КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 березня 2019 року м. Київ

Справа №367/8454/16

Апеляційне провадження № 22-ц/824/2720/2019

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: СоколовоїВ.В.

суддів: Андрієнко А.М., Поліщук Н.В.

секретар Луговий Р.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області ухваленого під головуванням судді Пархоменко О.В. 27 серпня 2018 року у м. Ірпені, дата складання повного тексту судового рішення не зазначена, у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення до житлового приміщення,

В С Т А Н О В И В

У листопаді 2016 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом в якому просив зобов'язати відповідача ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_3 квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, шляхом вселення його до даної квартири та передачі ключів від неї.

В обґрунтування позову посилався на те, що він проживає та є зареєстрованим разом із відповідачем - ОСОБА_2, за адресою: АДРЕСА_1. З ОСОБА_2 перебував у шлюбі, який було розірвано рішенням Ірпінського міського суду Київської області в квітні 2016 року, за час шлюбу придбав вказану вище квартиру. Вказує, що повернувшись додому 20 жовтня 2016 року за адресою: АДРЕСА_1 виявив, що відповідачем було змінено вхідні замки на дверях без його відома, та на прохання впустити його до квартири ОСОБА_2 не реагувала, а на телефонні дзвінки не відповідала. Зазначає, що він не має постійного місця проживання, вимушений постійно переходити від одних знайомих до інших чи жити у свої матері. Таким чином ОСОБА_2 позбавляє його права користування житлом яке належить йому на праві власності.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 27 серпня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення до житлового приміщення - задоволено частково.

Зобов'язано ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_3 перешкод в користуванні квартирою АДРЕСА_1 та передати ключі ОСОБА_3 від квартири АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір в сумі 551,20 грн.

В інший частині позов залишити без задоволення.

Не погодилась із вищезазначеним судовим рішенням відповідач, нею подано апеляційну скаргу, в якій зазначається про незаконність рішення, як такого, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права та за неповного з'ясування обставини, що мають значення для справи. Вказує на те, що суд першої інстанції ухвалюючи заочне рішення не врахував те, що позивачем надано недостовірні дані стосовно власників квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Зазначає що на підтвердження даного факту, нею під час перегляду заочного рішення суду було надано Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна № 136537823 від 04 вересня 2018 року, де зазначено, що Ѕ частини вказаної квартири належить її на праві спільної часткової власності, проте, судом не було враховано вказаний факт при дослідженні обставин справи. Також, відмовивши у перегляді заочного рішення, суд позбавив її права подавати докази, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, що передбачено ст. 43 ЦПК України. Вказує, що спільне володіння вказаною квартирою є неможливим, оскільки поведінка у побуті ОСОБА_3 загрожує її життю і здоров'ю. Також позивач не хоче приймати участь у підтриманні належного стану квартири для проживання, робити спільно ремонтні роботи. Таке припинення права на частку у спільній частковій власності не завдасть істотної шкоди ОСОБА_3 оскільки на сьогоднішній день він має постійне місце проживання, а свою частку у вказаній квартирі використовує тільки для погроз та шантажу на адресу відповідача.

Враховуючи вищевикладене, просить скасувати заочне рішення суду першої інстанції та направити матеріали цивільної справи №367/8454/16-ц до Ірпінського міського суду Київської області для продовження розгляду зі стадії відкриття провадження у справі.

В судовому засіданні представник відповідача - адвокат Шумов О.В. підтримав апеляційну скаргу з підстав викладених у ній та просив про її задоволення.

Позивач ОСОБА_3 неодноразово повідомлявся про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився. Причини неявки суду не повідомив. Тому, керуючись положеннями ст.ст. 371, 372 ЦПК України колегія суддів вважала за доцільне розглянути справу за його відсутності.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового засідання, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Перш за все апеляційний суд звертає увагу, що сторони у справі погодились з рішенням суду в частині вирішення заявлених позовних вимог. В апеляційній скарзі відповідач вказує лише на неповне встановлення обставин справи.

В силу ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній, і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно витягу з відомостей про об'єкт нерухомого майна за реєстраційним номером № 24311287 ОСОБА_3 на праві приватної власності належить 1/1 частини квартири АДРЕСА_1, загальною площею 39,1 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1, на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_1 від 13 грудня 2012 року, виданого виконавчим комітетом Бучанської міської ради /а.с.9/.

Згідно із висновком про відсутність кримінального правопорушення від 10 листопада 2016 року, затвердженого начальником Ірпінського ВП ГУ НП в Київській області, перевірку за зверненням громадянина ОСОБА_3 (ЄО №19929 від 26 жовтня 2016 року) закінчено в зв'язку з відсутню ознак кримінального правопорушення. У даному висновку, зокрема, зазначено, що 26 жовтня 2016 року до Ірпінського ВП ГУНП в Київській області з письмовою заявою звернувся громадянин ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає за адресою АДРЕСА_1. У вказаній заяві він вказує, що 26 жовтня 2016 року близько 12 год. 00 хв. ним було виявлено заміну замка у вхідних дверях власної квартири. З цього приводу була опитана ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, яка в своїх поясненнях вказала, що вона також проживає за адресою АДРЕСА_1, оскільки за рішенням суду вказана квартира поділена навпіл між нею та її колишнім чоловіком ОСОБА_3, та вона проживає у своїй частині квартири. Також ОСОБА_2 додала, що вона дійсно змінила замки у вищевказаній квартирі заради своєї безпеки, оскільки її колишній чоловік приходить за їх місцем проживання та постійно вчиняє конфлікти /а.с.7-8/.

Разом з цим, судом апеляційної інстанції встановлено, що рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 19 лютого 2014 року у справі № 367/28/14-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна, квартира за адресою АДРЕСА_1 визнана спільною власністю сторін. Виділено у власність ОСОБА_2 Ѕ частину цієї квартири, припинено право власності ОСОБА_3 на цю частину, визнано за ним право власності на Ѕ частину квартири /а.с.73/. Право власності відповідача зареєстровано у встановленому законом порядку 05 липня 2016 року, що вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно /а.с.74/.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

В порядку ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, з правочинів.

Відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

З наведених обставин справи вбачається, що дійсно на підставі свідоцтва про право власності від 13 грудня 2012 року за позивачем було зареєстровано право власності на всю квартиру за адресою АДРЕСА_1. Проте, в подальшому, на підставі судового рішення, право власності на Ѕ частину було визнано за відповідачем ОСОБА_2, сторони у справі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є співвласниками спірної квартири, у власності кожного з них є по Ѕ частині цієї квартири. Позивач, як співаник квартири, має право на вільне володіння і користування нею, а здійснення відповідачем перешкод у реалізації прав позивача не ґрунтується на нормах чинного законодавства.

Колегія суддів апеляційного суду не приймає до уваги доводи апеляційної скарги відповідача про неможливість спільного володіння сторонами вказаною квартирою, припинення права позивача на частку у спільній частковій власності, оскільки відповідач в ході розгляду справи судом першої інстанції не заявляла зустрічних позовних вимог, відповідно вказане не було предметом розгляду в суді першої інстанції та виходить за межі заявлених позовних вимог. При цьому відповідач не позбавлена права на звернення з такими вимогами окремо до суду першої інстанції.

А отже висновок суду першої інстанції про зобов'язання відповідача не чинити позивачеві перешкоди у користуванні власністю відповідає обставинам справи та вимогам чинного законодавства.

Однак, враховуючи, що на час розгляду справи право власності відповідача на Ѕ частину спірної квартири визнано у встановленому законом порядку, вказана обставина має значення для розгляду справи про усунення перешкод у користуванні власністю. Виклад обставин справи судом першої інстанції без наведення обставин щодо набуття відповідачем права власності на Ѕ частину спірної квартири може призвести до невірного тлумачення правовідносин, що встановлені цим судом, а також може мати негативні наслідки при застосуванні його як преюдиції при розгляді інших справ між тим ж учасниками. Разом з цим, суд апеляційної інстанції наголошує, що предметом даного спору не було визначення часток сторін у праві власності на спірний об'єкт нерухомості, вказане питання вже вирішено сторонами в судовому порядку в межах розгляду іншої справи.

Враховуючи, що допущена судом першої інстанції неповнота встановлення обставин справи не призвела до неправильного вирішення справи по суті, апеляційний суд приходить до висновку про доцільність зміни судового рішення шляхом доповнення мотивувальної частини рішення, після встановлення обставин щодо набуття права власності позивачем, встановленими судом фактичними обставинами щодо визнання квартири спільною власністю сторін, визнанням за кожним із них права власності на Ѕ частину. А саме вказати, що квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності по Ѕ квартири.

При цьому слід зазначити про безпідставність вимог апеляційної карги щодо направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції, оскільки в силу ст. 374 ЦПК України у суду апеляційної інстанції відсутні такі повноваження.

В решті рішення суду першої інстанції апеляційний суд не вбачає порушення норм матеріального права та порушень норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для його скасування та давали підстави для виходу за межі доводів апеляційної скарги. А отже в цій частині його слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 27 серпня 2018 року змінити, в мотивувальній частині рішення вказати, що квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності по Ѕ квартири.

В іншій частині рішення суду - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В.Соколова

Судді: А.М. Андрієнко

Н.В. Поліщук

Повний текст постанови складений 25 березня 2019 року