Постанова

Іменем України

16 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 722/1809/16-ц

провадження № 61-30983св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Буковинський аграрний союз»,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Буковинський аграрний союз» на рішення Сокирянського районного суду Чернівецької області від 15 лютого 2017 року у складі судді Римлянської Г. О. та ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 25 травня 2017 року у складі колегії суддів: Височанської Н. К., Литвинюк І. М., Перепелюк І. Б.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Буковинський аграрний союз» (ТОВ «Буковинський аграрний союз») про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним та повернення земельної ділянки в натурі, який мотивовано тим, що згідно з рішенням Сокирянського районного суду від 15 лютого 2016 року вона є власником земельної ділянки площею 1,3199 га, кадастровий номер 1:04:001:0022, розташованої на території Романковецької сільської ради Сокирянського району Чернівецької області, цільове призначення якої - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка успадкована нею після смерті її баби ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Звернувшись до державного реєстратора Новодністровської міської ради Дзюбенко Х. П. для реєстрації права власності на земельну ділянку, вона дізналася що ця ділянка перебуває в оренді ТОВ «Буковинський аграрний союз» на підставі договору оренди землі, укладеного 30 жовтня 2014 року та зареєстрованого 03 листопада 2014 року. На її вимогу звільнити зайняту земельну ділянку листом відповідача від 10 червня 2016 року № 10-06/1 їй відмовлено. Вказаний договір оренди є недійсним, оскільки покійна ОСОБА_2 як власник земельної ділянки його не підписувала, договір не містить всіх істотних умов, а саме: не зазначено дати його укладення, умов збереження стану об`єкта оренди, умов передачі в заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Тому ОСОБА_1 . просила визнати недійсним вищезазначений договір оренди та зобов`язати ТОВ «Буковинський аграрний союз» повернути їй спірну земельну ділянку.

Рішенням Сокирянського районного суду Чернівецької області від 15 лютого 2017 року позов задоволено. Визнано недійсним договір оренди земельної ділянки площею 1,3199 га, кадастровий номер :04:001:0022, розташованої на території Романковецької сільської ради Сокирянського району Чернівецької області, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, укладений між ОСОБА_2 та ТОВ «Буковинський аграрний союз» 30 жовтня 2014 року, зареєстрований в Єдиному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 7546459 від 03 листопада 2014 року. Зобов`язано ТОВ «Буковинський аграрний союз» повернути ОСОБА_1 в натурі земельну ділянку загальною площею 1,3199 га, цільове призначення якої - «для ведення товарного сільськогосподарського виробництва», кадастровий номер :04:001:0022, розташовану на території Романковецької сільської ради Сокирянського району Чернівецької області, що належить їй на праві приватної власності. Стягнуто з ТОВ «Буковинський аграрний союз» на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1 102,40 грн та витрати на проведення судової почеркознавчої експертизи від 25 листопада 2016 року в сумі 1 981,80 грн, а всього - 3 084,20 грн.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що представником відповідача не доведено наявність волевиявлення ОСОБА_2 на укладення договору оренди земельної ділянки та не надано доказів того, що договір від імені ОСОБА_2 підписано особою, яка мала відповідні повноваження. Оскільки спірний договір укладений з порушенням чинного законодавства та без волевиявлення орендодавця, то він має бути визнаний недійсним. У зв`язку з визнанням судом договору оренди землі від 30 жовтня 2014 року недійсним відсутні правові підстави для утримання відповідачем земельної ділянки, належної позивачу, тому він зобов`язаний повернути її власнику.

Ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 25 травня 2017 року апеляційну скаргу ТОВ «Буковинський аграрний союз» відхилено. Рішення Сокирянського районного суду Чернівецької області від 15 лютого 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про визнання спірного договору оренди недійсним з підстав, визначених статтями 203, 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), відповідачем не надано будь-яких доказів про наявність у ОСОБА_2 волевиявлення на укладення договору оренди спірної земельної ділянки, а доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.

У червні 2017 року ТОВ «Буковинський аграрний союз» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Сокирянського районного суду Чернівецької області від 15 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 25 травня 2017 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просило скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Касаційна скарга ТОВ «Буковинський аграрний союз» мотивована тим, що судами попередніх інстанцій не в повному обсязі досліджено докази в цій справі, зокрема показання свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 щодо обізнаності ОСОБА_2 з умовами спірного договору оренди. Місцевим судом неправомірно передано експерту для порівняння зразки підписів, відображених у відомостях про отримання пенсії за 2014 рік, оскільки достовірність цих підписів та їх виконання саме ОСОБА_2 судом не встановлено, а також - зразок підпису в заповіті ОСОБА_2 , який підписаний нею ще у 2011 році, тобто за два з половиною роки до підписання спірного договору оренди, що не враховує об`єктивних і суб`єктивних факторів, які можуть призвести до зміни почерку та вплинути на підпис літньої людини. Тому висновок судової почеркознавчої та технічної експертизи від 25 листопада 2016 року є неналежним доказом у справі. Апеляційний суд відмовив у задоволенні клопотання ТОВ «Буковинський аграрний союз» про проведення повторної судової почеркознавчої експертизи у зв`язку з нововиявленими обставинами, що ставлять під сумнів правильність вищезазначеного висновку експерта, чим порушив статтю 213 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), щодо повного та всебічного з`ясування обставин справи.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із Сокирянського районного суду Чернівецької області.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

29 травня 2018 року справу № 722/1809/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частиною другою статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Спеціальним законом, яким регулюються відносини, пов`язані з орендою землі, є Закон України «Про оренду землі» (далі - Закон № 161-XIV).

