ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«15» жовтня 2019 року

м. Харків

справа № 644/3252/18-ц

провадження 22ц/818/3768/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Бровченка І.О., Колтунової А.І.,

за участю секретаря - Колосовської А.Р.,

учасники справи:

позивач - Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_1 ,

відповідач за зустрічним позовом - Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі»

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 15 травня 2019 року в складі судді Сітало А.К.

в с т а н о в и в:

У травні 2018 року Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за опалення та гарячу воду.

Позовна заява мотивована тим, що ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 11 серпня 2017 року скасовано судовий наказ від 26 червня 2017 року про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за послуги з централізованого опалення та гарячої води.

Зазначив, що за адресою: АДРЕСА_1 мешкає ОСОБА_1 , який є споживачем послуг з централізованого опалення та гарячої води.

Вказав, що відповідач має заборгованість перед підприємством за період з 20 квітня 2014 року по 31 березня 2018 року в розмірі 37 576,38 грн. Також відповідачу нараховано три процента річних в розмірі 1127,49 грн. та інфляційні витрати - 4942,16 грн.

Просив стягнути з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» заборгованість за послуги з централізованого опалення та підігріву холодної води для потреб гарячого водопостачання в розмірі 37 576,38 грн., а також три процента річних - 1127,49 грн., інфляційні витрати - 4942,16 грн. та судовий збір - 1762,00 грн.

Не погоджуючись з позовними вимогами, у липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зустрічним позовом до Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» про захист прав споживачів та відшкодування моральної шкоди, який в подальшому уточнив.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що підприємством не підготовлено та не укладено з ним договір про надання послуг, не дивлячись на його заяви; що відповідач умисно намагається нанести йому шкоду, у зв`язку з чим він не має можливості сплатити послугу за відсутності договору.

Вказав, що нарахування заборгованості не відповідає дійсності, оскільки в опалювальний період сплата має бути максимум 924,44 грн., однак у відомості відповідача зазначено - 2529,70 грн.

Вважав, що відповідач займається нечесною підприємницькою діяльністю, оскільки забороняється вимагати оплату послуги, якщо споживач не надав згоду на її отримання, а будь-яка угода з використанням нечесної підприємницької діяльності є недійсною.

Зазначив, що матеріали справи містять довідку про склад сім`ї та прописку, яка містить його персональні дані, у зв`язку з чим вважав, що відповідач незаконно збирає, зберігає, використовує та розповсюджує його персональні дані.

Вказав, що 07 липня 2018 року він вперше отримав квитанцію на оплату послуг від підприємства, в якій і виявив незаконне використання його персональних даних, а також те, що заборгованість значно відрізняється від заборгованості, яка заявлена відповідачем у позові, а саме 56 434,44 грн. Також, в ній зазначено особовий рахунок, який може бути відкрито лише на підставі відповідного договору.

Вважав, що зазначена сума в квитанції порочить його честь і гідність, оскільки квитанція не знаходилась у поштовій скринці, а була зверху ній, у зв`язку з чим кожна особа могла зробити висновок про те, що у нього є заборгованість, факт існування якої не доведено або взагалі не відповідає дійсності.

Зазначив, що у зв`язку з публікацією недостовірних даних щодо заборгованості він зазнав моральної шкоди, яку він оцінює в розмірі 357 504,00 грн., однак шкода повинна бути стягнута за кожну публікацію цих недостовірних даних, тобто за останні три роки за кожен місяць, що становить 12 870 144,00 грн. Також, моральну шкоду спричинено йому у зв`язку із втручанням в особисте життя шляхом зберігання, використання та розповсюдження персональних даних, яку він оцінює в розмірі 357 504,00 грн., однак шкода повинна бути стягнута за кожну публікацію цих недостовірних даних, тобто за останні три роки за кожен місяць, що становить 12 870 144,00 грн. Таким чином, загальний розмір моральної шкоди складає 25 740 288,00 грн.

