П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 жовтня 2019 року
м. Київ
справа № 310/1856/17
провадження № 61-33512св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Сімоненко В. М. (суддя-доповідач), Мартєва С.Ю., Петрова Є.В.,
учасники справи:
позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідач територіальна громада в особі Бердянської міської ради,

третя особа ОСОБА_3 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення на рішення апеляційного суду Запорізької області від 17 серпня 2017 року у складі суддів: Маловічко С.В., суддів: Кочеткової І.В., Гончар М.С.,

ВСТАНОВИВ:
Відповідно до підпункту 4 пункту першого розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У березні 2017 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися з позовом до територіальної громади в особі Бердянської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

Позов мотивовано тим, що з 30 серпня 1988 року по теперішній час постійно проживають без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 .

У вказаній квартирі вони проживають на підставі договору піднайму від 30 серпня 1988 року, укладеного між наймачем ОСОБА_3 і позивачем ОСОБА_1 та затвердженого начальником КЕЧ Мелітопольського району, на балансі якої на той час знаходився будинок. З дати укладення договору піднайму вони користуються вказаною квартирою як наймачі житлового приміщення, оплачують комунальні послуги по особовому рахунку, відкритому на колишнього наймача ОСОБА_3

ОСОБА_1 укладено договори з усіма обслуговуючими організаціями на поставку в квартиру електроенергії, природного газу, водо- і теплопостачання, послуг електрозв`язку, та ці послуги вони своєчасно сплачують. Наймач ОСОБА_3 після укладення договору піднайму втратив зв`язок з квартирою, не давав про себе знати весь цей час, не претендував на користування житловим приміщенням, фактичне місце його проживання не відомо. Вони проживають у вищевказаній квартирі з літа 1988 року і по теперішній час, що свідчить про безперервність, добросовісність та відкритість користування нерухомим майном.

У зв`язку з вищезазначеним, просили суд визнати за ними право власності за набувальною давністю на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 01 червня 2017 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволено: визнано за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 право власності за набувальною давністю на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .
Постановляючи рішення про задоволення позову, суд виходив із наявності підстав для набуття позивачами права власності на спірну квартиру за набувальною давністю, оскільки вони з 1988 року на підставі договору піднайму проживають у спірній квартирі, якою відкрито та безперервно користуються з того часу.
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 17 серпня 2017 року, рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 01 червня 2017 року скасовано та постановлено нове, яким у задоволенні позову
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Бердянської міської ради судовий збір у сумі 704 (сімсот чотири) гривні.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та постановляючи нове, апеляційний суд виходив з того, що квартира не може бути об`єктом набувальної давності у розумінні статті 344 Цивільного кодексу України, оскільки не мається її реєстрації як об`єкта приватної власності, вона є власністю територіальноїгромади, та в такому разі не може виникнути права власності на неї і у добросовісного користувача за давністю володіння.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі, поданій 25 вересня 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано з Бердянського міськрайонного суду Запорізької області вищезазначену цивільну справу №310/1856/17.
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга обґрунтована тим, що рішення апеляційного суду постановлено з порушення норм матеріального та процесуального права та не було встановлено всіх фактичних обставин справи, а саме, що вона та ОСОБА_1 володіють квартирою АДРЕСА_2 добросовісно, проживають в ній відкрито та безперервно з літа 1988 року, в повному обсязі сплачують комунальні послуги. В 2006 році позивачі звертались до виконкому Бердянської міської ради із заявою про можливість приватизації вказаної квартири, але їм було відмовлено в зв`язку із тим, що ОСОБА_4 проживають у квартирі тимчасово. На протязі проживання позивачів у квартирі АДРЕСА_3 у Військовому містечку ніхто із вимогою про їх виселення не звертався, жодна особа не пред`явила вимогу про право власності на цю квартиру. Враховуючи наведене, позовні вимоги підлягають задоволенню.
Короткий зміст заперечень на касаційну скаргу
Заперечень на касаційну скаргу від позивачки до суду не надходило.

Фактичні обставини справи, встановлені судами
Судом апеляційного суду встановлено, що квартира, яка є предметом спору, належала до житлового фонду КЕЧ Мелітопольського району та розподілялась військовослужбовцям у зв`язку із проходженням ними військової служби, що слідує з наданого позивачем договору від 30 серпня 1988р., згідно з яким цей договір укладався між двома військовослужбовцями ОСОБА_3 , який служив у в/ч НОМЕР_1 , та ОСОБА_1 , який служив у в/ч НОМЕР_2 , та посвідчувався начальниками цих військових частин ( а.с. 9).

У вказаній квартирі до теперішнього часу значиться зареєстрованим ОСОБА_3 , та на нього відкрито особовий рахунок ( а.с. 13).
30 серпня 1988 році ОСОБА_1 , ОСОБА_2 уклали з ОСОБА_3 договір піднайму ( а.с. 9).

Згідно з пунктом 1 вказаного договору користування позивачами спірною квартирою визначено як тимчасове на час проходження наймодавцем військової служби за кордоном, яку вони мають звільнити у 15-денний строк з дня отримання повідомлення від ОСОБА_3 про звільнення квартири.

В 1997 році житловий будинок АДРЕСА_4 , був переданий у власність територіальної громади м. Бердянська, на баланс «Житлосервіс»-4», а також з травня 2010 року включений до складу ОСМД «Городок-10» ( а.с. 70).

Судом апеляційного суду встановлено, що квартира АДРЕСА_2 вказаного будинку, у якій мешкають позивачі, на теперішній час не приватизована, власник вказаної квартири є - територіальна громада м. Бердянську в особі БМР.

Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Вивчивши матеріали цивільної справи, обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Так, відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до частини першої статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державні реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.
Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Саме таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17 (провадження №12-291гс18).
А тому, апеляційний суд встановивши фактичні обставини справи дослідивши договір піднайму укладеного 30 серпня 1988 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 прийшов до вірного висновку, що позивачем у справах про набуття права власності за набувальною давністю є володілець чужого майна, квартира АДРЕСА_2 вказаного будинку, у якій мешкають позивачі, на теперішній час не приватизована. А тому належним відповідачем є власник житлового фонду - територіальна громада м. Бердянську в особі БМР.

Так, квартира ніколи не перебувала у власності фізичних осіб, зокрема, у ОСОБА_3 , а відтак не може виникнути право власності на неї і в особи, яка користується цієї квартирою безперервно протягом 10 років на підставі договору піднайму, навіть у випадку втрати зав`язків із цим приміщенням законним користувачем квартири - ОСОБА_3 із закінченням строку дії охоронного свідоцтва 31 грудня 1989 року.

А тому Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, погоджується з висновком апеляційного суду, що сама квартира не може бути об`єктом набувальної давності у розумінні статті 344 Цивільного кодексу України, оскільки не мається її реєстрації як об`єкта приватної власності, вона є власністю територіальної громади, та в такому разі не може виникнути права власності на неї і у добросовісного користувача за давністю володіння.

Аналогічного висновку прийшла Велика Палата Верховного Суду від

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення апеляційного суду Запорізької області від 17 серпня 2017 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді В. М. Сімоненко

С. Ю. Мартєв

Є. В. Петров