Відповідно до статті 13 Закону № 161-XIV договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку (частина перша статті 16 Закону № 161-XIV).

Відповідно пункту 2 частини першої статті 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Частиною першою статті 14 Закону України «Про оренду землі» визначено, що договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально.

Згідно з частиною другою статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За положеннями статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЧВ №060718 від 08 жовтня 2004 року ОСОБА_2 належала на праві власності земельна ділянка площею 1,3199 га, кадастровий номер :04:001:0022, розташована на території Романковецької сільської ради Сокирянського району Чернівецької області, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Згідно з рішенням Сокирянського районного суду Чернівецької області від 15 лютого 2016 року ОСОБА_1 є власником спірної земельної ділянки, успадкованої нею після смерті її баби ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За договором від 30 жовтня 2014 року, в якому зазначено, що він підписаний ОСОБА_2 та ТОВ «Буковинський аграрний союз» в особі директора ОСОБА_5 , ОСОБА_2 передала у строкове платне користування відповідачу спірну земельну ділянку для ведення товарного виробництва. Цей договір зареєстрований в Єдиному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 7546459 від 03 листопада 2014 року.

Згідно з висновком судової почеркознавчої експертизи № 2667/2668/16-21 від 25 листопада 2016 року підписи у графі «Орендодавець» у примірниках договору оренди землі від 30 жовтня 2014 року, укладеному між ОСОБА_2 та ТОВ «Буковинський аграрний союз», виконані не ОСОБА_2 , а іншою особою.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_4 підтвердив, що спірний договір оренди був підписаний ним від імені матері ОСОБА_2 без надання йому письмової довіреності на вчинення таких дій. При цьому акт прийому-передачі землі він не підписував.

Статтею 237 ЦК України передбачено, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Не є представником особа, яка хоч і діє в чужих інтересах, але від власного імені. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Відповідно до частини третьої статті 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Частиною першою статті 216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Встановивши, що оспорюваний договір укладений від імені ОСОБА_2 , однак підписаний не нею, а іншою особою, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для визнання цього правочину недійсним відповідно до частини третьої статті 203 та частини першої статті 215 ЦК України, оскільки встановлені під час розгляду обставини свідчать, що волевиявлення ОСОБА_2 на вчинення цього правочину було відсутнє.

Водночас виключне право на підписання договору оренди землі належить лише власнику землі або уповноваженій ним у встановленому законом порядку особі, а підписання договору іншою, не уповноваженою власником особою, свідчить про порушення законних прав орендодавця під час укладення договору оренди.

Підписання оспорюваного договору від імені ОСОБА_2 іншою особою підтверджено висновком судово-почеркознавчої та технічної експертизи від 25 листопада 2016 року № 2667/2668/16-21 та показаннями свідка ОСОБА_4

Доводи заявника про те, що судами попередніх інстанцій не взято до уваги показання свідка ОСОБА_3 , яка ствердила, що спірний договір оренди був підписаний особисто ОСОБА_2 , спростовуються зазначеним вище висновком судової експертизи. Вказаний висновок, як і показання свідка ОСОБА_4 у встановленому законом порядку відповідачем не спростовані, тому посилання в касаційній скарзі на їх недостовірність є необґрунтованими.

Враховуючи зазначене, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про задоволення позову, визнання оспорюваного договору оренди недійсним та зобов`язання повернути спірну земельну ділянку позивачу.

Доводи заявника про те, що відмовивши у його клопотанні про призначення повторної судової почеркознавчої експертизи, апеляційний суд порушив норми процесуального права, не заслуговують на увагу, оскільки висновки проведеної раніше судово-почеркознавчої експертизи є обґрунтованими та зрозумілими, а сама по собі незгода позивача з цими висновками не може бути підставою для проведення повторної експертизи.

Відповідно до частини другої статті 150 ЦПК України 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень, якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам). В той же час заявником не доведено необґрунтованості чи суперечності висновку експертизи від 25 листопада 2016 року іншим матеріалам справи та не спростовано викладених у ньому обставин.

Крім того, вирішення питання про достатність доказів перебуває в компетенції суду, який ці докази досліджує і оцінює (стаття 212 ЦПК України 2004 року).

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди попередніх інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні та обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Буковинський аграрний союз» залишити без задоволення.

Рішення Сокирянського районного суду Чернівецької області від 15 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 25 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

М. Ю. Тітов