Дата документу 19.03.2019 Справа № 0809/7096/2012
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№0809/7096/2012 Головуючий у 1 інстанції: Мєркулова Л.О.
№ 22-ц/807/99/19 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Бєлки В.Ю.

секретар: Камалова В.В.

розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «КристалБанк» на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 21 грудня 2012 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернувся до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування позовних вимог зазначав, що 13 липня 1990 року Заводським відділом ЗАГС м. Запоріжжя зареєстровано шлюб позивача з відповідачем

На підставі рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 24.03.2006 року (справа № 2-1472/2006) за відповідачем зареєстровано право власності на майно, набуте за час шлюбу, а саме:

- нежитлова будівля, управління контори інв. № 0005, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (Витяг про державну реєстрацію прав № 36365002 від 22.11.2012 року);

- нежитлова будівля, ремонтний бокс інв. № 0039, розташований за адресою: АДРЕСА_1 (Витяг про державну реєстрацію прав № 36351400 від 22.11.2012 року);

- ремонтні майстерні інв. №№ 0014, 0028, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (Витяг про державну реєстрацію прав № 36360828 від 22.11.2012 року.

Позивач вказав, що має намір самостійно здійснювати підприємницьку діяльність в

частині нерухомого майна, право власності на яке зареєстровано за відповідачем, та яке є спільною сумісною власністю подружжя.

В зазначених об'єктах нерухомого майна проведена реконструкція, результатом якої є можливість виділити в натурі частки із нього, без втрати цільового призначення. Приміщення мають самостійні виходи.

Посилаючись на зазначені обставини просив суд, виділити в натурі частку із майна, що є в спільній сумісній власності з ОСОБА_4.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 21 грудня 2012 року позов задоволено.

1. Визнати майно, зареєстроване за відповідачем на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 24.03.2006 року (справа № 2-1472/2006) (Витяги про державну реєстрацію прав № 36365002 від 22.11.2012 року; № 36351400 від 22.11.2012 року; № 36360828 від 22.11.2012 року) спільною сумісною власністю позивача та відповідача.

2. Виділити в відокремлені об'єкти нерухомого майна в літ. А, А-2 інв. № 0005, розташовані за адресою: АДРЕСА_1:

Приміщення № 1:

-В підвалі № 1-12 загальною площею 368,4 кв.м.;

-На першому поверсі № 13-44 загальною площею 400,1 кв.м.;

-На другому поверсі № 45-53 загальною площею 159,8 кв.м.

Загальною площею 928,3 кв.м.

Приміщення № 2:

-В підвалі № 1 загальною площею 65,4 кв.м.

Приміщення № 3:

-На першому поверсі № 1-3 загальною площею 32,3 кв.м.

Присвоїти вказаним приміщенням самостійні номери 1,2,3 відповідно.

3. Визнати за позивачем ОСОБА_3 право власності на приміщення № 2 в літ. А, А-2 інв. № 0005 загальною площею 65,4 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1.

4. Визнати за позивачем ОСОБА_3 право власності на приміщення №3 в літ. літ. А, А-2 інв. № 0005 загальною площею 32,3 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1.

5. Визнати за ОСОБА_4 право власності на приміщення № 1 в літ. А, А-2 інв. № 0005 загальною площею 368,4 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1.

6. Скасувати державну реєстрацію прав, виконану 22.11.2012 року, реєстраційний № 2893745.

7. Виділити в відокремлені об'єкти нерухомого майна в літ. И інв. № 0039, розташовані за адресою: АДРЕСА_1:

Приміщення № 1:

-На першому поверсі № 1-4 загальною площею 721,8 кв.м.

-На світловому поверсі № 5 загальною площею 23,4 кв.м.

Загальною площею 745,2 кв.м.

Приміщення № 2:

-№ 1 загальною площею 12,3 кв.м.

-Присвоїти вказаним приміщенням самостійні номери 1 та 2 відповідно.

8. Визнати за позивачем ОСОБА_3 право власності на приміщення № 2 в літ. И інв. № 0039 загальною площею 12,3 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1.

9.Визнати за ОСОБА_4 право власності на приміщення № 1 в літ. И інв. № 0039 загальною площею 745,2 кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_1.

10. Скасувати державну реєстрацію прав, виконану 22.11.2012 року реєстраційний № 13644306.

11. Виділити в відокремлені об'єкти нерухомого майна в літ. К-2 інв. №№ 0014, 0028, розташовані за адресою: АДРЕСА_1:

Приміщення № 1:

-На першому поверсі майстерня №1 загальною площею 294,3 кв.м.;

Приміщення № 2:

-На першому поверсі бойлерна №1 загальною площею 5,3 кв.м.;

Приміщення № 3:

-На першому поверсі №1-10 загальною площею 269,2 кв.м.;

-На другому поверсі № 11-24 загальною площею 250,7 кв.м.

Загальною площею 519,9 кв.м.

Присвоїти вказаним приміщенням самостійні номери 1, 2, 3 відповідно.

12. Визнати за позивачем ОСОБА_3 право власності на приміщення № 2, літ. К-2 інв. №№ 0014, 0028 загальною площею 5,3 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1.

13. Визнати за позивачем ОСОБА_3 право власності на приміщення № 3, літ. К-2 інв. №№ 0014, 0028 загальною площею 519,9 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1.

