Справа № 345/1241/19
Провадження № 22-ц/4808/1108/19
Головуючий у 1 інстанції Якимів Р. В.
Суддя-доповідач Матківський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючого Матківського Р.Й.

суддів Василишин Л.В., Максюти І.О.

секретаря Бойчука Л.М.

з участю апелянта ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 , позивача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право на житло та зняття її з реєстрації, з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 04 липня 2019 року, постановленого суддею Якимівим Р.В.,

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування

У березні 2019 року позивачка звернулася до суду із даним позовом та просила позбавити ОСОБА_1 права користування квартирою АДРЕСА_1 , зобов`язати орган реєстрації зняти її з реєстрації у даній квартирі.

Позовні вимоги мотивувала тим, що є власником квартири АДРЕСА_1 . У вказаному житловому будинку зареєстрована також ОСОБА_1 Крім неї зареєстровані також внучка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та двоє правнуків ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , які є членами її родини. Відповідачка не проживає в квартирі, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в квартирі не має, квартирою не цікавиться з 2016 року. Реєстрація відповідачки у квартирі порушує її законні права, а також інтереси її правнуків, над якими за рішенням виконавчого комітету Калуської міської ради від 29 червня 2016 року здійснює опіку. Подальше спільне проживання з відповідачкою в житловому будинку в силу неприязних стосунків вважає неможливим, а добровільно відповідачка знятись з реєстрації відмовляється.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 04 липня 2019 року позов задоволено частково. Виселено ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_3 без надання іншого жилого приміщення. У задоволенні позовної вимоги про зобов`язання органу реєстрації місця проживання зняти ОСОБА_1 з реєстраційного обліку відмовлено.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову суд першої інстанції врахував, що відповідач не є членом сім`ї позивача як власника, право власника вимагати будь-яких порушень свого права, який він вважає прийнятним. Суд вважає, що є правові підстави для втрати права користування квартирою відповідачкою, оскільки жодних угод між сторонами щодо порядку користування спірним житлом укладено не було, позивач є власником усієї квартири, а відповідачка втратила право на користування квартирою.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

На рішення суду про часткове задоволення позову ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, просить його скасувати та ухвалити нове про відмову ОСОБА_3 у задоволенні позовних вимог.

Зазначає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, не доведено обставини, що мають значення для справи, судом порушено норми матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.

Зазначає, що жоден з її доводів не був врахований, суд вийшов за межі позовних вимог та задовольнив позовну вимогу не тим способом, яким просив позивач, оскільки остання просила суд позбавити ОСОБА_1 права користування квартирою.

Судом не враховано, що позивач не надав доказів щодо створення їй перешкод у користуванні та розпорядженні квартирою, оскільки єдині підстави для виселення без надання громадянам іншого жилого приміщення прописані у ст. 116 ЖК України. В даному випадку виселення ОСОБА_1 з квартири без надання іншого житлового приміщення, яке на час розгляду справи перебуває у власності ОСОБА_3 , не відповідає «нагальній суспільній необхідності» та є неспівмірним із переслідуваною метою позивача. Крім цього, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, а і «необхідним у демократичному суспільстві».

Твердження суду про те, що відповідач не є членом сім`ї позивача вважає хибним. З 1986 року разом проживають однією сім`єю, ведуть спільне господарство, мають спільний бюджет. Спільно брали участь у оплаті витрат за утримання житла, набували предмети домашнього побуту і продукти харчування. Сімейний бюджет складався із заробітної плати апелянтки і доходів родини. Також виконує обов`язки опікуна (піклувальника) внучки відповідачки ОСОБА_7 , яка проживала разом з ними у спірній квартирі. Крім того, ОСОБА_3 заповідала їй дану квартиру на випадок її смерті.

Судом не враховано, що зібрані позивачем докази вже були предметом розгляду по справі про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, судом не з`ясовані обставини справи щодо свідомого введення в оману суду позивачем, вказуючи в позові, що не чинить перешкод у користуванні квартирою. Першочерговою перешкодою проживання в квартирі є зміна замків, що перешкоджає у користуванні квартирою.

Судом не враховано, що не має змоги користуватися квартирою та в ній проживати через неприязні стосунки ОСОБА_3 Позивач знущається над нею, піднімала на неї руку, не впускає до будинку, уникає зустрічей та ігнорує її намагання потрапити у квартиру. Підтвердженням наведеного є заява, подана до Калуського відділу поліції ГУ НП в Івано-Франківській області.

Короткий зміст відзиву на апеляційну скаргу

ОСОБА_3 подала відзив на апеляційну скаргу, просив залишити рішення суду без змін. Зазначила, що з ОСОБА_1 не є родичами, вона не є членом її сім`ї, спільного господарства не ведуть, а реєстрація у квартирі пов`язана з відсутністю у неї місця проживання, вона має житло, оскільки з 2016 року проживає з дочкою у с. Пійло Калуського району Івано-Франківської області. Нею складено новий заповіт від 12 серпня 2019 року. Жодних правових угод з відповідачкою щодо житла не укладалось, а тому вона втратила право користування житлом.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Згідно свідоцтва на право власності від 26 грудня 2002 року та інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна позивачу ОСОБА_3 на праві особистої власності належить квартира АДРЕСА_1 з 16 грудня 2002 року(а.с.5,6).

Відповідно до довідки про склад сім`ї, виданої ЦНАП Калуської міської ради від 27 лютого 2019 року у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . (а.с.7).

Згідно акту КП «ЖЕО №1» від 12 листопада 2018 року ОСОБА_1 не проживає в квартирі АДРЕСА_1 з 2016 року (а.с.12).

Відповідно до копії рішення суду від 21 лютого 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, відмовлено з підстав застосування позивачем ст.405 ЦК України та ст.ст.150,156 ЖК України, які регулюють взаємовідносини власника житлового приміщення та членів його сім`ї, а відповідачка з огляду на норми ст.3 СК України не може вважатися членом сім`ї позивачки.

Актами обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 30 жовтня 2017, 28 травня 2018 , 01 листопада 2018,04 березня 2019 років та актом від 12 листопада 2018 року підтверджено, що сім`я позивачки проживає у однокімнатній квартирі, до її складу входять двоє малолітніх дітей, мати яких ще не повернулась з місць позбавлення волі, відповідачка ОСОБА_1 у квартирі зареєстрована, але не проживає з 2016 року.

Відповідно до витягу з рішення Виконавчого комітету Калуської міської ради позивач ОСОБА_3 є опікуном малолітніх ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 у зв`язку із тим, що мати дітей ОСОБА_8 перебуває під вартою у СІЗО №13 у ДПС України у м. Києві, а батько дітей ОСОБА_9 утримувався під вартою. Зобов`язано ОСОБА_3 зберегти право на житло, тобто однокімнатну квартиру, у якій вони проживають, за малолітніми до досягнення ними повноліття.

Позиція суду апеляційної інстанції

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, вислухавши апелянта та її представника, які вимоги скарги підтримали, позивача, яка вимоги скарги заперечила, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

За змістом ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою ст. 15, частиною 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж права чи інтереси позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав чи інтересів позивач звернувся до суду.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Підставою звернення до суду з позовом стало те, що ОСОБА_1 , будучи зареєстрованою у квартирі позивачки по АДРЕСА_2 , порушує її законні права та інтереси підопічних малолітніх дітей на вільне проживання та користування власною однокімнатною квартирою загальною площею 34,5 кв.м. та 17,8 кв.м. Позивачка змушена сплачувати комунальні послуги за відповідачку та втратила право на субсидію.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Рішенням Калуського міськрайонного суду від 21 лютого 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, відмовлено з підстав застосування позивачем ст.405 ЦК України та ст.ст.150,156 ЖК України, які регулюють взаємовідносини власника житлового приміщення та членів його сім`ї та встановлено, що відповідачка з огляду на норми ст.3 СК України не може вважатися членом сім`ї позивачки. Не була ОСОБА_1 і членом сім`ї відповідачки і на час приватизації нею однокімнатною квартирою.

Матеріалами справи у даній справі жодним чином не підтверджено, що відповідачка ОСОБА_1 є членом сім`ї власника житла.

Згідно актів обстеження матеріально-побутових умов сім`ї за жовтень 2017 року, травень, листопад 2018 року, березень 2019 року у квартирі ОСОБА_3 зареєстровані та проживають внучка ОСОБА_4 , правнуки ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , які є членами родини ОСОБА_3 та є її підопічними. Відповідачка ОСОБА_1 зареєстрована, однак у квартирі не проживає (а.с. 8-11).

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.

Враховуючи наведене, право позивача на позбавлення відповідачки права користування квартирою, з якою не пов`язана родинними відносинами, є абсолютним та суд першої інстанції правильно захистив її законні права та інтереси, як власника квартири та опікуна обидвох малолітніх дітей.

Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, зокрема те, що позивачка є власником спірної квартири, а реєстрація відповідачки у квартирі створює позивачці перешкоди у користуванні житлом, вона фактично у квартирі не проживає з 2016 року, перешкоджає оформити субсидію, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для усунення ОСОБА_3 перешкод у користуванні власністю шляхом виселення відповідачки.

Переконливими та допустимими доказами не підтверджено доводи апелянта ОСОБА_1 , що позивачка не дає їй можливості проживати у квартирі та знущається з неї.

У засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 підтвердила, що з 2016 року не проживає у квартирі і перейшла проживати до своєї дочки через те, що їй, як хворій людині, необхідний спокій, а у однокімнатній квартирі їй не дають спокою двоє малолітніх правнуків позивачки, над якими вона здійснює опіку, і саме через це не може там проживати.

Позивачка ОСОБА_3 , у свою чергу пояснила, що ОСОБА_1 вимагала передати двох малолітніх правнуків до інтернату, однак вона, як опікун, їй у цьому категорично відмовила.

Колегія суддів також вважає, що не можуть бути підставою для скасування рішення доводи апелянта, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог та задовольнив позовну вимогу не тим способом, яким просив позивач, оскільки остання просила суд позбавити її права користування квартирою, а не виселення. Позивачка у даній справі із таким висновком суду погодилась і його не оскаржувала. А для відповідачки у даному випадку ця обставина абсолютного правового значення не має та на покладені на неї обов`язки рішенням суду не впливає.

Оскільки під час дослідження доказів та встановлення фактів у справі судом першої інстанції не були порушені норми процесуального права, правильно застосовані норми матеріального закону, тому таке рішення суду є законним і обґрунтованим.

Таким чином, колегія суддів вважає рішення суду першої інстанції постановленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, тому законне рішення суду першої інстанції не може бути скасовано у апеляційному порядку.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 04 липня 2019 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлено 18 жовтня 2019 року.

Головуючий: Р.Й. Матківський

Судді: Л.В. Василишин

І.О. Максюта