Дата документу 22.10.2019 Справа № 334/449/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/3203/19 Головуючий у 1-й інстанції: Козлова Н.Ю.
Є.У.№ 334/449/19 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Подліянової Г.С.,

секретар: Ващенко З.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Рада суддів України про встановлення факту, що має юридичне значення,

за апеляційною скаргою Ради суддів України на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 10 травня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення. Зазначав, що має намір стати членом Вищої Ради Правосуддя. В кваліфікаційних вимогах до посади, що визначені в ч. 1 ст.6 ЗУ «Про Вишу раду правосуддя» від 21.12.2016 року N 1798-VIII (надалі - «Закон №1798-VIII»), зокрема, вказано, що на посаду члена Вищої ради правосуддя може бути обраний (призначений) громадянин України, не молодший тридцяти п`яти років, який володіє державною мовою, має вищу юридичну освіту та стаж професійної діяльності у сфері права не менше п`ятнадцяти років, належить до правничої професії та відповідає критерію політичної нейтральності.

Питання зі стажем професійної діяльності у заявника виникло 19.12.2018 року під час проведення XVI позачергового з`їзду суддів України. Складність у визначенні стажу професійної діяльності у сфері права, виникла у заявника в ході реалізації його бажання бути обраним на вказану посаду та від встановлення факту відповідного стажу професійної діяльності у сфері права виникає право бути обраним чи призначеним на вказану посаду.

Заявник зазначає, що його професійна діяльність у сфері права розпочалася наступного дня після закінчення вищого навчального закладу та отримання вищої юридичної освіти за спеціальністю «правознавство» (освітньо-кваліфікаційний рівень - юрист), тобто з 28.06.2001 року (лист КНУВС №47/2-159 від 12.03.2008 року, диплом спеціаліста, трудова книжка). Професійною діяльністю займався систематично, перебуваючи на посадах інспектора Управління Державного департаменту України з питань виконання покарань у Рівненській області з 28.06.2001 по 21.09.2004 року; слухача Інституту підготовки професійних суддів при Одеській національній юридичній академії з 01.09.2004 по 04.07.2005 року; юрисконсульта Дистриб`юторської компанії ПП «Бережной» з 03.08.2005 по 27.12.2005 року; головного спеціаліста-юрисконсульта Управління з контролю за використанням та охороною земель у Рівненській області з 10.07.2006 по 10. 10.2007 року; юриста ТОВ «Західноукраїнський юридичний альянс» з 11.10.2007 по 29.0 1.2010 року та з 18.03.2011 по 20.11.2012 року; адвоката з 10.03.2011 по 20.11.2012 року; судді Орджонікідзевського районного суд м. Запоріжжя з 01.10.2012 року по даний час.

Відтак, заявник вважає, що стаж його професійної діяльності у сфері права з 28.06.2001 року (набуття права та початок діяльності) по 19.12.2018 року (проведення XVI позачергового з`їзду суддів України, де стаж був поставлений під сумнів) складав 17 років 5 міс 21 день.

З вищевказаних підстав ОСОБА_1 просив суд встановити факт, що станом на 19.12.2018 року стаж його професійної діяльності у сфері права складає 17 років 5 міс 21 день.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 10 травня 2019 року заяву ОСОБА_1 задоволено.

Встановлено факт, що станом на 19.12.2018 року стаж професійної діяльності ОСОБА_1 у сфері права складав 17 років 5 міс 21 день.

Не погоджуючись з рішенням суду, Рада суддів України подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, заяву залишити без розгляду. В обґрунтування своїх доводів Рада суддів зазначає, що даний спір має вирішуватися за правилами КАС України шляхом оскарження рішень, дій, бездіяльності суб`єкта владних повноважень, які, на думку позивача були порушені.

В засідання апеляційного суду представник Ради суддів України не з`явився, направив клопотання про відкладення розгляду справи, пославшись на зайнятість у підготовці позачергового з`їзду суддів.

Колегія суддів визнала причини неявки представника Ради суддів неповажними і такими, що не перешкоджають розгляду справи.

Заявник ОСОБА_1 в засідання апеляційного суду заявив клопотання про відкладення розгляду справи, пославшись на те, що його представник адвокат Лясковець О.В. повістку про виклик у судове засідання не отримав.

Розглянувши клопотання ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи, суд визнав його таким, що не підлягає задоволенню.

За змістом ст. 42 ЦПК України у справах окремого провадження учасниками справи є заявник, інші заінтересовані особи. Процесуальне становище представників сторін (заявників, заінтересованих осіб), у тому числі і адвокатів, визначено законодавцем як учасники судового процесу ( глава 4 параграф 2 ЦПК України).

За положенням ст.128 ЦПК України судові повістки про виклик у судове засідання надсилаються учасникам справи. Обов`язку повідомляти представників учасників справи про час і місце розгляду справи дана норма права не містить.

За вказаних обставин не направлення судом апеляційної інстанції повістки про виклик у судове засідання представникові заявника не є підставою для відкладення розгляду справи.

