КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження №22-ц/824/4537/2019 головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
ПОСТАНОВА

Іменем України

19 березня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: головуючого судді Сушко Л.П., суддів Мельника Я.С., Сержанюка А.С., розглянувши у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 20 листопада 2018 року у складі судді Арапіної Н.Є. у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2018 року позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» (далі - ТОВ «ВЕЛЛФІН») звернувся до суду із позовом, обґрунтовуючи його тим, що 26 лютого 2016 року ОСОБА_3 оформив заявку для отримання позики шляхом заповнення всіх полів заявки. 26 лютого 2016 року між ТОВ «ВЕЛЛФІН» та ОСОБА_3 укладено договір позики №15853, відповідно до умов якого відповідач отримав грошові кошти у розмірі 3000,00 грн. строком на 20 днів. Позивач свої зобов'язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кошти у розмірі, встановленому договором. ОСОБА_3 не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за договором позики, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору. Згідно розрахунку заборгованості за договором позики загальна заборгованість відповідача за невиконання умов договору, з 26 лютого 2016 року по 21 травня 2018 року, становить 93140,00 грн., що складається із суми позики у розмірі 3000,00 гривень, заборгованості по основним процентам у розмірі 43970,00 гривень, заборгованості по простроченим процентам у розмірі 46170, 00 гривень.

Тому, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_3 заборгованість у розмірі 93140,00 грн., вирішити питання про розподіл судових витрат між сторонами.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 20 листопада 2018 року позов ТОВ «ВЕЛЛФІН» задоволено.

Стягнутоз ОСОБА_3 на користь ТОВ«ВЕЛЛФІН» заборгованість за договором позики №15853 від 26 лютого 2016 року,станом на 21 травня 2018 року, у розмірі 93140,00 гривень., що складається із суми позики у розмірі 3000,00 гривень, заборгованості по процентам у розмірі 43970,00 гривень, заборгованості по простроченим процентам 46170,00 гривень.

Стягнутоз ОСОБА_3 на користь ТОВ«ВЕЛЛФІН» витрати по оплаті судового збору в сумі 1762,00 гривень.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись порушення судом першої інстанції норм процесуального права, і неправильне застосування судом норм матеріального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. Вважає, що копія листа ТОВ «Платежі онлайн» не є належним доказом, оскільки зазначена дата отримання грошових коштів відповідачем у такому листі не співпадає із датою укладання договору. Вказує, що у договорі позики відсутнє будь-яке посилання на те, що позика надається виключно за допомогою веб-сайту позикодавця, за умови ідентифікації позичальника та використання електронного цифрового підпису одноразовим ідентифікатором. Вказує, що матеріали справи не містять доказів того, що саме відповідачем підписано електронним цифровим підписом заявку на укладання договору позики. При цьому, матеріали справи не містять відомостей про сертифікацію ключа ЕЦП, відомостей про особистий ключ підписувала, який має відповідати відкритому ключу, зазначеному у сертифікаті.

ТОВ «ВЕЛЛФІН» надав суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, у якому вказав, що договір позики укладається з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором (ЗУ «Про електронну комерцію»), а не з використанням електронного цифрового підпису (ЗУ «Про електронний цифровий підпис»). Вказав, що укладення електронного договору позики з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором не потребує наявності сертифікації ключа ЕЦП підписувала, відомостей про особистий ключ підписувала та інших ознак, властивих звичайному електронному цифровому підпису без одноразового ідентифікатора. Вважає, що відповідачем періодично погашалася заборгованість, що свідчить про визнання відповідачем факту укладання договору позики та отримання кредитних коштів за таким договором.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір, і задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що умови кредитного договору позичальником належним чином не виконані, в передбачені договором строки кредит не погашений. Будь-яких доказів на спростування наданого позивачем розрахунку заборгованості відповідач суду не надав, як і не надав доказів щодо належного виконання ним умов кредитного договору.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до частин 1-5 статі 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Правовідносини у даній цивільній справі регулюються положеннями Цивільного кодексу України, а також Законом України «Про електронну комерцію».

Так, відповідно до змісту статей 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язань або одностороння зміна його умов не допускається.

У відповідності до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до положень статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно із частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

У відповідності до статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У статті 3 ЗУ «Про електронну комерцію» (тут і далі у редакції, що була чинна на день виникнення правовідносин) зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків та оформлена в електронній формі.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз'яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз'яснення логічно пов'язані з нею (стаття 11 ЗУ «Про електронну комерцію»).

Частина 5 статті 11 ЗУ «Про електронну комерцію» передбачає, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Стаття 12 ЗУ «Про електронну комерцію» визначає, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: - електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; - електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; - аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Судом установлено, що 26 лютого 2016 року між ТОВ «ВЕЛЛФІН» та ОСОБА_3 укладено договір позики №15853, відповідно до умов якого ОСОБА_3 отримав грошові кошти у розмірі 3000,00 грн. строком на 20 (двадцять) днів до 17 березня 2016 року (п.1.3 Договору позики) (а.с.43-49).

Згідно графіку розрахунків до Договору позики №15853 від 26 лютого 2016 року, сукупна вартість позики складає 4080,00 грн., проценти за користування кредитом складають 1080,00 грн. (а.с.50).

Згідно розрахунку заборгованості за договором позики 15853 від 26 лютого 2016 року загальна заборгованість ОСОБА_3 за невиконання умов договору, станом на 21 травня 2018 року, становить у розмірі 93140,00 грн., що складається із суми позики у розмірі 3000,00 грн., заборгованості по процентам у розмірі 43970,00 грн., заборгованості по додатковим процентам у користуванні 46170,00 грн. (а.с.52).

Відповідно до п.1.5.1 Договору позики протягом строку позики, встановлено пунктом 1.3 Договору, розмір основних процентів складає: 1,9 процента від суми позики, але не менше ніж 30 грн. за перший день користування позикою; 1,9 процента від суми позики, щоденно, за кожен день користування позикою, починаючи з другого дня в межах строку позики, зазначеного в п. 1.3 цього договору. При цьому, нарахування процентів проводиться в момент внесення позичальником коштів на погашення позики та належних на дату погашення платежів.

У разі якщо позичальник не повернув суму позики у строк встановлений пунктом 1.3 Договору, нарахування процентів, встановлених пунктом 1.5.1 Договору, проводитися за фактичну кількість календарних днів користування позикою та до дня повного погашення заборгованість за позикою, включаючи день погашення. Крім того, додатково до основних процентів, на вимогу позикодавця, доведену до позичальника шляхом розміщення відповідного повідомлення у особистому кабінеті, позичальник зобов'язаний сплатити 1,9 процента від суми позики за кожен день прострочення. При цьому нарахування процентів проводиться в момент внесення позичальником коштів на погашення позики за кожен день прострочення. При цьому нарахування процентів проводиться в момент внесення позичальником коштів на погашення позики та належних на дату погашення платежів (п.1.5.2 Договору позики).

У п.7.6 Договору позики відповідач підтвердив, що він ознайомлений, повністю розуміє, зобов'язується і погоджується неухильно дотримуватись Правил програми лояльності, текст яких розміщено на сайті позикодавця.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що між ТОВ «ВЕЛЛФІН» та ОСОБА_3 правовідносини виникли внаслідок приєднання однієї сторони до умов іншої. Із запропонованими умовами відповідач ознайомився та погодився.

Суд апеляційної інстанції доходить висновку про те, що договір позики було укладено та підписано в електронній формі, і такі дії сторін відповідають приписам статей 6 та 627 ЦК України, статей 11 та 12 ЗУ «Про електронну комерцію».

Так, із наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що заборгованість ОСОБА_3 перед ТОВ «ВЕЛЛФІН» за період з 26 лютого 2016 року по 21 травня 2018 року становить 93140,00 грн., що складається із суми позики у розмірі 3000,00 грн., заборгованості по основним процентам у розмірі 43970,00 грн., заборгованості по простроченим процентам у розмірі 46170, 00 грн. (а.с.52).

Указаний розрахунок відповідачем не спростований.

Таким чином, апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції, і доходить висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги про те, що матеріали справи не містять доказів того, що саме відповідачем підписано електронним цифровим підписом заявку на укладання договору позики, і при цьому, матеріали справи не містять відомостей про сертифікацію ключа ЕЦП, відомостей про особистий ключ підписувала, який має відповідати відкритому ключу, зазначеному у сертифікаті, відхиляються апеляційним судом, оскільки договір позики було укладено з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором (стаття 12 ЗУ «Про електронну комерцію»).

Крім того відповідачем не спростовано доказ - банківську виписку по рахунку, відповідно до якої відповідач отримав кредитні кошти від позивача.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційних скарг не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, рішення суду ухвалене з додержанням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права, і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 20 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено «19» березня 2019 року.

Головуючий суддяЛ.П. Сушко
СуддіЯ.С. Мельник А.С. Сержанюк