивачкою ОСОБА_1 не доведено належним чином те, що відповідачі виконком Одеської міської ради, ЖБСТ «Стожари», ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та ОСОБА_6 порушують її права, тому у відповідності до статей 15, 16 ЦК України у даному випадку право позивачки не підлягає захисту судом.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.

За таких підстав, суд першої інстанції всебічно та повно зясував обставини, які мають значення для справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, дав їм правильну оцінку та вірно виходив з того, що є законні підстави для відмови у задоволенні позову.

Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та приймаючи до уваги ратифікацію Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7, 11 до Конвенції та прийняття Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» №3477-IV від 23.02.2006 року, суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28.10.2010 року, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У звязку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобовязує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Таке рішення суду першої інстанції буде відповідати вимогам Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а саме, статті 6 (право на справедливий суд), статті 13 (права на ефективний засіб юридичного захисту позивача від неправомірних дій відповідача), статті 17 (заборона зловживання правами, передбаченими цією Конвенцією з боку відповідача) та статті 1 Першого Протоколу (захист права власності та права мірно володіти своїм майном).

Отже, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про задоволення позову немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382 - 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Київського районного суду м. Одеси від 06 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено: 18 жовтня 2019 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М.Драгомерецький

А.І.Дрішлюк

П.М.Черевко