КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/3388/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 березня 2019року місто Київ

справа № 761/588/17

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

за участю секретаря судового засідання - Волошина В.Р.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 та апеляційну скаргу відповідача Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 жовтня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Макаренко І.О., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк», треті особи: Орган опіки та піклування Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, ОСОБА_4, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Малиновська Олена Юріївна про встановлення факту проживання в житловому приміщенні, визнання права користування житловим приміщенням та визнання недійсним іпотечного договору,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2016 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідачів, в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просила:

встановити факт її проживання в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 з лютого 2006 року, в т.ч. і станом на 25червня 2008 року;

визнати за нею право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1;

визнати недійсним з моменту укладення іпотечний договір №2.08062557 від 25 червня 2008 року, укладений між ЗАТ «Міжнародний іпотечний Банк», правонаступником якого є ПАТ «Платинум Банк» та ОСОБА_3 посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Малиновською О.Ю. за реєстровим №2275.

В мотивування вимог вказувала, що їй стало відомо, що 25 червня 2008 року в якості забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ЗАТ «Міжнародний іпотечний Банк», правонаступником якого є ПАТ «Платинум Банк» та ОСОБА_3 було укладено іпотечний договір предметом якого є квартира АДРЕСА_2.

Посилалася на те, що при укладенні оспорюваного іпотечного договору її права як малолітньої не були убезпечені, а саме: не було враховано, що зазначена квартира є її місцем проживання, у разі відчуження квартири обсяг її майнових (житлових прав) як дитини буде суттєво зменшено та договір не був погоджений у встановленому законом порядку органом опіки та піклування.

Зазначала, що банк та приватний нотаріус приховали від позичальників важливі обставини, внаслідок чого ОСОБА_3 та ОСОБА_4 підписуючи договори іпотечного кредиту та іпотечний договір №2.08062557 від 25 червня 2008 року перебували під впливом обману, що і призвело до порушення діючого законодавства, зокрема - посвідчення угоди без письмової згоди органу опіки та піклування, якою передбачено передачу в іпотеку житла, де постійно проживає, має право на проживання і користування житлом, малолітня дитина як член сім'ї власника цього майна, що свідчить про наявність в діях банку ознак нечесної підприємницької практики.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 23 жовтня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Встановлено факт проживання ОСОБА_1 АДРЕСА_2 з лютого 2006 року.

Визнано за ОСОБА_1 право користування квартирою АДРЕСА_2.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнути з ОСОБА_3, ПАТ «Платинум Банк» на користь ОСОБА_1в рівних частках судовий збір у розмірі 1102,40 грн.

Стягнути з ОСОБА_1на користь держави судовий збір у розмірі 551,20 грн.

Частково не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, просила рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання іпотечного договору недійсним скасувати та ухвалити нове про задоволення вказаних вимог, в іншій частині рішення суду залишити без змін.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилалася на те, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги те, що оспорюваний іпотечний договір №2.08062557 від 25 червня 2008 року укладено сторонами без передбаченої законом, а саме: ч.ч.2, 3 ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», ст.177 СК України, ст.17 Закону України «Про охорону дитинства» згоди органу опіки та піклування;

Вказувала, що суд не звернув увагу на те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4, як співпозичальники за договором про іпотечний кредит, укладаючи оскаржуваний договір особисто у письмовій формі повідомили ЗАТ «Міжнародний іпотечний Банк» та нотаріуса про те, що будучи формально зареєстрованими за різними адресами, вони фактично проживають постійно разом однією сім'єю, хоч і без реєстрації шлюбу, і що з ними у АДРЕСА_3, фактично проживає одна малолітня особа - їхня спільна дочка ОСОБА_6, 1995 рокународження, а відтак вважає, що ЗАТ «Міжнародний іпотечний Банк»та нотаріус станом на 25 червня 2008 року були обізнані і щодо місця її фактичного проживання у спірній квартирі і щодо припинення ще 07 червня 2008 року тимчасової реєстрації ОСОБА_4 у буд.АДРЕСА_2

Зазначала, що довідки від 21 червня 2008 року №1105 та від 13 червня 2008 року №318 надавалися її батьками - ОСОБА_4 та ОСОБА_3 банку з метою підтвердження їхнього місця реєстрації, а не фактичного проживання їх та їхньої малолітньої дитини ОСОБА_7

Посилалася на те, що суд першої інстанції безпідставно не застосував до даних правовідносин ч.6 ст.203, ч.ч.1, 3 ст.215 ЦК України, п.3 ч.2 ст.177 СК України, ч.3 ст.17 Закону України «Про охорону дитинства», п.6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Вказувала, що з огляду на відсутність у неї на момент укладення оспорюваного іпотечного договору повної цивільної дієздатності, а також, що вона не була стороною оспорюваного договору і на неї не було покладено жодних обов'язків за вказаним договором, в її діях відсутні будь-які зловживання або недобросовісна поведінка щодо іпотечного договору, суд невірно застосував до спірних правовідносин правові позиції викладені в постановах Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року у справі №6-384цс15 та від 10 липня 2017 року у справі №6-1002цс17.

Частково не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач ПАТ «Платинум Банк»подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення суду в частині визнання за ОСОБА_1права користування квартирою АДРЕСА_2 скасувати та ухвалити в цій частині нове про відмову у задоволенні вказаних вимог, в іншій частині рішення суду залишити без змін.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що при посвідченні іпотечного договору нотаріусом, іпотекодавцем було надано заяву від 25 червня 2008 року, згідно якої ОСОБА_3 та її чоловік ОСОБА_4 повідомили нотаріуса, що жодна дитина віком до 18 років не має права власності або права користування нерухомим майном, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2

Вказував, що позивач проживала разом з батьками в квартирі, що є предметом іпотеки на момент укладення посвідченні іпотечного договору і проживає до сих пір. В свою чергу, ОСОБА_3 при наданні банку та нотаріусу відомостей, що неповнолітня дитина не має права користування квартирою, яка передається в іпотеку, і що права дитини внаслідок укладання цього договору, не порушуються, зловживаючи своїми правами законного представника, надала неправдиві відомості, а тому вважає, що відсутність дозволу органу опіки та піклування на передання квартири в іпотеку, не може бути підставою для визнання спірного договору недійсним.

Зазначав, що за весь час перебування іпотечної квартири в іпотеці у ПАТ «Платинум Банк» останнього не було повідомлено про факт проживання в квартирі ОСОБА_1

Посилався на те, що оскільки на момент пред'явлення позову до суду та на момент ухвалення оскаржуваного рішення ОСОБА_1 досягла повноліття та не є дитиною, в розумінні норм чинного законодавства, право користування позивача вказаною квартирою є незаконним та порушує права банку як іпотекодержателя.

Від відповідача ПАТ «Платинум Банк» до суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1, в якому останній проти доводів апеляційної скарги заперечував, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість, просив апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Від відповідача ОСОБА_3 та третьої особи ОСОБА_4 досуду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу позивача та відповідача ПАТ «Платинум Банк», в якому останні апеляційну скаргу ОСОБА_1 просили задовольнити, проти доводів апеляційної скарги ПАТ «Платинум Банк» заперечували.

Представник відповідача ПАТ «Платинум Банк» проти доводів апеляційної скарги позивача заперечував, апеляційну скаргу ПАТ «Платинум Банк» підтримав та просив задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 у судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 підтримала, проти задоволення апеляційної скарги відповідача ПАТ «Платинум Банк» заперечувала.

Третя особа ОСОБА_4 та його представник у судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 підтримали, проти задоволення апеляційної скарги відповідача ПАТ «Платинум Банк» заперечували.

Позивач та треті особи: Орган опіки та піклування Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Малиновська О.Ю. у судове засідання не з'явилися, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

А відтак, колегія суддів вважає можливим розглядати справу у відсутності осіб, які не з'явилися у судове засідання на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явились у судове засідання, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає, а апеляційна скарга відповідача ПАТ «Платинум Банк» підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 жовтня 2018 року в частині встановлення факту проживання ОСОБА_1 АДРЕСА_2 з лютого 2006 рокуапелянтами не оскаржується, а тому апеляційним судом в цій частині не перевіряється.

Відмовляючи у задоволенні вимог про визнання недійсним іпотечного договору, суд першої інстанції посилався на те, що оскільки ОСОБА_3 при наданні банку та нотаріусу відомостей, що неповнолітня дитина не має права користування квартирою, яка передається в іпотеку, і що права дитини внаслідок укладання цього договору, не порушуються, зловживаючи своїми правами законного представника, надала неправдиві відомості, а тому, відсутність дозволу органу опіки та піклування на передання квартири в іпотеку, не єпідставою для визнання спірного договору недійсним.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

За статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України.

Так, відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оскаржуваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

Нікчемний правочин є недійсним у силу прямої вказівки закону за фактом наявності певної умови (обставини). Натомість оскаржуваний правочин ЦК України імперативно не визнає недійсним, допускаючи можливість визнання його таким у судовому порядку за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, якщо в результаті судового розгляду буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину у порядку, передбаченому процесуальним законом. При цьому оскаржуваний правочин є вчиненим, породжує юридично значущі наслідки, обумовлені ним, й у силу презумпції правомірності правочину за статтею 204 ЦК України вважається правомірним, якщо не буде визнаний судом недійсним.