Заявник ОСОБА_1 повістку про виклик у судове засідання отримав завчасно - 16 жовтня 2019 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення судової повістки, і мав достатньо часу для повідомлення свого представника про час і місце розгляду справи.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, оскаржуване рішення - скасуванню із закриттям провадження у справі з огляду на такі обставини.

Згідно ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку із закриттям провадження у справі, якщо порушено правила юрисдикції загальних судів, визначені ст.ст.19-22 цього кодексу.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ч.ч.1,2,5 ст. 263 ЦПК України).

Рішення суду першої інстанції не відповідає вказаним вимогам з огляду на таке.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересіву будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах установленої компетенції.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Згідно ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до ч.2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

У п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» судам роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

Таким чином, юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника.

Справи про встановлення юридичних фактів можуть бути предметом розгляду суду в порядку окремого провадження за таких умов: факти, які підлягають встановленню, повинні мати юридичний характер, тобто відповідно до закону викликати юридичні наслідки: виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав громадян або організацій. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети - ні.

Зазначене також вказано у п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», а саме: звернуто увагу суддів на те, що відповідно до ст.ст. 255, 271 ЦПК України в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо, зокрема, встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 ЗУ «Про Вищу раду правосуддя» від 21.12.2016 № 1798-VIII, на посаду члена Вищої ради правосуддя може бути обраний (призначений) громадянин України, не молодший тридцяти п`яти років, який володіє державною мовою, має вищу юридичну освіту та стаж професійної діяльності у сфері права не менше п`ятнадцяти років, належить до правничої професії та відповідає критерію політичної нейтральності.

Згідно з ч.7 ст.9 Закону №1798-VIII, секретаріат Вищої ради правосуддя забезпечує проведення спеціальної перевірки стосовно кандидатів для обрання членами Вищої ради правосуддя відповідними з`їздами або конференцією. Секретаріат Вищої ради правосуддя передає органу, який скликає відповідний з`їзд або конференцію, висновок про результати спеціальної перевірки, а також висновок про відповідність кандидата та його документів вимогам, встановленим цим Законом.

Звертаючись до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, ОСОБА_1 вказав, що питання зі стажем професійної діяльності у заявника виникло 19.12.2018 року під час проведення XVI позачергового з`їзду суддів України. Складність у визначенні стажу професійної діяльності у сфері права, виникла у заявника в ході реалізації його бажання бути обраним на вказану посаду та від встановлення факту наявності у нього відповідного стажу професійної діяльності у сфері права.

Тобто, у ОСОБА_1 фактично виник спір в процедурі його обрання (прийняття) на публічну службу, а саме останній не погоджується з висновками секретаріату Вищої ради правосуддя щодо відсутності у нього необхідного професійного стажу у сфері права, тобто існує спір про право бути обраним на посаду члена Вищої ради правосуддя.

Частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) передбачено право кожної особи звернутися до адміністративного суду, якщо вона вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Відповідно до частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій. Зокрема, юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).

Вища рада правосуддя є суб`єктом владних повноважень, незалежним конституційним органом державної влади та суддівського врядування, який діє в Україні на постійній основі для забезпечення незалежності судової влади, її функціонування на засадах відповідальності, підзвітності перед суспільством, формування доброчесного та високопрофесійного корпусу суддів, додержання норм Конституції і законів України, а також професійної етики в діяльності суддів і прокурорів.

Статтею 3 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» визначенні її повноваження, у тому числі і щодо утворення органів для розгляду справ щодо дисциплінарної відповідальності суддів.

Ухвалюючи рішення про встановлення юридичного факту, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що існує спір про право ОСОБА_1 бути обраним на посаду члена Вищої ради правосуддя. Вказана обставина відповідно до ч.2 ст.315 ЦПК України унеможливлює розгляд справи в порядку окремого провадження за правилами цивільного судочинства.

За характером вказаний спір є публічно - правовим, а такі спори відповідно до ст. 19 КАС України підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

Якщо вирішення спору має відбуватися в позовному провадженні за правилами адміністративного судочинства, то згідно з вимогами пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження.

Аналіз вищевикладених норм закону дає підстави вважати, що під час ухвалення рішення у вказаній справі, суд першої інстанції неповно та не всебічно з`ясував обставини справи, надав не належну оцінку доказам, у зв`язку з чим порушив норми процесуального та матеріального права.

За таких підстав, апеляційний суд вважає необхідним задовольнити апеляційну скаргу, рішення суду першої інстанції в цій справі скасувати із закриттям провадження у справі.

Вимоги Ради суддів про залишення заяви ОСОБА_1 без розгляду задоволенню не підлягають, оскільки наслідком порушення предметної юрисдикції є закриття провадження справі, а не залишення заяви без розгляду.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Ради суддів України задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 10 травня 2019 року у цій справі скасувати із закриттям провадження у справі.

Роз`яснити ОСОБА_1 його право на звернення до суду з позовом в порядку адміністративного судочинства

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Головуючий:

Судді: