Справа № 464/1129/18 Головуючий у 1 інстанції: Теслюк Д.Ю.
Провадження № 22-ц/811/2687/18 Доповідач в 2-й інстанції: Струс Л. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2019 року м. Львів

Справа № 464/1129/18

Провадження № 22-ц/811/2687/18

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів з розгляду цивільних справ:

головуючого Струс Л.Б.,

суддів Левика Я.А., Шандри М.М.

секретар Бадівська О.О.

за участю представника ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4

на рішення Сихівського районного суду м.Львова від 01 жовтня 2018 року у складі судді Теслюка Д.Ю.

у справі

за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи ОСОБА_7, орган опіки та піклування Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради про виселення та зобов`язання утриматись від проникнення до квартири,-

ВСТАНОВИВ:

05.03.2018 року представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 звернувся в суд із позовною заявою, у якій просив суд, із врахуванням збільшених позовних вимог, виселити відповідача ОСОБА_5 з квартири за адресою: АДРЕСА_1 та зобов'язати відповідачів ОСОБА_5 і ОСОБА_6 утриматися від проникнення до вказаної квартири без згоди позивача, а також стягнути судові витрати.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що співвласниками вказаної квартири є позивач ОСОБА_3 - 1/2 частки та ОСОБА_7 - 1/2 частки, також у квартирі мешкають двоє дітей: ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2 При цьому, ОСОБА_3 та ОСОБА_7 перебували в зареєстрованому шлюбі. Надалі, відповідно до рішення Сихівського районного суду м. Львова від 13.10.2016 року шлюб розірвано.

Опісля розірвання шлюбу ОСОБА_7 систематично запрошувала до квартири сторонніх осіб, зокрема відповідача ОСОБА_6, який час від часу без згоди позивача проникає у квартиру. Водночас, ОСОБА_5 остаточно вселився у їх квартиру і повноцінно нею користується, між ними виникають сварки та бійки, у зв'язку з чим позивач звертався у поліцію із відповідними заявами.

Позивач вважає, що відповідачі такими діями порушують недоторканість його житла, оскільки всупереч волі позивача, проникають у квартиру, користуються благами і вигодами квартири. Також зазначає, що відповідачі порушують право власності позивача, а саме право розпоряджатись своєю квартирою, брати участь у вирішенні питань, пов'язаних з проживанням у квартирі сторонніх осіб, чи тимчасовим користуванням квартирою. Систематичне проникнення до квартири сторонніх осіб та проживання у квартирі без згоди позивача дають йому підстави передбачати такі дії відповідачів і в майбутньому.

Посилаючись на викладені обставини, позивач із врахуванням збільшених позовних вимог, просив виселити відповідача ОСОБА_5 з квартири за адресою: АДРЕСА_1 та зобов'язати відповідачів ОСОБА_5 і ОСОБА_6 утриматися від проникнення до квартири за адресою: АДРЕСА_1 без згоди позивача, а також стягнути судові витрати.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 01 жовтня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи ОСОБА_7, орган опіки та піклування Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради про виселення та зобов`язання утриматись від проникнення до квартири- відмовлено.

Вищевказане рішення Сихівського районного суду м. Львова оскаржив ОСОБА_3, подавши апеляційну скаргу.

У доводах апеляційної скарги зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, висновки суду не відповідають обставинам справи, оскільки суд неправильно визначив характер правовідносин та неправильно застосував норми матеріального права.

Зокрема, у апеляційній скарзі наголошує на тому, що Сихівський районний суд міста Львова дійшов до помилкового висновку, що ОСОБА_10 не має права виселити ОСОБА_5 зі своєї квартири, оскільки той вселився в квартиру як член сім'ї ОСОБА_7, і тому на підставі ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР має право на рівні з власником користуватись квартирою.

Також, апелянт наголошує, що він звернувся до суду за захистом свого права власності та права на недоторканність житла. При цьому, обґрунтовуючи позов заявив, що ОСОБА_5 без згоди останнього проникає у квартиру, ночує і користується всіма вигодами спірного житла.

Поряд із цим, на думку апелянта, при ухвалені оскаржуваного рішення суд першої інстанції повинен був відповісти на питання, чи мала право ОСОБА_7 як співвласник квартири без згоди іншого співвласника квартири ОСОБА_3 вселити будь-яку повнолітню особу у квартиру, а також чи мала право ОСОБА_7 як співвласник квартири без згоди іншого співвласника квартири ОСОБА_3 впустити будь-яку повнолітню особу у квартиру.

Водночас, апелянт зазначає, що його право власності є абсолютним і непорушним, і захищається Конституцією України, Першим протоколом Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та застосування судом першої інстанції практики Верховного Суду України свідчить про те, що суд неправильно визначив характер правовідносин та неправильно застосував норми матеріального права.