14. Визнати за ОСОБА_4 право власності на приміщення №1 літ. К-2 інв. №№ 0014, 0028 загальною площею 294,3 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1.

15. Скасувати державну реєстрацію прав, виконану 22.11.2012 року, реєстраційний № 13644321.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ПАТ «КристалБанк» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі статтею 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до статті 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов'язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору.

Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання.

Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

У відповідності до ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Оскаржуване судове рішення не відповідає вимогам законності, ухвалене з суттєвими порушеннями процесуального та матеріального закону.

Так, з матеріалів справи вбачається, що суд першої інстанції розглянув справу без повідомлення сторін та з'ясування правомірності їх вимог, без з'ясування питань, які стосуються можливості вирішення справи способом обраним позивачем.

Зокрема, суд послався на те, що позов визнаний відповідачем та сторони просили розглянути справу у їх відсутність.

Натомість матеріали справи не містять таких відомостей та заяв.

Справа розглянута протягом трьох робочих днів з дня надходження позову до суду, хоча неявка учасників справи без жодних відомостей про отримання ними судових повісток перешкоджала розгляду справи без їх участі.

Суд першої інстанції здійснив розподіл майна без жодних відомостей про його приналежність сторонам позаяк матеріали справи не містять належних документів на підтвердження права власності сторін.

Зробивши висновок про законність позовних вимог, суд не пересвідчився про відсутність прав інших осіб на зазначене майно.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України, у редакції чинній на час ухвалення рішення судом першої інстанції, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України у цій же редакції, визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

З матеріалів справи взагалі не вбачається, що між сторонами існував будь-який спір , позаяк позов був нібито (за рішенням суду ) визнаний відповідачем, жодних обставин, які перешкоджали б вирішити питання щодо розподілу власності у позасудовий спосіб судом не зазначено.

Вирішуючи спір про поділ майна без буд-яких правовстановлюючих документів на майно, суд першої інстанції не мотивував своє рішення, не перевіряв ані приналежність майна, ані можливість його розподілу у спосіб. визначний позивачем.

Відповідно до положень статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із зазначенням частки кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Частиною першою статті 364 ЦК України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності.

За змістом цієї норми виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні.

Вид майна, що перебуває у спільній частковій власності, впливає на порядок виділу з нього частки.

Так, відповідно до частини другої статті 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Оскільки після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку статті 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, то при виділі частки зі спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об'єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 цього Кодексу та пункту 10 Порядку присвоєння об'єкту нерухомого майна реєстраційного номера, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 грудня 2010 року № 1117 "Про ідентифікацію об'єктів нерухомого майна для державної реєстрації прав на них".

Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток жилих будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об'єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 року № 55 (далі - Інструкція).

Так, згідно з пунктами 1.2, 2.1, 2.4 цієї Інструкції поділ об'єкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні об'єкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм та з наданням кожному об'єкту поштової адреси.

Пунктом 2.3 глави 2 Інструкції передбачено, що не підлягають поділу об'єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об'єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об'єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону.

Зазначені положення узгоджуються з нормами статей 316, 317, частинами першою, другою статті 376 ЦК України.

За змістом статей 316, 317 ЦК України право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але в межах, передбачених законом.

Віршуючи спір, суд першої інстанції не послався на жодний нормативний акт, який надавав би суду право самостійно, без проведення відповідних експертиз про технічну можливість поділу вирішувати питання як про технічну можливість поділу так і про відповідність виділених об'єктів нерухомого майна часткам у праві спільної власності сторін.

також суд не зазначив, з яких підстав він дійшов висновку, що здійснений ним розподіл відповідає розміру часток у спільній власності та на якій підставі суд перебрав на себе повноваження присвоювати приміщенням самостійні номери та поштові адреси.

З апеляційної скарги вбачається, що розподілене судом майно перебувало у іпотеці банку, що зумовлювало залучення до справи належних осіб в тому числі банків, у іпотеці яких перебуває майно.

Суд першої інстанції не перевіряв наявності будь-яких обтяжень розподіленого ним майна.

З матеріалів доданих до апеляційної скарги вбачається, що на майно, розподілене судом на час ухвалення оскаржуваного судового рішення існували зчислені записи в реєстрі заборон та обтяжень.

Апеляційний суд позбавлений можливості на стадії апеляційного розгляду справи залучити до участі у справі інших осіб, які не були залучені до участі в справі судом першої інстанції з відповідним оформленням цієї процесуальної дії згідно з положеннями ЦПК України, адже відповідно до роз'яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі", оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (ч. ч. 1 та 2 ст. 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Суд не має права вирішувати питання про права та обов'язки осіб, не залучених до участі у справі, оскільки це є порушенням норм процесуального права, які тягнуть за собою безумовне скасування рішення суду.

Відтак враховуючи те, що судом першої інстанції не з'ясовані питання існування спору між сторонами, а також не з'ясовані питання належності майна та наявності його обтяжень з залученням до справи відповідних осіб, судова колегія вважає, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «КристалБанк» задовольнити.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 21 грудня 2012 року по цій справі скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності - залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 25 березня 2019 року

Головуючий О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

В.Ю. Бєлка