Постанова

Іменем України

17 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 509/3717/16-ц

провадження № 61-34642св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Воробйової І. А. (суддя-доповідач), Черняк Ю.В.,

Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_2 , ОСОБА_1 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 09 грудня 2016 року в складі судді Бочарова А. І. та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 24 травня 2017 року в складі колегії суддів: Погорєлової С. О., Калараша А. А., Заїкіна А. П.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом

до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та відшкодування моральної шкоди, у якому просив зобов`язати ОСОБА_2 спростувати у місячний строк поширені нею на зборах мешканців смт Таїрове неправдиві відомості про нього. Також ОСОБА_1 просив відшкодувати моральну шкоду у розмірі 25 000 грн та стягнути судові витрати у розмірі 1 929,20 грн.

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що 09 вересня 2016 року

в смт Таїрове відбулися збори мешканців селища. На цих зборах

ОСОБА_2 звинуватила його в образливій формі у присутності громадян, що він, як депутат селищної ради є негативним «героєм» селища Таїрове, що його вивели із складу земельної комісії, а всю земельну комісію розформували за гроші, що брали з людей. Розповсюджуючи неправдиву інформацію, ОСОБА_2 зневажливо висловлювалася про його статус депутата.

У листопаді 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про захист честі, гідності та відшкодування моральної шкоди, у якому просила відшкодувати моральну шкоду у розмірі 25 000 грн та стягнути судові витрати у розмірі 1 929,20 грн.

Позивач за зустрічним позовом мотивувала свій позов тим, що їй стало відомо, що ОСОБА_1 поширює неправдиву інформацію щодо неї

та її громадської діяльності, а також негативно характеризував

її з використанням нецензурної лексики. ОСОБА_1 наголошував

на тому, що вона нечесна людина, обзивав її нецензурними виразами, висловлював завідомо неправдиві образливі і грубі слова, що принижують

її і ганьблять її честь і гідність.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області

від 14 листопада 2016 року позови об`єднані в одне провадження.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 09 грудня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення районного суду мотивовано тим, що доводи позовної заяви ОСОБА_1 не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду

та не були підтверджені належними та допустимими доказами,

а ґрунтуються лише на припущеннях самого позивача. У задоволенні зустрічного позову відмовлено за недоведеністю позовних вимог. Суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 не надано доказів, які могли бути досліджені судом та яким би суд міг надати правову оцінку.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 24 травня

2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 09 грудня 2016 року залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши, що відомості, викладені ОСОБА_2 на зборах територіальної громади 09 вересня 2016 року не містять будь-яких конкретних даних або фактів про події та явища, які стосуються

ОСОБА_1 Позивачем не доведено неправомірності дій відповідача

за первісним позовом, порушення ОСОБА_2 прав ОСОБА_1

та заподіяння внаслідок цього моральної шкоди.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 не оскаржувалось.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, не передаючи справу на новий розгляд.

Судові рішення в частині позовних вимог за зустрічним позовом

ОСОБА_2 не оскаржуються, тому в силу вимог статті 400 ЦПК України

у касаційному порядку не переглядаються.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ від 30 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу

№ 509/3717/16-ц з Овідіопольського районного суду Одеської області.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв у межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за якими судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

05 червня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

06 червня 2019 року відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями справу передано судді-доповідачеві.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтована тим, що в оскаржуваних рішеннях суди першої та апеляційної інстанцій дійшли необґрунтованого висновку,

що поширена інформація, яку позивач просив спростувати, є оціночним судженням.

Зазначає, що інформація, яку просить спростувати позивач, виражена

у формі тверджень, які можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, однак суди не прийняли зазначений доказ до уваги. Також заявник зазначив, що поширена недостовірна інформація порушує його немайнові права, оскільки завдає шкоди репутації позивача, як депутата селищної ради.

Відзив (заперечення) на касаційну скаргу учасників справи не надходили

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 09 вересня

2016 року о 18-00 на зборах мешканців селища Таїрове у виступі

ОСОБА_2 розповідала про роботу земельної комісії та депутатів Таїровської селищної ради.

Відповідно до матеріалів позовної заяви позивач зазначив, що ОСОБА_2 звинуватила ОСОБА_1 в образливій формі у присутності громадян,

що останній, як депутат селищної ради, є негативним «героєм» селища Таїрове, що його вивели зі складу земельної комісії, а всю земельну комісію розформували за гроші, що брали з людей. Розповсюджуючи неправдиву інформацію, ОСОБА_2 зневажливо висловлювалася про статус депутата. Вказані висловлювання принижують його честь та гідність, ділову репутацію, зіпсувалися стосунки із виборцями, оскільки ОСОБА_2 принизила його перед іншими людьми та поширила неправдиві відомості.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Касаційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Разом із тим відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України,

не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Таким чином, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація

є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

Главою 22 ЦК України визначено перелік особистих немайнових прав фізичної особи, серед яких і право на повагу до гідності та честі (стаття 297 ЦК України) та право на недоторканність ділової репутації (стаття 299 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також

на спростування цієї інформації.

Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі

у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної

чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах,

в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділову репутацію фізичної чи юридичної особи.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких

не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які

не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема

з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та їх правдивість не доводиться.

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція 1950 року) передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Як зазначено в рішеннях ЄСПЛ (справи Lingens v. Austria, De Haes and Gijsels v. Belgium, Goodwin v. The United Kingdom), свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку

та умов реалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих,

що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе.

Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів

та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку.

Положенням абзацу шостого пункту 3 Рішення Конституційного Суду України у справі про поширення відомостей від 10 квітня 2003 року № 8рп/2003 зазначено, що проблеми, пов`язані з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових та службових осіб, неодноразово були предметом розгляду ЄСПЛ. Межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян. Тому, якщо посадові чи службові особи діють без правових підстав, то вони повинні бути готовими до критичного реагування з боку суспільства.

У разі якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен враховувати положення Декларації Комітету Міністрів Ради Європи про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року (далі - Декларація), а також рекомендації,

що містяться у Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя (далі - Резолюція).

У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У статтях 3, 4, 6 Декларації зазначається, що оскільки політичні діячі

та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно

з іншими особами.

У зв`язку із цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкривають свої слова і вчинки для ретельної уваги всього суспільства, повинні це усвідомлювати і мають виявляти більшу терпимість.

Позивач за первісним позовом є депутатом селищної ради, а отже межа допустимої критики щодо нього як публічної особи є значно ширшою, а його діяльність є об`єктом суспільного інтересу.

Верховний Суд погоджується з висновками судів щодо оціночного характеру висловлених суджень ОСОБА_2 , які не містять фактичних даних, а є її власною думкою.

Верховний Суд також погоджується з висновками судів про те,

що позивачем не доведено, яким чином поширена інформація порушує його немайнові права, принижує честь та гідність, адже висловлювання відповідача не містять образ та негативних характеристик.

Позивач зобов`язаний був довести, що в результаті неправомірних дій відповідачів його певне немайнове благо зазнало втрат, а тому існує нагальна потреба у відновленні стану, що існував до моменту такого порушення.

Таким чином, Верховний Суд дійшов переконання, що суди першої

та апеляційної інстанцій розглянули спір з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України

«Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду

з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

ЄСПЛ зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях,

з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті

6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року

№ 63566/00, § 23).

Верховний Суд, застосувавши правило частини третьої статті 401 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення,

а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують,

на вирішення спору та відповідний правовий результат не впливають.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 09 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 24 травня

2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною

та оскарженню не підлягає.

Судді: І. А. Воробйова

Ю. В. Черняк

Р. А. Лідовець