ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 643/7010/18

Провадження № 22-ц/818/3555/19

17 жовтня 2019 року

м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Тичкової О.Ю.,

суддів - Котелевець А.В., Піддубного Р.М.,

за участю секретаря судового засідання Сидорчук М.О.,

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , на заочне рішення Московського районного суду м. Харкова, ухвалене 20 травня 2019 року у складі судді Мельникової І.Д. (повний текст рішення складений 29 травня 2019 року), -

установив:

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратилиправо користування житловим приміщенням, а саме 63/100 квартири АДРЕСА_1 .

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_3 є власником 63/100 частини квартири АДРЕСА_1 (надалі Квартира). У квартирі окрім позивача також зареєстровані донька ОСОБА_5 , дядько ОСОБА_6 та брат ОСОБА_3 . З 2012 року ОСОБА_6 та ОСОБА_3 у Квартирі не проживають, комунальні платежі не сплачують, участі в утриманні Квартири не приймають. Реєстрація Відповідачів у Квартирі порушує права позивача як власника. У 2014 році ОСОБА_3 вже зверталася із аналогічним позовом до суду. Однак у його задоволенні їй було відмовлено через недоведеність. 6 грудня 2014 року ОСОБА_3 надав нотаріально посвідчену згоду на задоволення позову про визнання його таким, що втратив право користування Квартирою.

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 20 травня 2019 рокуу задоволені позову ОСОБА_3 було відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що суду не надано достатньо належних та допустимих доказів, які підтверджують факт не проживання відповідачів у Квартирі понад один рік без поважних причин.

В поданій 10 червня 2019 року апеляційній скарзі на рішення суду ОСОБА_7 , який діє в інтересах ОСОБА_3 , посилаючись на не дослідження судом всіх доказів, не встановлення всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, порушення норм матеріального і процесуального права, просить рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не розглянув клопотання позивача про виклик у судове засідання свідків, які могли б підтвердити відсутність відповідачів у Квартирі з 2012 року. Безпідставно не врахував нотаріально засвідчену заяву ОСОБА_3 про згоду на задоволення позову про визнання його таким, що втратив право користування Квартирою від 6.12.2014. Також судом не взято до уваги відсутність заперечень з боку відповідачів на задоволення позову, відсутність зустрічних позовів про вселення. Відповідачі не належать до членів сім`ї позивача, не проживають у Квартирі більше одного року, домовленість про порядок користування Квартирою з ОСОБА_3 відсутня.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до п.п. 1,4 ч.1, ч.2 ст. 376 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Як установлено судовим розглядом і вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_3 є власницею 63/100 частин комунальної квартири АДРЕСА_1 (надалі Квартира) на підставі договору купівлі-продажу квартири № 5-3435 від 23.06.1998 (т.1 а.с. 9-10).

Згідно довідки дільниці № 30 комунального підприємства «Жилкомсервіс» від 15.05.2018 у належній ОСОБА_3 Квартирі зареєстровані окрім неї, ОСОБА_5 (донька), ОСОБА_6 (дядько), ОСОБА_3 (брат).

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.

Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Підстави втрати членом сім`ї власника житла права користування цим житлом передбачені частиною другою статті 405 ЦК України, згідно з якою член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

В матеріалах справи міститься копія акту від 24.04.2014, підписи в якому завірені керівником дільниці № 30 КП «Жилкомсервіс», відповідно до якого ОСОБА_8 та її сусіди, ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 підтвердили, що ОСОБА_3 не проживає у Квартирі з листопада 2011 року до дати складення акту, а ОСОБА_6 - з серпня 2012 року по дату складання акту (т.1 а.с. 13).

За нотаріально посвідченою заявою ОСОБА_3 , який проживає у Сполучених Штатах Америки, від 6 грудня 2014 року він не заперечував проти визнання його таким, що втратив право користування Квартирою (т.1 а.с. 15).

У 2014 році ОСОБА_3 вже зверталася до відповідачів із аналогічним позовом, у задоволенні якого їй було відмовлено через його недоведеність (т.1 а.с. 16-19).

Актом від 24.07.2014, підписаним ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 було підтверджено, що ОСОБА_3 не проживає у Квартирі з листопада 2011 року до дати складення акту, а ОСОБА_6 - з серпня 2012 року по дату складання акту (т.1 а.с. 14). Підписи акту завірені керівником дільниці № 30 КП «Жилкомсервіс».

В суд апеляційної інстанції представником позивача була надана відповідь Харківської місцевої прокуратури № 4 від 10.07.2019 за № 04-21-40-19, відповідно до якої ОСОБА_6 та ОСОБА_3 протягом 2016-2019 років до місцевої прокуратури із заявами про перешкоджання у користуванні Квартирою не зверталися (т.1 а.с. 212).

Така ж інформація міститься у відповіді Московського ВП ГУНП № 110а-з/119-67/01 від 19.06.2019 (т.1 а.с. 220).

Опитані працівниками Московського ВП ГУНП в Харківській області за заявою позивача сусіди повторно підтвердили, що ОСОБА_6 та ОСОБА_3 у Квартирі тривалий час не проживають (т.2 а.с. 4).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.ч. 1,2 ст.77 ЦПК України).

Враховуючи перелічені вище докази, колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції про недоведеність не проживання ОСОБА_6 та ОСОБА_3 у належній позивачу Квартирі більше року без поважних причин. Згідно нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_3 від 6.12.2014 він проживає в іншій країни. Судова кореспонденція для відповідачів повертається до суду не врученою. Тому колегія суддів уважає, що позивач ОСОБА_3 довела належними та допустимими доказами, що ОСОБА_6 та ОСОБА_3 протягом року у Квартирі не проживають.

Тому апеляційну скаргу ОСОБА_4 , подану в інтересах ОСОБА_3 , належить задовольнити, рішення суду першої інстанції - скасувати. Ухвалити нову постанову, якою позов задовольнити.

Враховуючи положення ч.13 ст.141 ЦПК України, зі ОСОБА_6 та ОСОБА_3 на користь позивача належить стягнути по 1857 грн 80 коп. з кожного судового збору, сплаченого при подачі позовної заяви та апеляційної скарги ((1409,6+2306)/2) (т.1 а.с. 8, 180).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України, суд -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити.

Заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 20 травня 2019 року скасувати, ухвалити нову постанову.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 такими, що втратилиправо користування житловим приміщенням, а саме 63/100 квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути зі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір по 1857 (одній тисячі вісімсот п`ятдесят сім) гривень 80 (вісімдесят) копійок кожний.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і підлягає оскарженню в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 17 жовтня 2019 року.

Головуючий О. Ю. Тичкова

Судді А.В. Котелевець

Р.М. Піддубний