Вказав, що моральну шкоду, спричинену представником відповідача ОСОБА_2 шляхом зберігання, використання та розповсюдження персональних даних оцінює в розмірі 357 504,00 грн.

Зазначив, що судовий наказ, який видано 26 червня 2017 року Орджонікідзевським районним судом м. Харкова про стягнення з нього на користь підприємства заборгованості в розмірі 27 340,88 грн. має бути скасований, оскільки його видано з порушенням вимог чинного законодавства.

Просив зобов`язати Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» припинити нечесну підприємницьку діяльність щодо нього, і виконати вимоги законів та Статуту підприємства та зобов`язати підготувати та укласти з ним договір на надання послуг опалення і гарячого водопостачання; стягнути з Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» моральну шкоду в розмірі 12 870 144,00 грн.; стягнути з представника Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» Винницького М. В. моральну шкоду в розмірі 357 504,00 грн.; зобов`язати відповідача передати йому будь-які персональні документи дані, які зберігаються у відповідача та заборонити збирати і використовувати їх в майбутньому; покласти зобов`язання щодо сплати нібито існуючої заборгованості за позовом реальному винуватцю її виникнення, тобто Комунальному підприємству «Харківські теплові мережі»; оштрафувати відповідача в порядку статті 188-39 КУпАП та статті 182 КК України; надати йому паспортні дані та ідентифікаційний код представника Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» для надання до виконавчої служби щодо стягнення моральної шкоди; скасувати рішення щодо видачі судового наказу по справі № 644/2364/17 провадження № 2-н/644/293/17 та не приймати його до уваги при розгляді даної справи.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 16 жовтня 2018 року зустрічний позов ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» про захист прав споживачів та відшкодування моральної шкоди прийнято до спільного розгляду з первісним позовом Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за опалення та гарячу воду.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 15 травня 2019 року позовні вимоги Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» - задоволено частково; стягнуто з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» заборгованість за послуги з централізованого опалення та підігріву холодної води для потреб гарячого водопостачання за період з 01 травня 2014 року по 31 березня 2018 року в розмірі 37 371,24 грн., три процента річних в сумі 1101,48 грн., з урахуванням інфляції - 4831,69 грн., а всього стягнуто - 43 304,41 грн.; стягнуто з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви у розмірі 962,00 грн. та за подання заяви про видачу судового наказу в розмірі 800,00 грн., а всього - 1762,00 грн.; в задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_1 - відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову Комунальному підприємству «Харківські теплові мережі» - відмовити в повному обсязі та задовольнити вимоги зустрічного позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважав, що суд не надав належної оцінки доказам у справі і як доводи апеляційної скарги виклав вимоги зустрічного позову. При цьому зазначив, що підприємство немає права стягувати з нього плату за послуги з централізованого опалення та гарячої води без укладання відповідного договору.

Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції від учасників справи не надходило.

В судове засідання учасники справи не з`явилися. Матеріали справи містять відомості про належне повідомлення учасників справи.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вимог закону, обставин справи, судова колегія вважає за можливе розглянути справу за відсутністю учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, рішення суду - залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що відсутність письмового договору між сторонами не є підставою для несплати послуг з централізованого опалення та гарячої води, які надаються Комунальним підприємством «Харківські теплові мережі», як виконавцем цих послуг, а доказів порушення Комунальним підприємством «Харківські теплові мережі» прав ОСОБА_1 як споживача при наданні цих послуг та спричинення шкоди ОСОБА_1 не наведено.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що в квартирі АДРЕСА_1 проживають ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , які є споживачами послуг з централізованого опалення та підігріву холодної води для потреб гарячого водопостачання, що підтверджується довідкою з місця проживання про склад сім`ї та прописку, наданої Комунальним підприємством «Жилкомсервіс» від 10 березня 2017 року за № 201 (а. с.5). Особовий рахунок № НОМЕР_1 відкрито на ОСОБА_1

