Єдиний унікальний номер 236/2836/18 Номер провадження 22-ц/804/516/19
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 березня 2019 року м. Бахмут Донецька область

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Канурної О.Д.,

суддів: Мальованого Ю.М., Соломахи Л.І.,

за участю секретаря Розпутько Я.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті Донецької області апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 30 листопада 2018 року у цивільній справі № 236/2836/18 за позовною заявою ОСОБА_1, в інтересах якої діє Стасюк Вячеслав Олексійович до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, заробітної плати за час вимушеного простою, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку, вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку, (суддя першої інстанції Саржевська Ірина Віталіївна), -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2018 року ОСОБА_1, в інтересах якої діє Стасюк Вячеслав Олексійович звернулася до Краснолиманського міського суду Донецької області з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, заробітної плати за час вимушеного простою, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку, вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку.

В обґрунтування позовної заяви позивач посилається на те, що безперервно з 28 липня 1982 року по 17 липня 2017 року перебувала у трудових відносинах з Публічним акціонерним товариством «Українська залізниця» в особі структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця».

З 05 липня 2011 року позивач працювала на посаді заступника начальника фінансово-економічного відділу структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця».

17 липня 2017 року згідно наказу № 1896-ос від 17.07.2017 року позивач була звільнена у зв'язку із скороченням штату працівників за п.1 ст.40 КЗпП України на підставі наказу Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» від 28.04.2017 року № 645-НЗ-1, виданого структурним підрозділом «Луганська дирекція залізничних перевезень Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця».

В наказі зазначено, що позивач має право на одноразову грошову допомогу у розмірі одного середньомісячного заробітку та компенсацію за 36 днів відпустки.

Але, відповідач після звільнення позивача не здійснив з нею повний розрахунок по заробітній платі та іншим виплатам.

Відповідно до наказу в.о. начальника Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» від 15.03.2017 року №384-Н, у зв'язку з відсутністю організаційних та технічних умов для здійснення господарської діяльності, викликаних перекриттям усіх залізничних колій, що ведуть до лінії розмежування, встановлено початок простою по причинах, не залежних від робітників з 0:00 год. 20.03.2017 року для всіх працівників виробничого підрозділу «Луганський відділ служби матеріально-технічного забезпечення». Під час простою встановлено щоденний режим роботи з обов'язковою явкою всіх працівників на робочі місця, які повинні розписуватися в «Журналі обліку приходу-уходу працівників, які знаходяться на простої». Оплату за час простою провести з розрахунку двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу) за весь час простою.

Після свого звільнення позивач неодноразово зверталась до відповідача із усними заявами щодо виплати боргу по зазначених вище сумах, але її вимоги ігноруються.

25 вересня 2018 року ОСОБА_1, в інтересах якої діє Стасюк Вячеслав Олексійович уточнила свої позовні вимоги (а.с. 88).

Позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі за березень 2017 року в сумі 14060,55 грн., компенсацію за невикористану відпустку в сумі 15672,80 грн., заробітну плату за час вимушеного простою в сумі 18381,34 грн., вихідну допомогу при звільненні у зв'язку із скороченням штату працівників в сумі 10543,40 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 112119,58 грн., а всього 170777,67 грн. Зобов'язати відповідача утримати з цієї суми податок з доходів фізичних осіб та інші обов'язкові платежі.

Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 30 листопада 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1, представник позивача - адвокат Стасюк Вячеслав Олексійович, до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, заробітної плати за час вимушеного простою, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку, вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку задоволено частково.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість з виплати заробітної плати (в тому числі: за час вимушеного простою, компенсацію за невикористані дні відпустки, вихідну допомогу) за березень-липень 2017 року в розмірі 44684,67 грн. (без утримання із цієї суми передбачених законом податків та зборів).

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави судовий збір в розмірі 535,65 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Допущено негайне виконання рішення в частині стягнення заробітної плати у межах суми платежу за один місяць.

Із вказаним рішенням суду не погодився відповідач - Акціонерне товариство «Українська залізниця» та подав апеляційну скаргу, яка разом з матеріалами справи надійшла до Донецького апеляційного суду 09 січня 2019 року.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 14 січня 2019 року, апеляційна скарга Акціонерного товариства «Українська залізниця» була залишена без руху у зв'язку з неправильним найменуванням відповідача і відсутністю довіреності представника відповідача.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 12 лютого 2019 року відкрито апеляційне провадження у даній цивільній справі та надано позивачу строк для надання відзиву на апеляційну скаргу в письмовій формі до 19 лютого 2019 року.

Копії ухвал про відкриття апеляційного провадження учасниками справи отримані (а.с. 169,170,171), копія апеляційної скарги відповідача позивачем отримана (а.с 170). До Донецького апеляційного суду надійшов відзив від позивача по справі (а.с. 172-173).

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального права та неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи. Вказує, що суд першої інстанції безпідставно відхилив надані відповідачем розрахунки компенсації за невикористані дні відпустки та вихідної допомоги при звільненні. Вважає, що суд першої інстанції помилково не застосував Науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16.01.2018 року до всіх позовних вимог. Надані позивачем докази на підтвердження позовних вимог вважає неналежними та такими, що не підтверджують нарахування заробітної плати та наявність заборгованості. Вважає, що суд першої інстанції помилково встановив факт наявності заборгованості із заробітної плати.

Відповідач просить апеляційний суд рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 30 листопада 2018 року по справі № 236/2836/18 в частині стягнення 44684,67 грн. скасувати та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в частині стягнення 44684,67 грн., судові витрати за подання апеляційної скарги віднести за рахунок позивача.

В судове засідання апеляційного суду представник відповідача - Акціонерного товариства «Українська залізниця» не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 187).

В судове засідання апеляційного суду позивач ОСОБА_1 не з'явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 189).

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином були повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга відповідача - Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно частини 2 вказаної вище статті, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 1 статті 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи; порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права.

Право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами КЗпП, Законом України «Про оплату праці», а позивач перебувала у трудових відносинах з відповідачем до 17 липня 2017 року, виконувала свої трудові обов'язки в повному обсязі, а також при звільненні не отримала всі належні їй платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики ЄСПЛ.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач з 28 липня 1982 року по 17 липня 2017 року перебувала у трудових відносинах з Публічним акціонерним товариством «Українська залізниця» в особі структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця».

Згідно наказу № 1896-ос від 17.07.2017 року позивач була звільнена у зв'язку із скороченням штату працівників за п.1 ст.40 КЗпП України на підставі наказу Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» від 28.04.2017 року № 645-НЗ-1, виданого структурним підрозділом «Луганська дирекція залізничних перевезень Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця».

В наказі зазначено, що позивач має право на одноразову грошову допомогу у розмірі одного середньомісячного заробітку та компенсацію за 36 днів відпустки.

Як вбачається із відомостей на виплату грошей № 548 за березень 2017 року ОСОБА_1 отримала заробітну плату за першу половину березня 2017 року у розмірі 2090,31 грн. (а.с. 66-68), після чого інші виплати їй відповідачем не здійснювалися.

Задовольняючи частково позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по заробітній платі, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем підтверджено наявність заборгованості з виплати заробітної плати за березень 2017 року - липень 2017 року в розмірі 44684,67 грн. : березень - 9337,95 грн.; квітень - 4041,84 грн.; травень - 4041,84 грн., червень - 4041,84 грн., липень - 23221,20 грн. (з урахуванням компенсації за невикористані дні відпустки у розмірі 15672,80 грн. та вихідної допомоги - 10543,40 грн.

З такими висновками суду першої інстанції повністю погодитися не можливо.

Матеріалами справи доведено та відповідачем не оспорюється, що позивач перебувала з ним у трудових відносинах, з 05 липня 2011 року позивач працювала на посаді заступника начальника фінансово-економічного відділу структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця».

Доводи відповідача про відсутність первинних документів в структурному підрозділі «Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця»ПАТ «Укрзалізниця», що унеможливлює нарахування заробітної плати в період з 16 березня 2017 року по 17 липня 2017 року, є необгрунтованими.

Частиною 1 статті 94 КЗпПУ передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно з частиною 1 статті 47 КЗпПУ, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Суд наголошує, що відповідно до норм ст. ст. 115,116 КЗпП саме роботодавець повинен довести, що здійснив з працівником повний розрахунок у відповідності до норм законодавства.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Законом України від 02.09.2014 року № 1669-VII « Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» особливостей щодо строків розрахунку при звільненні, встановлених ст. 116 КЗпП України, не передбачено.

Згідно ч. 2 ст. 233 КЗпПУ, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

На підтвердження заявлених позовних вимог позивачем суду надано копію наказу в.о. начальника регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» від 15.03.2017 року № 384-Н про встановлення простою, оригінал якого має бути у відповідача, оскільки регіональна філія «Донецька залізниця» станом на час видання наказу 15 березня 2017 року була розташована на території, яка контролюється органами державної влади України, а саме, у м. Лиман Донецької області, там же здійснює адміністративну діяльність і її структурний підрозділ «Луганська дирекція залізничних перевезень».

На підтвердження виконання вказаного вище наказу про встановлення простою щодо явки працівників, які знаходяться на простої на робочі місця, позивачем суду надані копії табелів обліку робочого часу за березень - липень 2017 року, які підписані та згідно яких позивач в період з 16 березня 2017 року по 17 липня 2017 року згідно графіку роботи була на робочому місці протягом робочого часу (а.с. 51-57).

Відповідно до ст. 22 Закону України від 24.03.1995 року №108/95-ВР «Про оплату праці» суб'єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

Враховуючи, що в період встановленого регіональною філією «Донецька залізниця» простою, позивач на виконання наказу виходила на своє робоче місце до дня звільнення, на день її звільнення накази про встановлення простою скасовані не були, у відповідача відсутні підстави не здійснювати позивачу оплату за час простою.

Згідно правового висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, який викладений у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 243/5469/17, відомості щодо виплати заробітної плати не обмежуються лише первинною документацією роботодавця. Отже суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що відсутність у відповідача первинної документації не є підставою для не нарахування та не виплати позивачу заробітної плати.

Згідно Науково-правового висновку Торгово-промислової палати України щодо унеможливлення виконання обов'язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні працівників, спричиненого впливом дії форс - мажорних обставин (обставин непереборної сили) від 16.01.2018 року № 126 - 221 102, який складений на замовлення ПАТ "Укрзалізниця", встановлено, що:

- наказом регіональної філії "Донецька залізниця" № 688-Н від 13.05.2017 року "Про формування робочої комісії з опрацювання первинних документів щодо остаточного розрахунку працівників структурного підрозділу "Луганська дирекція залізничних перевезень" створена робоча комісія з працівників регіональної філії "Донецька залізниця" до моменту закінчення скорочення штату працівників Луганської дирекції залізничних перевезень з метою опрацювання документів вказаної дирекції, повноти утримань та перерахування податків і зборів, формування документів обліку та розрахунку заробітної плати, відображення господарських операцій в фінансовій звітності та з інших питань фінансової діяльності;