Посилаючись на викладене, апелянт просить суд скасувати рішення Сихівського районного суду і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_3

Надалі, 11.02.2019 року представником ОСОБА_5 - ОСОБА_11 подано відзив на апеляційну скаргу в порядку ст. 360 ЦПК України.

У відзиві на апеляційну скаргу зазначено, що оскаржуване рішення є законним та обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони покликались як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зокрема, представник відповідача у відзиві на апеляційну скаргу зазначив, що 18.05.2018 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_12 зареєстровано шлюб, про що Сихівським районним у місті Львові відділі державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Львівській області складено актовий запис № 134, а відтак, суд, відмовляючи в задоволенні позовних вимог правильно застосував норми матеріального права, зокрема положення ЦК України та ЖК УРСР, у яких відсутні підстави для виселення особи, на які покликається позивач.

Окрім цього, у відзиві на апеляційну скаргу наголошується на тому, що у апеляційній скарзі не спростовано жодного доказу та жодного доводу, наданого відповідачами та третьою стороною (ОСОБА_5) ОСОБА_12 Так само, як і не спростовано правильність встановлення судом обставин, які мають значення для справи та визначення відповідних їх правовідносин, а також застосування норм права судом першої інстанції при ухваленні рішення у справі.

Також зазначається, що станом на день подання відзиву на апеляційну скаргу абсолютно змінились правовідносини між сторонами у справі. Так, згідно із договором купівлі-продажу квартири від 30.11.2018 року, посвідченим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_13, ОСОБА_3 відчужив свою частку квартири, а саме продав її ОСОБА_5 Оскільки цей договір укладено через 2 місяці після ухвалення оскаржуваного рішення, то долучено до відзиву на апеляційну скаргу копію вказаного договору купівлі-продажу та копію Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Таким чином, у відзиві на апеляційну скаргу зазначається, що станом на день подання такого, власниками спірної квартири є ОСОБА_7 та ОСОБА_5 (по Ѕ частки у кожного). Відтак, ОСОБА_3 не є власником частки к вказаній квартирі, щодо виселення якої та зобов'язанням утриматись від проникнення до якої, звертався з позовом.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_5 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Апелянт та його представник в судове засідання не з'явилися, хоча про розгляд справи повідомлялися належним чином, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення, тому розгляд справи відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України здійснюється колегією суддів за їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.4 ЦПК України, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_3 та ОСОБА_7 перебували у зареєстрованих шлюбних відносинах та відповідно до рішення Сихівського районного суду м. Львова від 13.10.2016 року шлюб між ними розірвано.

За час перебування у шлюбі, у подружжя народились діти: ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2

Відповідно до рішення Сихівського районного суду м. Львова від 11.04.2018 року, задоволено позов ОСОБА_3 та виключено відомості про нього, як батька ОСОБА_9, з актового запису про народження №241 від 24 травня 2014 року, вчиненого Сихівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції.

Відповідно до наявної у матеріалах справи інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна № НОМЕР_1 від 12.02.2018 року, квартира за адресою: АДРЕСА_1 належала на праві спільної часткової власності ОСОБА_3 та ОСОБА_7 - по 1/2 частці.

Згідно із свідоцтвом про шлюб серії-НОМЕР_2, виданим 18.05.2018 року Сихівським районним у м. Львові відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області, ОСОБА_5 зареєстрував шлюб із ОСОБА_12

У спірній квартирі було зареєстровано: ОСОБА_3 (співвласник), ОСОБА_9 (син) та ОСОБА_8 (дочка), що підтверджується довідкою ЛКП «Під Зуброю» №227 від 31.01.2018 р. Окрім цього, у квартирі без реєстрації проживає відповідач ОСОБА_14, що підтверджується актом ЛКП «Під Зуброю» та сторонами не оспорювалось у ході судового розгляду у суді першої інстанції.

При цьому, у ході розгляду справи Сихівським районним судом м. Львова встановлено, що між сторонами склалися особисті неприязні відносини у зв'язку з тим, що ОСОБА_7 проживає із своїм чоловіком - відповідачем ОСОБА_5 у квартирі, яка належала на праві спільної часткової власності їй та позивачу ОСОБА_3

Однак такі обставини не можуть слугувати підставою для виселення відповідача ОСОБА_5, з огляду на те, що спірна квартира є об'єктом спільної часткової власності, а правовий режим такої визначається з урахуванням інтересів всіх її учасників та співвласники мають рівні права у здійсненні права власності незалежно від розміру їх часток, а відтак ОСОБА_5, будучи членом сім'ї власника частки у квартирі ОСОБА_7, за її згодою, має право на проживання у такій, тому позовні вимоги щодо виселення відповідача ОСОБА_5 та зобов'язання його утриматись від проникнення до квартири без згоди позивача ОСОБА_3 є такими, що не підлягають задоволенню.

Аналізуючи норми Конституції України, ЦК України та ЖК УРСР, суд першої інстанції прийшов до висновку, що не підлягає задоволенню також позовна вимога щодо зобов'язання відповідача ОСОБА_6 утриматися від проникнення до спірної квартири без згоди ОСОБА_3

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, відповідач ОСОБА_6 є рідним братом ОСОБА_7, а відтак на запрошення сестри приходить до неї в гості. Судом не встановлено та позивачем не доведено, що тимчасове перебування ОСОБА_6 у спірній квартирі, порушує права ОСОБА_3, як співвласника вказаної квартири.

Отже, з врахуванням наведеного, аналізуючи норми діючого цивільного законодавства у їх застосуванні до правовідносин, що склалися між учасниками справи, а також отриманих доказів в ході розгляду справи, Сихівський районний суд м. Львова дійшов до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі.

Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції виходячи із наступного.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Так, статею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з частинами першою, другою статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша статті 356 ЦК України).

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

При цьому, частиною першою статті 383 ЦК України та статею 150 ЖК Української РСР закріплено положення про те, що громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей.

Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України та частини першої статті 156 ЖК Української РСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Статтею 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Наведене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду у постанові від 18.10.2018 року у справі № 160/497/17.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

До аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд України від 05.11.2014 року в справі № 6-158цс14, правову позицію якого підтримав Верховний Суд у постанові від 20.05.2018 року у справі № 345/1486/15-ц.

При цьому, як вбачається зі змісту постанови Верховного Суду від 19.03.2018 року у справі № 331/749/17-ц, особисті відносини сторін не можуть виступати законною підставою для обмеження права власності позивача.

Відтак, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що спірна квартира є об'єктом спільної часткової власності, а правовий режим такої визначається з урахуванням інтересів всіх її учасників та співвласники мають рівні права у здійсненні права власності незалежно від розміру їх часток, а відтак ОСОБА_5, будучи членом сім'ї власника частки у квартирі ОСОБА_7, за її згодою, має право на проживання у такій, тому позовні вимоги щодо виселення відповідача ОСОБА_5 та зобов'язання його утриматись від проникнення до квартири без згоди позивача ОСОБА_3 є такими, що не підлягають задоволенню.

При цьому, вимога щодо зобов'язання відповідача ОСОБА_6 утриматися від проникнення до спірної квартири без згоди ОСОБА_3 обґрунтовано не підлягає до задоволення, оскільки у матеріалах справи відсутні докази того, що тимчасове перебування ОСОБА_6 у спірній квартирі на запрошення ОСОБА_7, порушує права ОСОБА_3, як співвласника вказаної квартири.

Поряд із цим, у пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» визначено, що вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як зобов'язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов'язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи.

Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов'язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання.

Наведене узгоджується із позицією Верховного Суду, викладеній у постанові від 03 травня 2018 року у справі № 404/251/17.

Поряд із цим, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях вказує на те, що «при застосуванні процедурних правил, національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом» (див. рішення у справі «Walchli v. France», заява № 35787/03, п. 29, 26.07.2007; «ТОВ «Фріда» проти України», заява № 24003/07, п. 33, 08.12.2016).

Європейський суд з прав людини також зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії», № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Колегія суддів апеляційного суду вважає за доцільне прийняти та дослідити новий доказ, а саме: договір купівлі-продажу квартири від 30.11.2018 року, посвідченим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_13 та копію Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, оскільки цей договір укладено через 2 місяці після ухвалення оскаржуваного рішення, а відтак вказані докази не могли бути предметом дослідження суду першої інстанції.

Правовий аналіз вищевикладених доказів свідчить про те, що позивач ОСОБА_8 продав свою Ѕ частки квартири ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 відтак, апелянт не є власником частки у вказаній квартирі.

Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначив, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла.

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Навіть, якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції.

Отже, врахування пропорційності, яке є принципом цивільного судочинства (пункт 6 частини третьої статті 2, стаття 11 ЦПК України) забезпечує розумний баланс між інтересами позивача і відповідачів.

Зазначений правовий висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною Великою Палатою Верховного Суду у справі № 1326/1314/2012, провадження № 14-358звц18 від 06 листопада 2018 року.

Отже, доводи апеляційної скарги є не обґрунтованими, не підлягають задоволенню та не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції порушено норми матеріального чи процесуального права під час розгляду даної справи, а тому оскаржуване рішення суду належить залишити без змін.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду м.Львова від 01 жовтня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 22.03.2019 року.

Головуючий

Судді