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 11 серпня 2017 року заяву ОСОБА_1 про скасування судового наказу - задоволено; судовий наказ від 26 червня 2017 року, виданий Орджонікідзевським районним судом м. Харкова за заявою Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» про стягнення з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» заборгованості за централізоване опалення та гарячу воду у розмірі 21 655,66 грн., яка утворилась за період з 20 квітня 2014 року по 28 лютого 2017 року, індекс інфляції - 4204,77 грн., три процента річних - 680,25 грн. та витрати по сплаті судового збору - 800,00 грн., а всього 27 340,88 грн. - скасовано; роз`яснено Комунальному підприємству «Харківські теплові мережі» право на звернення з тією самою вимогою до суду в порядку позовного провадження (а. с.6).

Із відомостей нарахувань та сплати за теплову енергію з урахуванням періоду платежу ОСОБА_1 має перед Комунальним підприємством «Харківські теплові мережі» заборгованість за період з квітня 2014 року по березень 2018 року в розмірі 37 576,38 грн. (а. с.10-11).

Як вбачається з відомостей нарахувань інфляційних втрат та три процента річних за період з квітня 2015 року по березень 2018 року ОСОБА_1 нараховано три процента річних в сумі 1101,48 грн., інфляційні втрати в сумі 4831,69 грн. (а. с.9).

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 09 грудня 2011 року, яке ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 28 лютого 2012 року залишено без змін по справі № 2029/2-2459/11 за позовом Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за опалення та гарячу воду, позовні вимоги Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» - задоволено частково; стягнуто з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» заборгованість за опалення і гарячу воду за період з 01 жовтня 2008 року по 30 квітня 2011 року в сумі 8461,24 грн., в іншій частині - відмовлено (а. с.35, 36).

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 28 жовтня 2015 року по справі № 644/2603/15-ц за позовом Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за опалення та гарячу воду та позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» про захист прав споживачів, стягнення матеріальної та моральної шкоди, позовні вимоги Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» - задоволено; стягнуто з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» заборгованість за послуги з централізованого теплопостачання та гарячу воду за період з 01 травня 2011 року по 30 квітня 2014 року в сумі 10 304,56 грн. та судовий збір в сумі 243,60 грн.; в позові ОСОБА_1 - відмовлено (а .с.37-38).

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 18 лютого 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задоволено частково; рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 28 жовтня 2015 року - змінено; стягнуто з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» заборгованість за послуги з централізованого теплопостачання та гарячу воду за період з 01 липня 2011 року по 30 квітня 2014 року в сумі 10 017,29 грн., в іншій частині рішення суду залишити без змін (а. с.39-40).

В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема, права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд (пункти 41 і 60 Доповіді «Верховенство права», схваленої Венеційською Комісією на 86-му пленарному засіданні, місто Венеція, 25-26 березня 2011 року).

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.

Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б. В. проти Нідерландів» («Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands») від 27 жовтня 1993 року, заява № 14448/88, § 33).

Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема, принципів рівності та змагальності сторін.

За визначенням, наданим у статті 1 цього Закону, житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Предметом регулювання цього Закону є правовідносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг. Суб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, власники, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг (стаття 3).

Відповідно до статей 67, 162 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, електричну і теплову енергію тощо) визначається за затвердженими у встановленому порядку тарифами.

Відповідно до статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року із змінами та доповненнями та пункту 30 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року за № 630 споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Згідно з пунктом 18 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, постачання холодної та гарячої води, плата за житлово-комунальні послуги вноситься власниками квартир, наймачами та орендарями щомісяця, не пізніше 20 числа, що настає за розрахунковим. Плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води або до затверджених нормативів (норм) споживання.

Частиною 6 статті 19 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Відповідно до вимог статті 25 Закону України «Про теплопостачання» у разі відмови оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується в судовому порядку.

Разом з тим відповідно до загальних умов виконання зобов`язання, установлених статтею 526 ЦК України, зобов`язання повинне виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов`язань.

Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Зобов`язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов`язанням.

Отже, правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням.

З огляду на викладене слід дійти висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, у якому, серед інших прав та обов`язків сторін, на боржників покладено певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому відповідає право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплати грошей за надані послуги з застосуванням статті 625 ЦК України, яка передбачає нарахування індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми.

За положеннями статей 319, 322 ЦК України власність зобов`язує. Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з пунктом 21 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, у разі відсутності у квартирі та на вводах у багатоквартирний будинок засобів обліку води і теплової енергії плата за надані послуги справляється згідно з установленими нормативами споживання: з централізованого опалення - з розрахунку за 1 кв. метр (куб. метр) опалюваної площі (об`єму) квартири (будинку садибного типу) та з урахуванням фактичної температури зовнішнього повітря і фактичної кількості днів надання цієї послуги в місяці, який є розрахунковим.

Нарахування за опалення по житловим квартирам в будинках, в яких не встановлено будинковому засобу обліку теплової енергії, виконується, виходячи з вартості опалення в поточному місяці та опалювальної площі квартири. Виходячи з тарифу за 1Гкал кожного місяця, виконується розрахунок фактичних витрат теплової енергії та вартість опалення 1 кв. м. опалювальної площі.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_1 є споживачем послуг з централізованого опалення та гарячої води. Письмовий договір в матеріалах справи відсутній.

Однак, сам по собі факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати отриманих послуг у повному обсязі, оскільки згідно зі статтею 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають також із дій осіб, які породжують такі права та обов`язки, і такою дією є реальне надання послуг та їх отримання відповідачами.

Зазначену правову позицію викладено у постановах Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року № 6-2951цс15 та від 30 жовтня 2013 року № 6-59цс13, постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року, справа № 904/7183/17, провадження № 12-153гс18, постанові Верховного Суду від 07 лютого 2018 року, справа № 521/6969/15-ц, провадження № 61-202св18.

Матеріали справи не містять доказів того, що квартиру ОСОБА_1 відключено від цих послуг. Таким чином, заборгованість за надані послуги з 01 травня 2014 року по 31 березня 2018 року з урахуванням періоду, за який судовим рішенням вже стягнуто заборгованість, та подачею заяви про видачу судового наказу, становить 37 371, 24 грн., три відсотка річних - 1101, 48 грн. та індекс інфляції - 4831, 69 грн.

Доводи ОСОБА_1 щодо того, що розрахунок послуг зроблено на двох споживачів на підставі довідки з місця проживання та склад сім`ї та прописку, яка не може бути підставою для розрахунку, оскільки не існує такого поняття як «прописка», а будь-яка довідка про місце реєстрації не є доказом місця проживання та не може бути підставою та доказів і розрахунку споживання послуги за місцем проживання, є необґрунтованими, виходячи з наступного.

За змістом частини 2 статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», чинного на час виникнення спірних правовідносин, учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник.

Солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема, у разі неподільності предмета зобов`язання (стаття 541 ЦК України).

Згідно з частинами першою та четвертою статті 543 ЦК України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Виконання солідарного обов`язку у повному обсязі одним із боржників припиняє обов`язок решти солідарних боржників перед кредитором.

Частиною першою статті 544 ЦК України встановлено, що боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього.

Таким чином, обов`язок зі сплати комунальних послуг несуть як власник майна, так і особи, які є споживачами таких послуг.

При цьому, кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Матеріали справи свідчать про те, що у квартирі зареєстровані ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , які є споживачами послуг позивача за первісним позовом. Квартира приватизована. Власником її є ОСОБА_1 Доказів того, що споживачем послуг позивача за первісним позовом є тільки ОСОБА_1 та того, що він звертався до позивача за первісним позовом з заявами щодо того, що ОСОБА_4 не користується послугами позивача за первісним позовом матеріали справи не містять.