- наказом регіональної філії "Донецька залізниця" № 899-Н від 26.06.2017 року "Про введення в дію Порядку остаточного розрахунку працівників структурних підрозділів "Донецька дирекція залізничних перевезень" та "Луганської дирекції залізничних перевезень" уведено в дію Порядок остаточного розрахунку працівників структурних підрозділів "Донецька дирекція залізничних перевезень" та "Луганська дирекція залізничних перевезень", яким враховується нестандартна ситуація та особливості роботи регіональної філії "Донецька залізниця", оскільки частина структурних підрозділів та працівників знаходяться на тимчасово неконтрольованій Україною території, а виплата здійснюється на контрольованій території України регіональною філією "Донецька залізниця" через каси структурних підрозділів "Донецька дирекція залізничних перевезень" та "Луганська дирекція залізничних перевезень" за місцем їх знаходження (м. Лиман) та регламентується здійснення проведення остаточного розрахунку з працівниками структурних підрозділів відповідної дирекції робочими комісіями з опрацювання первинних документів щодо остаточного розрахунку з працівниками структурних підрозділів "Донецька дирекція залізничних перевезень" та "Луганська дирекція залізничних перевезень" (а.с. 69 - 84).

Відповідно до частини 2 ст. 30 Закону України від 24.03.1995 року № 108/95-ВР "Про оплату праці" роботодавець зобов'язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Враховуючи, що трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства або уповноваженим ним органом, за якою власник підприємства або уповноважений ним орган зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату (частина перша ст. 21 КЗпП України), що обов'язок організувати бухгалтерський облік на підприємстві покладено на власника або уповноважений ним орган, саме відповідач має довести, що він виплатив позивачу заробітну плату.

Враховуючи, що відповідач в порушення Закону України від 16.07.1999 року № 996-XIV "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", Закону України від 24.03.1995 року №108/95-ВР "Про оплату праці" не надав суду першої інстанції документів ні про нараховану позивачу заробітну плату за період з 16 березня 2017 року по 17 липня 2017 року, ні про наявність заборгованості по заробітній платі за цей період, ні про відсутність такої заборгованості, в апеляційній скарзі визнає, що з 16 березня 2017 року нарахування позивачу заробітної плати припинено через відсутність первинних документів, суд першої інстанції при вирішенні спору обґрунтовано виходив з доказів, наданих позивачем, та дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення на користь позивача заборгованості по заробітній платі за березень та за час простою за квітень - липень 2017 року.

Але суд першої інстанції невірно вказав суму заборгованості за березень 2017 року, оскільки як вбачається із розрахунку заробітної плати за березень 2017 року нараховано позивачу 14479,33 грн., згідно відомостей на виплату грошей вона отримала 2090,31 грн., тому стягненню підлягає 12389,02 грн. (а.с. 26 зворотня сторона, а.с. 67).

Відповідно до розрахунку заробітної плати за квітень, травень, червень 2017 року оплата простоїв позивачу ОСОБА_1 складає по 5020,92 грн. щоміся (а.с. 26, 27). Згідно з розрахунком заробітної плати за липень 2017 року оплата простою складає 2630 грн. (а.с. 121).

З вказаними розрахунками погоджується апеляційний суд.

Щодо стягнення вихідної допомоги, компенсації за невикористані дні відпустки, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції не врахував надані відповідачем розрахунки, не врахував, що розрахунки позивача складені з порушенням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100.

Відповідно до п. 2 розділу 2 Порядку середня заробітна плата для вихідної допомоги при звільненні обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передували звільненню, тобто враховуючи, що протягом останніх двох календарних місяців (травень - червень 2017 року) позивач не працювала, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи, тобто за березень - квітень 2017 року. Вихідна допомога у розмірі одного середньомісячного заробітку складає 7880,70 грн., про що відповідачем суду надана відповідна довідка - розрахунок (а.с. 64-65). Отже, стягнута з відповідача вихідна допомога у сумі 10543,40 грн. завищена на 2662,70 грн.

Відповідно до п. 2 розділу 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Відповідно до наказу про припинення трудового договору від 17.07.2017 року № 1896/ОС компенсації підлягає 36 днів невикористаної відпустки. Виходячи з заробітної плати за період з липня 2016 року до червень 2017 року включно, середньоденна заробітна плата позивача складає 342,55 грн., а ні 323,47 грн., як вказано в довідці-розрахунку, наданої відповідачем, оскільки за березень 2017 року вказано 30 днів і не виключено часу простою, тоді за березень повинно враховуватися 15 днів і відповідно середньоденний заробіток буде складатиме: 87008,47 : 254 дн. = 342,55 грн. (а.с. 63).

Компенсація за невикористані 36 днів відпустки складає 12331,80 грн. (36 х 342,55 грн.). Отже, стягнута судом першої інстанції компенсація у розмірі 15672,80 грн. збільшена на 3341 грн.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що суд першої інстанції помилково не застосував Науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16.01.2018 року до всіх позовних вимог і суд першої інстанції помилково встановив факт наявності заборгованості із заробітної плати, є безпідставними, оскільки відповідно до листа Торгово-промислової палати України від 25 січня 2019 року № 182/2/21-7.3, Науково-правовий висновок щодо унеможливлення виконання обов'язків, передбачених законодавством України про працю при звільненні працівників, спричиненого впливом дії форм-мажорних обставин (обставин непереборної сили) на підставі аналізу обставин, що склалися при звільненні працівників, є компетентною точкою зору Торгово-промислової палати України, яку сформулювали залучені до цього на договірних умовах науковці як провідні фахівці у відповідній галузі права, оцінку якої має дати суд при вирішені спору.

Відповідно до частини 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Частиною 3 вказаної вище статті передбачено, що сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Як вбачається із частини 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 5 вказаної вище статті передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Науково-правовий висновок не є сертифікатом, проте він підтверджує події, які відбуваються в Україні в зоні проведення АТО (ООС), який в сукупності з іншими доказами, що маються в матеріалах справи, підтверджують відсутність вини відповідача в несвоєчасному розрахунку з робітниками внаслідок вказаних подій.

В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується відповідачем.

Відповідно до ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Частиною 1 статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Пунктом 3 частини 2 вказаної вище статті передбачено, що інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За подання позовної заяви необхідно було сплатити 1707,78 грн. судового збору, але позивач звільнена від сплати судового збору в частині стягнення заборгованості із заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, заробітної плати за час вимушеного простою та вихідної допомоги. За подання позову в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку позивачем сплачено судовий збір в розмірі 1121,21 грн. (а.с. 39). При поданні апеляційної скарги відповідачем була сплачена сума судового збору в розмірі 2561,67 грн. (а.с. 151).

Апеляційний суд вважає, що пропорційно задоволених вимог позивача з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір в розмірі 1257 грн. 35 коп.

На підставі викладеного вище, апеляційний суд вважає, що рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 30 листопада 2018 року підлягає зміні.

Керуючись ст. 374, 376, 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити частково.

Рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 30 листопада 2018 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1, в інтересах якої діє Стасюк Вячеслав Олексійович про стягнення заборгованості по заробітній платі (в тому числі за час вимушеного простою, компенсації за невикористані дні відпустки, вихідної допомоги за березень-липень 2017 року в розмірі 44684,67 грн. змінити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за період з березня по липень 2017 року в розмірі 30081,78грн. з яких: за березень - 12389,02 грн., за квітень - 5020,92 грн., за травень - 5020,92 грн., за червень - 5020,92 грн., за липень - 2630 грн.

компенсацію за невикористані 36 днів щорічної відпустки в сумі 12331,80 грн.,

вихідну допомогу при звільненні у сумі 7880,70 грн., а всього 50293,58 грн.

Зобов'язати Акціонерне товариство «Українська залізниця» при виплаті ОСОБА_1 доходу в сумі 50293,58 грн. утримати з цієї суми податки та інші обов'язкові платежі.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави судовий збір в розмірі 1257 (одна тисяча двісті п'ятдесят сім) грн. 35 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повний текст постанови складений 21 березня 2019 року

Суддя: О.Д.Канурна