ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/869/19 Доповідач - Ткач З.Є.
Категорія - 305010000
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 жовтня 2019 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого Ткач З.Є.

суддів: Міщій О. Я., Шевчук Г. М.,

за участю секретаря Іванюта О.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/15490/19 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 липня 2019 року, постановлену суддею Ромазан В.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до Верховної Ради України, Державної казначейської служби про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями Верховної Ради України,-

ВСТАНОВИВ:

В червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Верховної Ради України, Державної казначейської служби про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями Верховної Ради України.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 02 липня 2019 року відмовлено у відкриті провадження у справі, з підстав передбачених п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України у зв`язку з тим, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Не погодившись із даною ухвалою ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права, просить ухвалу суду скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування посилається на те, що правові висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постанові від 14 листопада 2018 року у справі №757/70264/17-ц та у постанові від 05 червня 2019 року №686/23445/17, якими суд першої інстанції керувався при винесенні рішення, не застосуються до даних правовідносин.

Вказав, що ним не заявлено позовних вимог, які б підпадали під визначення публічно-правового спору чи стосувались питання прийняття (обрання, призначення) на публічну службу, її проходження та звільнення з публічної служби (припинення).

Зазначив, що позовна заява підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. При цьому покликався на положення ч. 5 ст. 21 КАС України, відповідно до якого, вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства. Враховуючи те, що у позовній заяві заявлено лише одну позовну вимогу про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями Верховної Ради України, відшкодування якої врегульовано нормами ЦК України та яка непов`язана з вимогою вирішити публічно-правий спір, дана справа не підлягає розгляду в адміністративному судочинстві.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Верховної Ради України - Лаптієва А.М. просить ухвалу суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Вказує, що спори пов`язані з проходженням публічної служби, розглядаються за правилами адміністративного судочинства, а отже не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства. Наголошує на тому, що положення ЦК України не містять норм щодо відповідальності у разі визнання актів неконституційними.

Сторони в судове засідання не з`явилися, про час та місце судового розгляду у встановленому законом порядку були повідомлені, а тому, враховуючи належне повідомлення про час та місце судового розгляду, колегія суддів вважає за можливе слухати справу у їх відсутності на підставі ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Крім того, 01 жовтня 2019 року на адресу апеляційного суду надійшло клопотання відповідача про розгляд справи за відсутності представника Верховної Ради України, в якому доводи у відзиві підтримує та просить розглядати справу без його участі.

Вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Відмовляючи у відкритті провадження, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що заявлені вимоги позивача про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями Верховної Ради України є публічно-правовими, а тому зазначений спір підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. (стаття 19 ЦПК України).

Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до статті 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Справа адміністративної юрисдикції - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій. (пункту 1, пункту 2 частини першої статті 4 КАС України).

Відповідно до пункту 7 частини першої статті 4 КАС України, суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Перелік категорій справ, що належать до адміністративної юрисдикції, був наведений у статті 19 КАС України, згідно з якою юрисдикція адміністративних судів поширювалася на правовідносини, що виникають у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, зокрема на спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності (пункт 1 частини другої зазначеної статті) та спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження та звільнення з публічної служби (пункт 2 частини другої тієї ж статті).

Публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування (пункт 17 частини першої статті 4 КАС України).

Отже, спори з приводу прийняття громадянина на публічну службу, її проходження чи звільнення, на відміну від спорів щодо оскарження рішень (нормативно-правових або індивідуальних актів), дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, мають розглядатися за правилами адміністративного судочинства незалежно від того, чи здійснює орган, з яким виник спір, у правовідносинах з позивачем владні управлінські функції. Для визначення юрисдикції спору з приводу прийняття громадянина на публічну службу, її проходження чи звільнення суд має встановити, чи проходила особа публічну службу, а також, у зв`язку з чим - прийняттям, проходженням або звільненням - виник спір.

З матеріалів справи вбачається, що з липня 2008 року - по даний час ОСОБА_1 працює на посаді судді Бережанського районного суду Тернопільської області.

Законодавець урегулював питання, пов`язані з прийняттям (обранням, призначенням) громадян на публічну службу, її проходженням та звільненням з публічної служби (припиненням), спеціальними нормативно-правовими актами.

У даній справі, таким спеціальним нормативно-правовим актом є Закон № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» в редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 15 лютого 2015 року №192-VIII.

Відповідно до статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №2453-VI від 07 липня 2010 року у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року, суддівська винагорода регулюється цим Законом, Законом України "Про Конституційний Суд України" та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Частину 3 зазначеної статті, яка встановлювала розмір посадового окладу суддям місцевого суду, рішенням Конституційного Суду України №11-р/2018 від 04 грудня 2018 року у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої, десятої статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» визнано таким, що не відповідає Конституції України.

Судом першої інстанції вірно було встановлено, що ОСОБА_1 у поданій позовній заяві просить винести рішення, яким стягнути з державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України 1517901,74 грн. матеріальної шкоди, завданої внаслідок прийняття Верховною Радою України незаконних рішень, яким було обмежено право на отримання ним суддівської винагороди та які були визнані неконституційними рішенням Конституційного Суду України у справі №11-р/2018 від 04 грудня 2018 року.

Так позивач просить стягнути частину неотриманої суддівської винагороди (посадового окладу, а також передбачених доплат) та допомоги на оздоровлення за період з 01 січня 2014 року по 30 листопада 2018 року, під час перебування його на посаді судді.

Враховуючи те, що професійна діяльність суддів підпадає під визначення поняття публічної служби, то і спори щодо виплати суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення є такими, що пов`язані з проходженням публічної служби. А тому на них поширюється юрисдикція адміністративного суду.

Згідно з п.1 ч.1 ст.186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Зважаючи на встановлене, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що наявний публічно-правовий спір, тому позовна заява ОСОБА_1 не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а отже, відповідно до положень п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, наявні підстави для відмови у відкритті провадження по справі.

Аргументи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не заявлено позовних вимог, які б підпадали під визначення публічно-правового спору чи стосувались питання прийняття (обрання, призначення) на публічну службу, її проходження та звільнення з публічної служби (припинення) спростовуються висновком про те, посада судді охоплюється поняттям публічна служба.

Безпідставними є твердження апеляційної скарги, що правові висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постанові від 14 листопада 2018 року у справі №757/70264/17-ц та у постанові від 05 червня 2019 року №686/23445/17 не застосуються до даних правовідносин, оскільки відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Інші доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування судового рішень.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржувана ухвала постановлена судом з додержанням вимог процесуального закону, а тому колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а ухвали суду без змін.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 382, 389 ЦПК України, Тернопільський апеляційний суд в складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повна постанова складена 21 жовтня 2019 року.

Головуючий: Ткач З.Є.

Судді: Міщій О.Я.

Шевчук Г.М.