ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2019 року

м. Харків

справа № 641/3634/18

провадження № 22-ц/818/685/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: судді Тичкової О.Ю.,

суддів: Котелевець А.В., Піддубного Р.М.,

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця»

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Пинзіної Юлії Олександрівни, яка діє в інтересах Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», на рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова, ухвалене 18 вересня 2018 року у складі судді Григор'єва Б.П. -

УСТАНОВИВ:

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про стягнення заборгованості по заробітній платі, заборгованості за використану щорічну відпустку, невиплачену матеріальну допомогу на оздоровлення, компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Позов обгрунтовано тим, що вона перебувала у трудових відносинах з Державним підприємством «Донецька залізниця». У зв'язку з реорганізацією ДП «Донецька залізниця» шляхом злиття у регіональну філію «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства (ПАТ) «Українська залізниця», відповідно до наказу від 06.07.2016 № 1/ос працювала з 08.07.2016 на посаді старшого чергового стрілочного поста 4 розряду виробничого підрозділу «Станція Микитівка» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця». Наказом від 10.07.2017 року № 4677/ДН-ос позивач була звільнена 17 липня 2017 на підставі п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України у зв'язку зі скороченням штату, проте роботодавець у порушення ст.44, 47, 49, 116 КЗпП України не провів з нею повний розрахунок при звільненні і письмово не повідомив про нараховані суми, належні при звільненні. У зв'язку з зазначеним просила суд стягнути з відповідача заборгованість: - із заробітної плати з 01 березня 2017 по 17 липня 2017 у розмірі 6780,23 грн., - за використану щорічну відпустку у розмірі 1818,60 грн., - за невиплачену матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі 1460,14, - компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 2592,02; вихідну допомогу при звільненні у розмірі 3662,77 грн. ; компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати у розмірі 1761,98 грн та суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 18.07.2017 по день ухвалення рішення.

Рішенням Комінтернівського районного суду міста Харкова від 18 вересня 2018 року позов задоволено. Стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у розмірі 8422,66 грн, компенсацію за щорічну відпустку у розмірі 2259,13 грн., матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі 1813,84 грн., компенсацію за невикористану відпустку (20 днів) у розмірі 3219,90 грн., вихідну допомогу при звільненні 4550,02 грн., компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати у розмірі 1761,98 грн., суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 67640,72 грн. з обов'язковим утриманням податків та інших обов'язкових платежів, передбачених законодавством. Стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» в доход держави судовий збір у сумі 704,80 грн.

Рішення суду мотивоване тим, що обов'язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік тощо лежить на працедавцеві, а не на працівникові. Втрата підприємством первинних документів не позбавляє його обов'язку здійснювати нарахування та виплату заробітної плати та інших належних працівникові виплат.

В апеляційній скарзі Пинзіна Ю.О., яка діє в інтересах ПАТ «Українська залізниця», просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволені позову відмовити. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Висновком торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року засвідчено настання форс-мажорних обставин відносно ПАТ «Укрзалізниця» при здійсненні господарської діяльності на території, непідконтрольній українській владі, у тому числі у м. Донецьк, що унеможливило виконання відповідачем своїх зобов'язань. Через наявність форс-мажорних обставин апелянт вважає, що його бездіяльність з приводу невиконання обов'язків встановлених законодавством про працю виникла не з його вини.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Вважає, що суд ухвалив рішення з дотриманням вимог матеріального та процесуального права.

Відзив мотивовано тим, що відповідач використовував автоматизовану систему бухгалтерського обліку. Незважаючи знаходження виробничого підрозділу «Станція Микитівка» на неконтрольованій українською владою території, відповідач з липня 2016 року по березень 2017 року своєчасно нараховував та проводив виплати заробітної плати. ПАТ «Українська залізниця» не було позбавлено можливості здійснити повний розрахунок при звільненні. Сертифікат Торгово-промислової палати України як доказ настання форс-мажорних обставин відповідач не надав.

У відповідності до статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду - зміні з наступних підстав.

Згідно з пунктів 3,4 ч.1 ст. 376 ЦПК України невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права є підставою для часткового скасування рішення та ухвалення нового рішення у скасованій частині.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з Державним підприємством «Донецька залізниця». Згідно трудової книжки ОСОБА_1 01.10.1993 її було прийнято учнем чергового стрілочного поста станції «Микитівка» Донецької залізничної дороги (наказ № 235 від 24 вересня 1993 року). 01.01.2014 року у зв'язку зі зміною у штатному розкладі ОСОБА_1 була переведена на посаду старшого чергового стрілочного поста 4 розряду виробничого підрозділу «Станція Микитівка» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця». У зв'язку з реорганізацією ДП «Донецька залізниця» шляхом злиття у регіональну філію «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця», відповідно до наказу від 06.07.2016 № 01-ос ОСОБА_1 працювала з 08.07.2016 на посаді старшого чергового стрілочного поста 4 розряду виробничого підрозділу «Станція Микитівка» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» ( а.с. 21 - 24).

Наказом № 647/ДНД від 30.12.2016 ОСОБА_1 була встановлена надбавка до посадового окаладу за вислугу років у розмірі 30% від посадового окааду з 01.01.2017 ( а.с. 43).

Згідно наказу (розпорядження) № 490 - в.т від 05.05.2017 ОСОБА_1 знаходилася у щорічній відпустці з 16.06. 2017 по 30.06.2017 включно. Відпустка надана за період роботи 15.06.2016 по 14.06.2017 ( а.с. 35).

Компенсація за невикористані відпустки (20 днів) складжає 3161 грн. (а.с. 8).

Наказом від 10.07.2017 № 4677/ДН-ос ОСОБА_1 була звільнена 17 липня 2017 року на підставі п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України (надала КЗпП України) у зв'язку зі скороченням штату ( а.с. 34).

Відповідно до статті 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у п. 6 ст. 36 та п. 1, 2 і 6 ст. 40 КЗпП України, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку, Додаткові, відповідно до чинного законодавства і угод, вихідні допомоги, соціально - побутові пільги можуть бути передбачені і в колективному договорі, положення якого поширюються на всіх працівників підприємства, установи, організації згідно ст. 13, 18 КЗпП України.

Відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Роботодавець у порушення ст.44, 47, 49, 116 КЗпП України не провів з ОСОБА_1 повний розрахунок при звільненні і письмово не повідомив про нараховані суми, належні їй при звільненні.

Суд першої інстанції дав належну оцінку запереченням представника відповідача щодо припинення нарахування заробітної плати ОСОБА_1 у зв`язку з відсутністю у підприємства можливості вивезти первинні документи бухгалтерського обліку щодо нарахування та виплати заробітної плати працівникам з 01.03. 2017 року по день звільнення 17.07.2017 року та обґрунтовано відхилив зазначені обставини, окільки вони не можуть бути підставою для відмови у виплаті позивачці належних їй сум при звільненні.

Згідно табелів обліку робочого часу за період з березня 2017 року по липень 2017 року, складених у виробному підрозділі «Станція Микитівка» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» і підписаних усіма відповідальними особами, зафіксовано кількість відпрацьованих годин ОСОБА_1 кожного дня відповідного місяця. Відповідачем при цьому не надано будь-яких доказів порушення з боку позивача встановленого режиму роботи під час простою ( а.с. 25 - 28).

Згідно розрахунку оплати середньої заробітної плати, підписаного начальником станції Микитівка та бухгалтером, середня заробітна плата ОСОБА_1 на час звільнення дорівнювала 4466 грн. 79 коп. і саме в такому розмірі їй розрахована вихідна допомога при звільненні (а.с. 33).

З 01 по 31 березня 2017 року на виробничому підрозділі «Станція Микитиівка» було встановлено простій відповідно до наказу № 179/ДНД від 27 лютого 2017 року (а.с. 37), оплата за який проводилась згідно ст.113 КЗпП в розмірі 2/3 від посадового окладу працівника.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Згідно зі ст. 2 КЗпП України право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно з положеннями ст. 2 Закону України № 108/95-ВР від 24.03.2015 «Про оплату праці» (надалі Закон № 108/95-ВР) основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. До інших заохочувальних та компенсаційних виплат належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Згідно з ч. 1 ст. 21 Закону № 108/95-ВР працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Частиною 5 статті 97 КЗпП України передбачено, що оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов'язань щодо оплати праці.

Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Положеннями ч. 1 ст. 83 КЗпП України передбачено обов'язок роботодавця у разі звільнення працівника виплатити грошову компенсацію за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Відповідно до ч. 2 ст. 21 Закону України № 504/96-ВР від 15.11.1996 «Про відпустки» порядок обчислення заробітної плати працівникам за час відпусток, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, та компенсації за невикористані відпустки встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно із п. 2.2 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату України від 13 січня 2004 року №5, фонд додаткової заробітної плати включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. До складу фонду додаткової заробітної плати входять, зокрема, оплата, а також суми грошових компенсацій у разі невикористання щорічних (основної та додаткових) відпусток та додаткових відпусток працівникам, які мають дітей, у розмірах, передбачених законодавством.

Пунктом 2 р. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадяться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Згідно пункту 7 розділу IV зазначеного Порядку передбачено, що нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки.

Згідно пункту 2 ч. 1 ст.9 Закону України «Про відпустки» зазначено, що час, коли працівник фактично не працював, але за ним на підставі законодавства зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково, зараховується до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку. Це означає, що час простою не з вини працівника, оплачений з розрахунку не нижче 2/3 тарифної ставки встановленого працівнику розряду (окладу), враховується для надання йому щорічної відпустки.

Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 1 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно положень ч.ч. 2,3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Відповідно до положень ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Проте зазначені положення ЦПК України при розгляді трудових спорів повинні застосовуватися лише в межах можливого для сторони - працівника. Саме у роботодавця знаходиться більша частина доказів, причому досить велику кількість документів роботодавець оформлює не тому, що, користуючись своїми правами і диспозитивними нормами права, вирішив зафіксувати свій статус, а тому, що закон прямо зобов'язує його оформляти їх. Оскільки письмові докази повинні знаходитися у роботодавця, саме на нього і має покладатися обов'язок по їх наданню. Тому тягар доведення виплати заробітної плати чи вчинення або невчинення інших дій чи бездіяльності, які відповідно до закону вчинив чи мав вчинити або яких фактично припустився роботодавець під час трудових правовідносин з працівником-позивачем, покладається повною мірою на роботодавця.

Відповідачем належних та допустимих доказів проведення з ОСОБА_1 відповідного розрахунку з 01.03.2017 року по день звільнення 17.07.2017 року суду першої інстанції не надано.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року № 159 «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати» у разі порушення термінів виплати заробітної плати роботодавець повинен нарахувати компенсацію втрати чатини доходів. Відповідно до наданого ОСОБА_1 розрахунку компенсація складає 1761, 98 грн. (а.с. 14).

Доводи апеляційної скарги щодо неправильного розрахування судом розміру середньої заробітної палти та стягнення допомоги на оздоровлення у розмірі 50% не є суттєвими, оскільки при розрахунку середньоденної заробітної плати відповідач не врахував підвищення працівникам ПАТ « Укрзалізниця» годинних тарифних ставок та посадових окладів на 25% з 01.03.2017 року наказом № 154-Ц від 20.03.2017 (а.с. 146 - 147) і наявність наказу про відпустку ОСОБА_1 (а.с. 35), що свідчить про наявність підстави виплати матеріальної допомоги на оздоровлення.

Відповідно до п. 3.19 Колективного договору при кожному наданні щорічної відпустки, незалежно від часу її надання, за письмовою заявою, виплачується матеріальна допомога на оздоровлення в розмірі 50 % часової тарифної ставки або посадового окладу. Згідно п. 3.13 Колективного договору (а.с. 44 - 47) при нарахуванні матеріальної допомоги на оздоровлення у зв'язку з щорічною відпусткою для робітників, яким встановлені годинні тарифні ставки, для визначення місячної тарифної ставки застосовується середньорічна норма робочого часу для даної категорії робітників. У 2017 році середньорічна норма робочого часу складала відповідно до листа Міністерства соціальної політики України № 11535/0/14-16/13 від 05.08.2016 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2017 рік» 164,8 години. 21,61*164,8*50%+33,18 грн. = 1813,84 грн.

Тому суд обґрунтовано вважав, що з підприємства на користь ОСОБА_1 належить стягнути заборгованість по заробітній платі у розмірі 8422,66 грн., компенсацію за щорічну відпустку у розмірі 2259,13 грн., матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі 1813,84 грн., компенсацію за невикористану відпустку (20 днів) у розмірі 3219,90 грн., вихідну допомогу при звільненні 4550,02 грн., компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати у розмірі 1761,98 грн.

Суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та застосував до них положення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод щодо права кожної особи мирно володіти своїм майном та неможливості позбавлення будь - кого своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, ст. 43 Конституції України, що гарантує право на своєчасне одержання винагороди за працю, статей 44, 94, 97, 115, 116 КЗпП України, ст.ст. 21, 22 Закону України «Про оплату праці».

Законом України від 02 вересня 2014 року № 1669-VII "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" особливостей щодо строків розрахунку при звільненні, встановлених ст. 116 КЗпП України, не передбачено.

Доводи апеляційної скарги відповідача про відсутність у нього первинної документації, що унеможливлює нарахування заробітної плати та інших виплат, не можуть бути підставою для скасування рішення, оскільки заробітна плата була нарахована (за першу половину березня 2017 року, отримана у дирекції м.Лиман), про що відповідач надав довідки (а.с.72, 118).

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, а також справа «Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги», відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/ «правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст.116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд виходив із доведеності вини ПАТ «Українська залізниця» у непроведенні розрахунку з позивачкою при її звільненні і не прийняв до уваги посилання відповідача на Науково-правовий висновок Торгово-промислової палати від 16.01.2018 року №126/2/21-10.2 щодо відсутності вини відповідача.

З указаним висновком суду погодитись неможливо, оскільки він не відповідає фактичним обставинам справи та вимогам матеріального і процесуального права.

Згідно із ч.1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, за положеннями статті 117 КЗпП України обов'язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.

Згідно статті 4 КЗпП України законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно частина перша статті 9 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) кореспондується з вищевказаною статтею КЗпП України щодо застосування ЦК України до врегулювання відносин, зокрема, до трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами.

З огляду на неврегульованість трудовим законодавством відносин з приводу відшкодування майнової шкоди, положення цивільного законодавства можуть поширюватися на такі відносини.

Враховуючи заявлення ОСОБА_1 позовних вимог щодо виплати їй компенсації у зв'язку з несвоєчасною виплатою належних працівникові сум, тобто свого роду відшкодування завданої майнової шкоди, застосуванню підлягають положення цивільного законодавства.

Статтею 617 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) передбачено, що особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов'язання, за умови що остання не могла її передбачити або передбачила, але не могла її відвернути, та ця подія завдала збитків.

Відповідно до статті 14-1 Закону України № 671/97-ВР від 02.12.1997 «Про торгово-промислові палати в Україні» торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб'єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб'єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об'єктивно унеможливлюють виконання зобов'язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов'язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо.

Відповідно до Науково-правового висновку Торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року щодо унеможливлення виконання обов'язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні (звільненні) працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) відносно ПАТ «Укрзалізниця» засвідчено настання форс-мажорних обставин при здійсненні господарської діяльності на території, непідконтрольній українській владі, у тому числі у м. Донецьк. З 20.03.2017 господарська діяльність та управління виробничими потужностями відповідача унеможливлено неправомірними діями третіх осіб. Майно ПАТ «Укрзалізниця», що знаходиться в тому числі в м. Донецьк, перебуває у незаконному володінні та під контролем третіх осіб. Фактично відповідач втратив контроль і доступ до своїх виробничих потужностей та іншого майна, у тому числі, до трудових книжок працівників, оригіналів наказів, у тому числі затвердження та введення в дію штатного розпису, особових справ працівників. Початок дій форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) є 20 березня 2017 року. Унеможливлення виконання ПАТ «Укрзалізниця», регіональною філією «Донецька залізниця» обов'язків, передбачених законодавством України про працю, зокрема, статей 47,83,115,116 КЗпП України спричинено впливом дії форс мажорних обставин (обставин непереборної сили), на території м. Донецька, тривалими перервами в роботі транспорту, регламентними умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, які продовжують діяти і дату закінчення їх дії встановити неможливо. Ці форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) є надзвичайними, непередбачуваними і мають неминучий характер, їх дії не можна уникнути за звичайних обставин при всій обачливості зобов'язаної сторони за трудовим договором.

Згідно із ст. 10 Закону України № 1669-VII від 02.09.2014 «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» протягом терміну дії цього Закону єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов'язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України.

Відповідно до пункту 3.3 Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) затвердженого рішенням Президії ТПП України від 18 грудня 2014 р. № 44(5) ( із змінами та доповненнями, внесеними рішенням Президії ТПП України від 26 квітня 2016 № 11 (6)) сертифікат (у певних договорах, законодавчих і нормативних актах згадується також як висновок, довідка, підтвердження) про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) (далі сертифікат) документ, затвердженої Президією ТПП України форми, який засвідчує настання форс - мажорних обставин (обставин непереборної сили), виданий ТПП України або регіональною торгово-промисловою палатою згідно з чинним законодавством, умовами договору (контракту, угоди тощо) та цим Регламентом.

Пунктом 6.12 вказаного Регламенту визначено, що сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), після його внесення до Реєстру сертифікатів і підготовки тексту, роздруковується на бланку Торгово-промислової палати України / регіональної ТПП, що проводить засвідчення форс-мажорних обставин, і підписується уповноваженою особою, яка прийняла рішення про засвідчення форс-мажорних обставин, і відповідно першим віце-президентом або віце-президентом ТПП України / президентом, першим віце-президентом або віце-президентом регіональної ТПП. На сертифікаті ставиться печатка ТПП України / регіональної ТПП.

У даній справі відповідачем надано висновок Торгово-промислової палати України, у розділі VII якого зазначено, що цей висновок складено на бланку Торгово-промислової палати України в 5 автентичних примірниках, він підписаний фахівцями, які склали цей висновок та першим віце-президентом ТПП України, на сертифікаті поставлена печатка ТПП України.

Тому відсутність у вказаному висновку назви сертифікат не свідчить про те, що цей доказ є неналежним.

Оскільки відсутність вини відповідача підтверджена Науково-правовим висновком Торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року про наявність обставин непереборної сили рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ПАТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 67640,72 грн. підлягає скасуванню з ухваленням в цій частиині нового рішення про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог з підстав недоведення позивачем вини підприємства у затримці розрахунку.

Апеляційний суд також змінює судове рішення і в частині вирішення питання щодо розподілу судових витрат, пов'язаних з розглядом справи в суді першої інстанції.

Так, судові витрати підлягають розподілу у відповідності до вимог ст.141, п.п. б, в п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України.

Вирішуючи питання про зміну розподілу судових витрат, суд апеляційної інстанції враховує положення ст. 141 ЦПК України, згідно якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч. 6 ст. 141 ЦПК України).

ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору на підставі п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір». Її позовні вимоги суд апеляційної інстанції задовольняє частково (на 24,57 %). Тому розмір судового збору стягнутий з ПАТ «Українська залізниця» в дохід держави рішенням суду першої інстанції підлягає зменшенню до 220 грн. 31 коп. (24,57 % від 896 грн. 68 коп. судового збору, що підлягав сплаті ОСОБА_1 при звернені до суду з позовом) .

Також з урахуванням вимог ч. 6 ст. 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» за рахунок держави необхідно компенсувати судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 676 грн. 37 коп. (896 грн. 68 коп. - 220 грн. 31 коп.).

Крім того, згідно з п.п. в п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України судові витрати по оплаті судового збору, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, необхідно компенсувати ПАТ «Українська залізниця» за рахунок держави, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, у розмірі 1 014 грн. 55 коп., пропорційно до часткового задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.2, 6, 141, 367, 368, п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 та ч.3 ст.376, ст.ст.381-384, 389,390 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Пинзіної Юлії Олександрівни, яка діє в інтересах Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», задовольнити частково.

Рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від 18 вересня 2018 року змінити, скасувавши в частині стягнення з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 67 640 ( шітьдесят сім тисяч шістьсот сорок) гривень 72 (сімдесят дві) копійки та розподілу судових витрат.

Ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволені позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» () в дохід держави судовий збір у розмірі 220 (двісті двадцять) гривень 31 (тридцять одна) копійка, що підлягали сплаті при подачі позову.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Компенсувати Публічному акціонерному товариству «Українська залізниця» () судовий збір, сплачений при подачі апеляційної скарги, за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, у розмірі 1 014 (одна тисяча чотирнадцять) гривень 55 (п'ятдесят п'ять) гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22 березня 2019 року.

Головуючий О. Ю. Тичкова

Судді А.В. Котелевець

Р.М. Піддубний