Справа № 466/9254/14-ц Головуючий у 1 інстанції: Свірідова В.В.
Провадження № 22-ц/811/560/18 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Шандри М.М.

суддів: Левика Я.А., Струс Л.Б.

секретаря: Бадівської О.О.

за участю: ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3,

представника виконавчого комітету Львівської міської ради та

Львівської міської ради ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 03 жовтня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Львівської міської ради, виконавчого комітету Львівської міської ради, Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради, Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, з участю третіх осіб ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання дій відповідачів незаконними, визнання та скасування рішення та зобов»язання до вчинення дій,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Львівської міської ради, виконавчого комітету Львівської міської ради, Департаменту житлового господарства та інфраструктури ЛМР, Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, з участю третіх осіб ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, який в подальшому уточнив, та просив визнати дії виконавчого комітету Львівської міської ради, Львівської міської ради та Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради незаконними; визнати незаконним та скасувати рішення № 678 виконавчого комітету Львівської міської ради від 03.12.1992 в частині закріплення за ОСОБА_6 та ОСОБА_8 житлової площі, внаслідок звільнення квартири № 3 та зобов»язати Львівську міську раду закріпити за ОСОБА_2 гараж, що значиться в технічному паспорті під літерою «Г» з віддаленням на 10 метрів від задньої стіни гаража № 1, що значиться в технічному паспорті під літерою «Д» та знаходиться по вул. Шеремети, 14 у м.Львові.

Мотивуючи позовні вимоги позивач зазначив, що згідно витягу із списку робітників, ІТР та службовців Львівського інструментального заводу його було зараховано на чергу у 1965 році для забезпечення його та членів його сім»ї квартирою, а також він був у списку першочергового та пільгового надання житла як інваліда праці. На підставі вказаних списків йому було надано однокімнатну квартиру, в якій він проживає до сих пір разом із дружиною, так як його дочкам було надано дві трьохкімнатні квартири пл. 71,22 кв.м на сім»ю із 4-х чоловік та площею 69,77 кв.м на сім»ю із 3-х чоловік. Вказані квартири були надані його дітям на підставі розпорядження міської адміністрації Львівської міської ради народних депутатів N 1139 «Про закріплення квартир черговикам за місцем проживання» від 04.08.1994. Протоколом №10 від 20.03.1991 рекомендовано поновити його на загальній черзі житлового обліку з 1965 року. Постановою Львівської обласної ради народних депутатів і президії Львівської обласної ради профспілок 07.01.1985 № 24 «Про порядок обліку і надання житлової площі у Львівській області» було встановлено рівень середнього забезпечення житловою площею населення в містах обласного призначення і районних центрах Львівської області згідно додатка. Відповідно до додатку №1 до вказаної постанови середня забезпеченість житловою площею на 1 мешканця у м.Львові становила 8,2 м.кв. Житловим кодексом УРСР визначені норми житлової площі для громадян України, які складають 13,65 м.кв. житлової площі на кожного громадянина України. Таких норм при наданні йому та членам його сім»ї не було дотримано Львівською міською радою через прийняте розпорядження, яке суперечить нормам чинного законодавства, тому вважає, що йому не додано 27 м.кв. житлової площі. У будинку № 14 по вул.. Шеремети у м. Львові крім його сім»є, проживає ще дві сім»ї, а саме сім»я ОСОБА_7 та сім»я ОСОБА_6 Даний будинок розташований на земельній ділянці площею 0,471 кв.м і на такій крім будинку розташовані гаражі, які значаться під літерами Б, В, Г, Д, що є в його користуванні та в користуванні ОСОБА_8 та ОСОБА_6 Вказана земельна ділянка є неприватизованою та не розділена в натурі між землекористувачами. ОСОБА_6 користується гаражем під літерою «В», він (позивач) - під літерою «Д», а ОСОБА_8 використовує два гаража під літерами «Б» і «Г».

Як стало відомо позивачу у 2014 році із відповіді Департаменту житлового господарства та інфраструктури ЛМР від 30.07.2014 вих.№ 2501 в-2063, ОСОБА_6 перебувала на квартирному обліку у ЛМР з 23.07.1971 №977, а також за місцем праці з 1984 року за №128, а її зять ОСОБА_9 згідно медичного висновку Львівського психоневрологічного диспансеру №255 від 11.10.1991 користувався правом на першочергове забезпечення житлом і за станом здоров»я потребував ізольовану кімнату. ОСОБА_10 працювала на Львівському м»ясокомбінаті, де станом на грудень 1992 р. перебувала на квартирному обліку з 1977 р. за № 55 та згідно медичного висновку Львівського психоневрологічного диспансеру № 268 від 30.10.1981 користувалась правом на першочергове забезпечення житлом і за станом здоров»я потребувала ізольовану кімнату. Підставою для прийняття рішення виконавчого комітету від 03.12.1992 №678 «Про приєднання вільних суміжних квартир» стали заяви гр. ОСОБА_6 та ОСОБА_8, висновки міжвідомчої комісії житлового господарства та громадської комісії з житлових питань. Відповідно до рішення виконавчого комітету ЛМР від 03.12.1992 «Про приєднання звільнених суміжних кімнат», на підставі заяв ОСОБА_8 та ОСОБА_6 було прийнято рішення про приєднання житлової кімнати квартири №3 на вул.. Шеремети у м.Львові пл.17,4 кв.м до квартири № 2, де проживає ОСОБА_8, а кухню квартири № 3 площею 10,5 кв.м., яка має спільний вхід з квартирою № 4 - під житлову кімнату, де проживає ОСОБА_6 та укласти договір найму з такими. Вказані приміщення було приєднано даним громадянам в зв»язку із звільненням квартири № 3 без комунальних вигод у даному будинку, яку було звільнено 27.10.1990 в зв»язку із смертю основного наймача ОСОБА_11

Відповідно до листа управління обліку та розподілу житлової площі міськвиконкому сім»я позивача перебувала на квартирному обліку з 1965 р. за № 175 та в пільговому списку інвалідів праці з 1988 року за № 190. Згідно рішення міськвиконкому від 19.03.1992 планувалось на протязі року забезпечити житлом черговиків, які перебувають на квартирному обліку з 1965 року та надання житла його сім»ї буде розглядатись на протязі 1992 року (лист № 3/1689 від 05.05.92). Позивач у позові зазначає, що наведене свідчить про те, що на час вирішення питання про приєднання до квартир № 2 та № 4 житлових приміщень від звільненої квартири № 3 його (позивача) право було порушено. Оскільки при розподілі вказаної житлової площі та приєднання такої громадянам ОСОБА_8 та ОСОБА_6 не враховано його становище та не закріплено за ним та його сім»єю додаткової жилої площі, тому просить закріпити за ним, в рахунок цього, один із гаражів, яким користується ОСОБА_7, а саме гараж під літерою «Г», який зазначений у технічному паспорті. Відповідно до довідки МСЕК він(позивач) є інвалідом 2 групи з дитинства, а також являється інвалідом праці з 1988 р. та має певні пільги і переваги при розподілі та отримання житлової площі, які не були враховані під час вирішення питання про приєднання окремих житлових приміщень кв. №3 до кв. № 2 та квартири № 4.

Відповідно до технічних висновків «НДІ ПРОЕКТРЕКОНСТУКЦІЯ» щодо гаражу квартири №1 зазначено, що при впорядкуванні потрібно віддалити його від стіни будинку на відстань не менше 8 метрів, виконати нове перекриття та покрівлю з сучасних матеріалів, асфальтового мощення біля стін та підняттям підлоги вище на 15 см. В господарській будівлі для квартири №1 потрібно виконати перепланування, внутрішнє та зовнішнє оздоблення, асфальтове мощення біля стін, підняти підлогу вище на 15 см. В господарській будівлі (дерев»яному сараю) для квартири №4 рекомендується віддалити її від стіни будинку на відстань не менше 8 метрів, виконати нові стіни з газобетонних блоків, асфальтове мощення біля стін, нове перекриття та покрівлю з сучасник матеріалів, підняти підлогу вище на 15 см. Відтак, позивач у позові зазначає, що його квартира не відповідає санітарно-технічним нормам, однак він має право на влаштування таких для забезпечення своїх потреб та потреб членів моєї сім»ї і змушений такі влаштувати за свої кошти, так як держава його не забезпечила належним житлом із забезпеченням всіх необхідних норм.

Оскаржуваним рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 03 жовтня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначає, що поза увагою суду першої інстанції залишилось чинне рішення № 544 від 08.10.1992 року, з якого вбачається, що ОСОБА_10 житловою пільгою не користується, відтак, вважає, що довідка № 268 від 30.10.1991 року є фальшивою. Вказує, що суд не належним чином не врахував його доводів щодо порушення його права при розподілі квартири, оскільки він має право на першочергове вирішення питання при розподілі квартири. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

У судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3, яка діє відповідно до довіреності, яка долучена до матеріалів справи, апеляційну скаргу підтримали, покликаючись на доводи, викладені у скарзі.

Представник Львівської міської ради та виконавчого комітету Львівської міської ради ОСОБА_4 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з»явилися, хоча належним чином повідомлені про місце, час та дату судового засідання, про причини неявки суд не повідомили, тому розгляд справи проводиться за їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно із 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення таким вимогам відповідає.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом установлено, що ОСОБА_2 та його дружина ОСОБА_5 проживають у ІНФОРМАЦІЯ_1. Квартира складається з однієї кімнати, площею 16,7 кв.м, кухні, без комунальних вигод.

ОСОБА_6, правонаступником якої є ОСОБА_12, проживала у ІНФОРМАЦІЯ_2.

ОСОБА_7 проживає в ІНФОРМАЦІЯ_3.

Квартири зазначених вище мешканців є приватизованими та на них оформлено право власності.

27.10.1990 у вищезазначеному будинку звільнилася квартира № 3 в зв»язку із смертю основного наймача.

Як убачається з матеріалів справи, станом на жовтень 1990 року (після звільнення квартири № 3 в даному будинку) усі квартиронаймачі в будинку № 14 по вул.. Шеремети у м.Львові перебували на квартирному обліку для покращення своїх житлових умов.

Рішенням № 678 виконавчого комітету Львівської міської ради від 03.12.1992 «Про приєднання звільнених суміжних квартир» приєднано до житлової площі ОСОБА_6 кухню площею 10,5 кв.м звільненої квартири №3 на вул.. Шеремети, 14 у м Львові, приєднано до житлової площі ОСОБА_8 житлову кімнату звільненої квартири № 3 на вул. Шеремети, 14 у м. Львові (п.2.1) (а.с.26-29 т.1).

Рішення № 678 виконавчого комітету Львівської міської ради від 03.12.1992 (п.2.1) прийнято на підставі заяв мешканців суміжних квартир № 2 та № 4. Таке рішення приймалось з урахуванням пропозиції депутатської комісії житлового господарства від 24.11.1992, комісії законності прав людини та охорони правопорядку від 03.11.1992, житлової комісії від 02.12.1992.

Квартира позивача (№ 1) по відношенню до звільненої квартири № 3 не була і не є суміжною. Позивач знав, що звільнилась квартира, однак до Львівської міської ради не звертався про надання йому цього жилого приміщення для покращення житлових умов.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання незаконним та скасування рішення № 678 виконавчого комітету Львівської міської ради від 03.12.1992 в частині закріплення за ОСОБА_6 та ОСОБА_8 житлової площі, внаслідок звільнення квартири АДРЕСА_1.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач при звільненні квартири АДРЕСА_1 мав позачергове право на отримання звільненої жилої площі, є необґрунтованими.

Відповідно до розпорядження Львівської міської ради від 04.08.1994 № 1139 (а.с.171-173 т.1) сім»ї позивача ОСОБА_2 надана квартира № 80 з трьох кімнат(загальною площею 71,22 кв.м) з кухнею, комунальними вигодами в будинку № 120 на вул. Промисловій на сім»ю доньки з 4-х осіб, та квартира № 117 з трьох кімнат (загальною площею 69,77 кв.м) з кухнею та комунальними вигодами в будинку № 120 на вул.. Промисловій на сім»ю доньки з 3-х осіб. ОСОБА_2 та його дружина залишилися проживати у квартирі № 1 на вул.. Шеремети, 14 із зняттям з квартирного обліку за його заявою.

З наявного у матеріалах справи технічного паспорта (а.с.56 т.1) убачається, що господарські споруди в т.ч. під літерою «Г» і під літерою «Д» є самочинним будівництвом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про зобов»язання Львівську міську раду закріпити за ним гараж, що значиться в технічному паспорті під літерою «Г» з віддаленням на 10 метрів від задньої стіни гаража № 1, що значиться в технічному паспорті під літерою «Д» та знаходиться по вул.. Шеремети, 14 у м. Львові, суд першої інстанції вірно виходив з того, що зазначені господарські споруди є самочинним будівництвом, Львівській міській раді не належать, відтак розпорядчих функцій по відношенню до даних споруд міська рада не має, тому такі вимоги до задоволення не підлягають. Позивачем не зазначено жодну правову підставу на закріплення за ним самовільно збудованої споруди, її перепланування за відсутності земельної ділянки.

Суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовної вимоги про визнання дій виконавчого комітету Львівської міської ради, Львівської міської ради та Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради незаконними, оскільки така неконкретизована.

За таких обставин, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, вірно встановив обставини справи та прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у позові.

Рішення суду відповідає вимогам процесуального та матеріального права, обставинам справи, доводи скарги висновків суду не спростовують, тому колегія суддів підстав для скасування рішення суду не вбачає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 03 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено: 15.03.2019

Головуючий

Судді