Тому, в даному випадку відповідає за невиконання грошового зобов`язання власник, яким є ОСОБА_1 та який в разі виконання обов`язку зі сплати комунальних послуг не позбавлений можливості звернутися зі зворотною вимогою до другого споживача у порядку регресу.

Ухвалюючи рішення в частині задоволення позову Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» та стягуючи з ОСОБА_1 заборгованість в розмірі 37 371, 24 грн., три відсотка річних - 1101, 48 грн. та індекс інфляції - 4831, 69 грн., суд першої інстанції правильно виходив з того, що в період стягнення заборгованості необхідно включити період стягнення, за яким 26 червня 2017 року видано судовий наказ та 11 серпня 2017 року за заявою ОСОБА_1 скасовано, оскільки заява про видачу судового наказу, виходячи з вимог частини 2 статті 264 ЦК України, перериває перебіг строку позовної давності.

Посилання ОСОБА_1 на те, що з нього стягнуто судовий збір, хоча на підставі статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» він звільнений від його сплати, є необґрунтованими, виходячи з наступного.

У статті 5 Закону України «Про судовий збір» визначено перелік пільг щодо сплати судового збору, проте системний і комплексний аналіз зазначеного Закону і статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» дає правові підстави зробити висновок про те, що сама по собі відсутність такої категорії осіб у переліку осіб, які мають пільги щодо сплати судового збору, встановленому статтею 5 Закону України «Про судовий збір», не може безумовно означати те, що споживачі такої пільги не мають, оскільки така пільга встановлена спеціальним законом, який гарантує реалізацію та захист прав споживачів.

Стаття 5 Закону України «Про судовий збір» не містить вичерпного переліку осіб, яким надано пільги щодо сплати судового збору, як і не містить позиції про те, що пільги надаються лише за пред`явлення позову. Спеціальний закон, звільнивши споживачів від сплати судового збору за подання позову зазначив, що вони звільняються з метою захисту своїх порушених прав (ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Відповідно до частини 3 статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, пов`язаними з порушенням їх прав.

Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судовий збір» у частині 3 статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» (Відомості Верховної Ради України, 2006 року, N 7, ст.84) слова «державного мита» замінені словами «судового збору».

Отже, при прийнятті Закону України «Про судовий збір» законодавець передбачив можливість застосування Закону України «Про захист прав споживачів» при визначенні пільг певних категорій осіб щодо сплати судового збору.

У постановах Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року у справі № 6-185цс17 та від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-916цс17 висловлена правова позиція про те, що споживач звільняється від сплати судового збору лише при поданні позовної заяви і має сплатити судовий збір за подання до суду, зокрема апеляційної скарги.

Відступаючи від практики Верховного Суду України, колегія суддів Великої Палати Верховного Суду вважає, що порушені права можуть захищатись як у суді першої інстанції (при пред`явленні позову), так і на наступних стадіях цивільного процесу, а саме при апеляційному перегляді. Ці стадії судового захисту є єдиним цивільним процесом, завдання якого є справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушеного права.

ОСОБА_1 дійсно є споживачем, проте в даному випадку за первісним позовом Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до нього про стягнення заборгованості за опалення та гарячу воду не є позивачем по справі, а виступає боржником (відповідачем) у цій справі.

Таким чином, суд першої інстанції, задовольняючи частково позовні вимоги Комунального підприємства «Харківські теплові мережі», обґрунтовано вирішив питання щодо судових витрат у відповідності до вимог статті 141 ЦПК України та стягнув з ОСОБА_1 , як відповідача у справі за позовом Комунального підприємства «Харківські теплові мережі», судовий збір.

Погоджується судова колегія і з висновком суду щодо відмови ОСОБА_1 в задоволенні зустрічного позову, оскільки доказів порушення Комунальним підприємством «Харківські теплові мережі» його прав як споживача матеріали справи не містять і до суду апеляційної інстанції їх не надано.

Так, статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Агресивною вважається підприємницька практика, яка фактично містить елементи примусу, докучання або неналежного впливу та істотно впливає чи може вплинути на свободу вибору або поведінку споживача стосовно придбання продукції.

Як агресивні забороняються такі форми підприємницької практики: 1) створення враження, що споживач не може залишити приміщення продавця (виконавця) без укладення договору або здійснення оплати; 2) здійснення тривалих та/або періодичних візитів до житла споживача, незважаючи на вимогу споживача про припинення таких дій або залишення житла; 3) здійснення постійних телефонних, факсимільних, електронних або інших повідомлень без згоди на це споживача; 4) вимога оплати продукції, поставленої продавцем (виконавцем), якщо споживач не давав прямої та недвозначної згоди на її придбання.

Стаття 19 Закону встановлює також правові наслідки нечесної підприємницької практики, які полягають в тому, що правочини, здійснені з її використанням, є недійсними.

Доказів того, що відповідач за зустрічним позовом при наданні ОСОБА_1 послуг з централізованого опалення та гарячої води займається нечесною підприємницькою практикою, матеріали справи не містять і до суду апеляційної інстанції їх не надано. Квитанції на оплату послуг, які були направлені на адресу ОСОБА_1 , містять інформацію щодо стану особового рахунку, наявності заборгованості за надані послуги, а не свідчать про нечесну підприємницьку практику відповідача за зустрічним позовом.

Таким чином, всупереч вимогам статей 77, 78 ЦПК України ОСОБА_1 не довів наявності в діях відповідача дій або бездіяльності, що могли б бути кваліфіковані як нечесна підприємницька практика.

Відповідно до статті 25 Закону України «Про теплопостачання» основним обов`язком споживача теплової енергії є, зокрема, своєчасне укладання договору з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії.

Посилання ОСОБА_1 на те, що Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» повинен виконати вимоги законів та Статуту підприємства і підготувати та укласти з ним договір на надання послуг опалення і гарячого водопостачання, є необґрунтованими, оскільки саме на споживача таких послуг покладено обов`язок на своєчасне укладення договору на постачання теплової енергії.

Матеріали справи не містять звернень ОСОБА_1 до відповідача за зустрічним позовом про укладання договору.

Що стосується відшкодування моральної шкоди слід зазначити наступне.

Відповідно до положень статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, серед іншого, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, а згідно статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За правилами, передбаченими статтями 16, 23 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї, у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна, приниженні честі, гідності та ділової репутації.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 (з наступними змінами) «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» шкода, заподіяна особі і майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в пунктах 4, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», з подальшими змінами та доповненнями, відповідно до ст. 137 ЦПК України у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин.

Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Із змісту зустрічного позову вбачається, що відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 обгрунтовує тим, що 07 липня 2018 року він вперше отримав квитанцію на оплату послуг від підприємства, в якій і виявив незаконне використання його персональних даних, а також те, що заборгованість значно відрізняється від заборгованості в розмірі 56 434,44 грн., яка заявлена відповідачем у позові. Також, в ній зазначено особовий рахунок, який може бути відкрито лише на підставі відповідного договору.

Вважав, що зазначена сума в квитанції порочить його честь і гідність, оскільки квитанція не знаходилась у поштовій скринці, а була зверху ній, у зв`язку з чим кожна особа могла зробити висновок про те, що у нього є заборгованість, факт існування якої не доведено або взагалі не відповідає дійсності, це і є підставою для відшкодування моральної шкоди.

Однак, належних доказів не надав та не довів наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вину заподіювача в її заподіянні; не вказав, чим підтверджується факт заподіяння йому моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру.

Таким чином, вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат не має.

Керуючись ст. ст.367, 368, п. 2 ч. 1 ст.374, ст. 375, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 15 травня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді І.О. Бровченко

А.І. Колтунова

Повний текст постанови складено 21 жовтня 2019 року.