Таким чином при вирішенні позову про визнання недійсним оскаржуваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Як вбачається з матеріалів справи, 25 червня 2008 року в якості забезпечення виконання зобов'язань за договором про іпотечний кредит № 7501 між ЗАТ «Міжнародний іпотечний Банк», правонаступником якого є ПАТ «Платинум Банк» та ОСОБА_3 було укладено іпотечний договір №2.08062557, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Малиновською О.Ю. за реєстровим №2275, відповідно до умов якого ОСОБА_3 передала в іпотеку позивачу трикімнатну квартиру АДРЕСА_2, належну їй на праві власності.

З матеріалів, на підставі яких був посвідчений іпотечний договір, які були надані до суду першої інстанції приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Малиновською О.Ю. вбачається, що ОСОБА_3 при укладенні оспорюваного договору надавалась довідка видана ТОВ «Житлосервіс» №318 від 13 червня 2008 року, з якої вбачається, що у квартирі АДРЕСА_2 зареєстровані: ОСОБА_3 та ОСОБА_8

Крім того, при посвідченні іпотечного договору нотаріусом ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було надано нотаріально посвідчену заяву від 25 червня 2008 року, в якій останні стверджували, що вони мають одну дитину віком до 18 років, якій вони є батьком та матір'ю, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2.

Також у заяві останні стверджували, що жодна дитина віком до 18 років не має права власності або права користування нерухомим майном, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5.

Справжність підписів у вказаній заяві посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Малиновською О.Ю. та зареєстровано у реєстрі за №2277, №2278.

З довідки форма №3, виданої Демидівською сільською радою Київської області 21 червня 2008 року №1105 вбачається, що ОСОБА_4 та ОСОБА_1 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2.

Згідно копії паспорта позивача ОСОБА_1, остання зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 з 24 листопада 2011 року.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вякості правової підстави для визнання недійсним договору іпотеки посилалась на те, що вона на час укладення оскаржуваного договору була неповнолітня та проживала в АДРЕСА_2 разом з батьками: ОСОБА_3 та ОСОБА_4, іпотечний договір був укладений без попереднього дозволу органу опіки та піклування, чим були порушені її житлові права.

Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов'язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов'язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Згідно частин четвертої та п'ятої статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оскаржуваним.

За таких обставин вчинення батьками малолітньої/неповнолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої предявлений позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини щодо житлового приміщення.

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що: 1) дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов'язок батьків; 2) сама по собі відсутність попереднього дозволу органу опіки та піклування не є беззаперечною підставою для визнання договору іпотеки недійсним.

Доводи позивача про те, що банк та приватний нотаріус приховали від позичальників важливі обставини, внаслідок чого ОСОБА_3 та ОСОБА_4 підписуючи договори іпотечного кредиту та іпотечний договір №2.08062557 від 25 червня 2008 року перебували під впливом обману, що і призвело до порушення діючого законодавства, зокрема - посвідчення угоди без письмової згоди органу опіки та піклування колегія суддів вважає необгрунтованими, оскільки виключно на батьків, як їх законних представників, покладено обов'язок діяти в інтересах дитини та вживати необхідних заходів з метою максимального забезпечення прав та інтересів дитини. Такі обов'язки не можуть перекладатися на інших осіб, в даній конкретній справі на банк та/або нотаріуса.

Як вбачається з матеріалів справи, батько позивача ОСОБА_4 (чоловік іпотекодавця) знав про укладення його дружиною ОСОБА_3 іпотечного договору, та надав письмову згоду на його укладення, що підтверджується його нотаріально посвідченою заявою від 25 червня 2008 року.

Відповідно до частин другої та третьої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції, чинній на момент укладення договору іпотеки) діти - члени сім'ї власника житлового приміщення мають право користування займаним приміщенням на рівні з власником. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Згідно з статтею 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували право членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

Крім того, при вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки, підставами яких позивач визначає порушення статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», статтю 177 СК України, необхідно у кожному конкретному випадку:

1) перевіряти наявність у дитини права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного проживання.

2) враховувати добросовісність поведінки іпотекодавців щодо надання документів про право дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору,

3) з'ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки.

Передбачене статтею 177 СК України, статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» та статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом її батьків є порушення майнових прав дитини внаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення договору.

Доводи позивача щодо необхідності попередньої згоди органів опіки та піклування на здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності (користування) на яке мають діти, не впливають на висновки суду першої інстанції, оскільки відповідно до правових висновків, викладених Верховним Судом України у постановах від 30 вересня 2015 року у справі №6-384цс15 та від 22 червня 2016 року у справі №6-1024цс16, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.

Посилання позивача на те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4, як співпозичальники за договором про іпотечний кредит, укладаючи оскаржуваний договір особисто у письмовій формі повідомили ЗАТ «Міжнародний іпотечний Банк» та нотаріуса про те, що будучи формально зареєстрованими за різними адресами, вони фактично проживають постійно разом однією сім'єю, хоч і без реєстрації шлюбу, і що з ними у АДРЕСА_3, фактично проживає одна малолітня особа - їхня спільна дочка ОСОБА_6, 1995 рокународження, а відтак вважає, що ЗАТ «Міжнародний іпотечний Банк»та нотаріус станом на 25 червня 2008 року були обізнані щодо місця її фактичного проживання у спірній квартирі, колегія суддів відхиляє, оскільки остання відповідно до ст.81 ЦПК України не надано доказів, які б підтверджувати вказані обставини.

За таких обставин правильними є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову про визнання недійсним іпотечного договору, оскільки його укладення хоч і відбулося без попереднього дозволу органу опіки та піклування, проте не призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження існуючого права позивача на користування житлом.

Крім того, позивачем не надано доказів на підтвердження того, що при укладенні кредитного та іпотечного договорів в діях відповідача були ознаки нечесної підприємницької діяльності в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів».

Також, задовольняючи позов про визнання за ОСОБА_1 правакористування квартирою АДРЕСА_2, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності вказаних вимог позивача.

Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 9 жовтня 1979 року в справі «Ейрі проти Ірландії» (пункт 24), рішення від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (пункт 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Як вбачається з матеріалів справи позивач не є співвласником квартири за адресою: АДРЕСА_5, яка передана в іпотеку, вона не мала та не має права власності на дану квартиру.

Судом встановлено, що позивач з 2006 року вселилася та проживає разом з батьками у спірному житловому приміщенні, а з 2011 року остання була зареєстрована у вказаному житловому приміщенні.

Відтак, позивач з 2006 року фактично набула права користування спірним житловим приміщенням, як член сім'ї власника квартири (її матері) відповідно до статті 405 ЦК України, статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» та зберігає це право протягом часу його перебування у власності її матері (власника квартири) в тому числі і під час перебування його в іпотеці, і на час вирішення справи такого права не позбавлена.

Отже, право позивача на користування житловим приміщенням власником квартири визнається, вказане право не обмежено та відповідно і не порушено, а відтак, додаткового визнання за позивачем права користування спірним житловим приміщенням в судовому порядку не потребує.

Крім того, як пояснили у судовому засіданні представники відповідача ОСОБА_3 та третьої особи ОСОБА_4 банком не заявлялися вимоги про виселення позивача ОСОБА_1 з квартири.

Вирішуючи позовні вимоги про визнання за ОСОБА_1 права на користування квартирою, суд першої інстанції зазначене не врахував, а тому рішення суду в частині задоволення позовних вимог позивача про визнання права користування житловим приміщенням підлягає скасуванню та ухваленням в цій частині нового про відмову у задоволенні вказаних вимог.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, судова колегія приходить до висновку про залишення апеляційної скарги позивача без задоволення, а апеляційну скаргу відповідача слід задовольнити.

Згідно з ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Виходячи з положень ст.141 ЦПК України колегія суддів вважає необхідним змінити рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_3 та ПАТ «Платинум Банк» на користь ОСОБА_1 судового збору в розмірі 1102,40 грн. та стягнути з останніх на користь позивача по 275,60 грн.

Крім того, стягненню з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Платинум Банк» підлягають витрати понесені ним за подання апеляційної скарги у розмірі 826,80 грн.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу відповідача Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» - задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 жовтня 2018 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3, Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк», треті особи: Орган опіки та піклування Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, ОСОБА_4, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Малиновська Олена Юріївна про визнання права користування житловим приміщенням скасувати та ухвалити в цій частині нове.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3, Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк», треті особи: Орган опіки та піклування Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, ОСОБА_4, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Малиновська Олена Юріївна про визнання права користування житловим приміщенням відмовити.

Змінити рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 жовтня 2018 року в частині стягнення з ОСОБА_3, Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» на користь ОСОБА_1 судового збору в розмірі 1102 грн. 40 коп.

Стягнути з ОСОБА_3, реєстраційний номер облікової картки платника податків на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 275 грн. 60 коп.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк», на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 275 грн. 60 коп.

В решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1на користь Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк», місцезнаходження: місто Київ, вул. Амосова, 12, судові витрати у розмірі 826 грн. 80 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 18 березня 2019 року.

Головуючий:

Судді: