КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 372/3672/17

провадження № 22-ц/824/256/2019

14 березня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Кирилюк Г.М.,

суддів: Рейнарт І. М., Семенюк Т. А.

при секретарі Дуці В. В.

сторони:

позивач - ОСОБА_2

відповідач - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за договором позики, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - Гуртової Тетяни Іванівни на рішення Обухівського районного суду Київської області від 06 червня 2018 року у складі судді Болобана В.Г.,

встановив:

У листопаді 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на ті підстави, що 26 квітня 2016 року ОСОБА_3 позичила у нього кошти в сумі 5000 доларів США, про що склала розписку. У строк, обумовлений в розписці, відповідач кошти не повернула.

19 жовтня 2016 року відповідач знову позичила у відповідача кошти в сумі 4000 доларів США під 21% річних, які зобов'язувалася повернути разом з відсотками відповідно до графіку: до 20 січня 2017 р. - 1100 доларів США; до 20 лютого 2017 року - 1100 доларів США; до 20 березня 2017 року - 1100 доларів США; до 20 квітня 2017 року -1050 доларів США. У строк, обумовлений в розписці, відповідач кошти не повернула.

З огляду на те, що відповідач продовжує користуватися його коштами, борги за розписками не повернула, чим порушує його права, просив стягнути з ОСОБА_3 на свою користь заборгованість за розпискою від 26.04.2016 року, яка становить: 5000 доларів США- сума основного боргу, 170,96 доларів США - 3% річних; 1 126,04 доларів США - проценти за користування коштами, всього 6 927 доларів США по курсу гривні на день ухвалення рішення.

Також просив стягнути з ОСОБА_3 на свою користь заборгованість за розпискою від 19.10.2016 року, яка становить : 4000 доларів США - сума основного боргу; 70,36 доларів США -3% річних, 915,95 доларів США - проценти за користування коштами, а всього 4 986,31 доларів США по курсу в гривні на день ухвалення рішення по суті.

Просив стягнути витрати на правову допомогу в сумі 7000 грн. та судовий збір 2 988,95 грн.

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області позовні вимоги про стягнення боргу за розпискою від 26.04.2016 року залишені без розгляду.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 06 червня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - адвокат Гуртова Т.І., посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення Обухівського районного суду м. Києва від 06 червня 2018 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу в сумі 7000 грн. та витрати по сплаті судового збору.

Свої доводи мотивує тим, що судом першої інстанції не взято до уваги доказ - оригінал розписки, який знаходиться у позивача та підтверджує факт невиконання боржником зобов'язання з повернення коштів за розпискою від 19.10.2016 р. Крім того, у розписках, наданих відповідачем в якості доказів виконання зобов'язання за розпискою від 19.10.2016 року, відсутнє посилання кредитора на неможливість повернути оригінал розписки. Доказів того, що кредитор відмовився повернути боржнику борговий документ і боржник скористався своїм правом на затримання виконання зобов'язання відсутні.

Зазначила, що розписки, надані відповідачем, не є належними та достовірними доказами, які б підтверджували повернення коштів саме за розпискою від 19.10.2016 року, що є предметом доказування в рамках заявленого позову. Відповідач відповідно до ст. 545 ЦК України не надав суду доказів повернення боргу саме за розпискою від 19 жовтня 2016 року. Зміст розписок не відповідає вимогам, які ставляться до розписки про підтвердження виконання позикового зобов'язання.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Зазначила, що наявність у позивача оригіналів боргових розписок обумовлено тим, що останній відповідно до ч.1 ст. 545 ЦК України видавав розписки про часткове одержання виконання.

Будучи допитаною у судовому засіданні вона підтвердила, що кошти були сплачені саме по розписці від 19.10.2016 року. Інших зобов'язань, по яким могли бути сплачені ці кошти, у неї не було. Позивач відмовився повернути оригінал розписки.

Будучи допитаним в якості свідка позивач пояснив, що ним було складено розписки про часткове виконання відповідачем взятих на себе зобов'язань. Окрім того, позивач наголосив, що він взагалі заплутався стосовно того, по якому з договорів чи розписок відповідач повертала йому кошти, оскільки їх значна кількість. Позивач не надав доказів того, що кошти були сплачені за іншими зобов'язаннями, ніж тими, які є предметом спору.

У судовому засіданні представник ОСОБА_2 - Гуртова Т. І. апеляційну скаргу підтримала, посилаючись на викладені у ній обставини.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_6 проти доводів апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Переглядаючи справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 19 жовтня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, за яким останній передав відповідачу грошові кошти в розмірі 4000 доларів США, під 21% річних, терміном повернення разом з відсотками відповідно до графіку: до 20 січня 2017 року - 1100 доларів США; до 20 лютого 2017 року - 1100 доларів США; до 20 березня 2017 року - 1100 доларів США; до 20 квітня 2017 року - 1050 доларів США.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 14.02.2017 р. сплатила на користь ОСОБА_2 суму в розмірі 1515 доларів США; 28.02.2017 р. - 1500 доларів США; 15.03.2017 р. - 1500 доларів США, що підтверджується копіями розписок ( а.с. 68, 69, 70 т.1). При цьому позивач не довів наявність у відповідача не виконаних зобов'язань за розпискою від 19.10.2016 року. Оскільки сторонами не ідентифікувались розписки, за якими відповідач повертала грошові кошти, суд першої інстанції дійшов висновку, що вказані кошти були повернуті відповідачем саме за розпискою від 19 жовтня 2016 року.

З таким висновком суду першої інстанції погодитись не можна.

Згідно з пунктом 6 ч.1 ст. 3 ЦК України справедливість, добросовісність та розумність є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Відповідно до ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Кожна із сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги.

Судом встановлено, що оригінал боргової розписки від 19 жовтня 2016 року знаходився у позивача та наданий його представником до матеріалів справи (а.с. 214 т.1).

Знаходження оригінала розписки у позивача підтверджувало той факт, що боржником не виконано зобов'язання з повернення суми боргу.

Доказів того, що кредитор відмовився повернути боржнику борговий документ і боржник скористався своїм правом затримання виконання зобов'язання відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є доказами, які містять інформацію щодо предмета доказування.

В силу ч.1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно ч.1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Надані відповідачем розписки від 14.02.2017 р., від 28.02.2017 р. та від 15.03.2017 р. ( а.с. 68, 69, 70 т.1) не підтверджують повернення коштів саме за розпискою від 19 жовтня 2016 року.

Судом встановлено, що між сторонами існували також інші боргові зобов'язання.

При цьому представник відповідача пояснила, що загальна сума вимог по договорам позики становить 142 024,71 доларів США. За домовленістю між сторонами кошти першочергово зараховувались в рахунок погашення боргу за договором процентної позики від 28 жовтня 2016 року та від 2 листопада 2016 року, оскільки дані договори містили жорсткі штрафні санкції - штраф в сумі 42% річних в доларах США за кожен календарний день прострочення, який сплачується додатково до суми нарахованих відсотків та основної суми позики. Натомість умови боргової розписки від 19 жовтня 2016 року таких положень не містили. За розпискою від 19 жовтня 2016 року борг не повернутий, тому оригінал розписки і знаходився у позивача.

Відповідно до сукупності наданих відповідачем розписок про повернення боргів за укладеними з позивачем договорами позики, доводи останньої про відсутність невиконаних між сторонами боргових зобов'язань по договору від 19 жовтня 2016 року є необґрунтованими.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно положень статей 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Розмір процентів за користування грошовими коштами у договорі позики (борговій розписці) від 19 жовтня 2016 року сторонами визначений на рівні 21% річних.

За умовами договору позики (боргової розписки) від 19 жовтня 2016 року сторони погодили, що позику надано до 20 квітня 2017 року.

Сторони також погодили, що у випадку несвоєчасного повернення грошових коштів і процентів за користування грошовими коштами процентна ставка збільшується у двічі за кожен день прострочення.

Ураховуючи викладене, наявності у позикодавця права нараховувати проценти за позикою після спливу визначеного договором строку позики - 20 квітня 2017 року, позовні вимоги про стягнення процентів в сумі 915,95 доларів США за період з 19.10.2016 р. по 20.11.2017 р. є обґрунтованими.

Права та інтереси позикодавця в охоронюваних правовідносинах забезпечуються також частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Відповідно до наданого суду розрахунку, 3% річних за період з 21.04.2017 р. по 20.11.2017 становить 70, 36 доларів США.

Розмір заборгованості відповідачем не спростований.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному в постанові від 16 січня 2019 року ( справа №373/2054/16-ц) гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов'язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов'язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов'язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов'язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від такої позиції.

У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення.

Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду зазначила, що нею висловлена правова позиція з цього приводу, яку викладено у постанові від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18. Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов'язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов'язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.

У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення.

Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

Оскільки неправильне застосування норм матеріального права призвело до неправильного вирішення справи, відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь відповідача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в сумі 3 302,17 грн.

Заява позивача про відшкодування витрат на правову допомогу в сумі 7000 грн задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Відповідно до ч.2 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному в постанові від 27 червня 2018 року ( справа №8261216//16), склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Надана позивачем Додаткова угода до Договору про надання правових послуг №20/11-17 від 20 листопада 2017 року , відповідно до умов якої гонорар за надання послуг по цьому договору становить 7 000 грн та передається в момент підписання цієї угоди не є належним доказом на підтвердження здійснення оплати гонорару.

За відсутності документального підтвердження витрат на правничу допомогу адвоката заява про їх відшкодування задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - Гуртової ТетяниІванівни задовольнити частково.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 06 червня 2018 року скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, адреса: АДРЕСА_2) на користь ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2, адреса: АДРЕСА_1) суму боргу за договором позики від 19 жовтня 2016 року в розмірі 4 986,31доларів США ( чотири тисячі дев'ятсот вісімдесят шість доларів США тридцять один цент), з яких : 4000 доларів США - сума основного боргу, 70,36 доларів США - 3% річних; 915,95 доларів США - проценти за користування коштами.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 3 302,17 грн.

У задоволенні вимог про стягнення витрат на правову допомогу відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 15 березня 2019 року.

Суддя-доповідач:

Судді: