КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/791/2019 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Волошина В.М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Слюсар Т.А., Панченка М.М.

Секретаря судового засідання Маличівській Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за апеляційними скаргами ОСОБА_3 - представника ОСОБА_4, ОСОБА_5 на заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 01 грудня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_4, як законний представник малолітньої ОСОБА_7, Служба у справах дітей Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації про усунення перешкод у користуванні шляхом вселення та встановлення порядку користування житловим приміщенням.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и в:

У травні 2016 року ОСОБА_8 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4 про встановлення порядку користування жилим приміщенням.

01 листопада 2016 року збільшив позовні вимоги та остаточно просив усунути перешкоди у користуванні квартирою за адресою: АДРЕСА_1, шляхом вселення; встановити порядок користування квартирою, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, виділивши йому, ОСОБА_6, у користування кімнату №1 площею 16,4 кв. м., ОСОБА_4 у користування кімнату № 2 площею 20,8 кв.м. та кімнату №3 площею 30,0 кв.м., залишити у спільному користуванні співвласників хол площею 12,3 кв. м., комору площею 2,8 кв. м., комору площею 1,4 кв. м., коридор площею 6,5 кв.м., кухню площею 12,7 кв.м., санвузол площею 6,8 кв.м. (а.с. 103-105 том 1).

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 15 квітня 1993 року органом приватизації державного житлового фонду Старокиївського району було видано свідоцтво про право власності на житло, а саме: на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, відповідно до якого вищезазначена квартира належить на праві власності наступним особам: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_4 та ОСОБА_11 в рівних частинах. Свідоцтво видано згідно з розпорядженням від 15 жовтня 1993 року №347. 22 вересня 2000 року за договором, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Муравйовою О.І., зареєстрованим в реєстрі за №4982, ОСОБА_11 подарувала належну їй 1/4 частину квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 - ОСОБА_5. 10 вересня 2015 року за договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчук О.О., зареєстрованим в реєстрі за №1182, ОСОБА_5 подарувала належну їй 1/2 частину квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, своїй доньці - ОСОБА_4 (дошлюбне прізвище ОСОБА_4). На даний час ј частина квартири АДРЕСА_1 належить йому, а інша 3/4 частина квартири відповідачу. Після припинення шлюбних відносин з матір'ю відповідачки значно погіршилися і стосунки між ним та відповідачем. Внаслідок таких розбіжностей та постійних конфліктів, які виникають між ним та відповідачем, він не має можливості вчиняти щодо свого майна будь-які дії та належним чином користуватися своєю власністю. Посилаючись на те, що йому чиняться перешкоди у користуванні вищевказаною квартирою просив суд встановити порядок користування квартирою між співвласниками та вселити його в квартиру.

Протокольною ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 29 серпня 2017 року залучено до участі у справі ОСОБА_5, ОСОБА_4, як законного представника малолітньої ОСОБА_7, Службу у справах дітей Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації у статусі третіх осіб (а.с. 233-234 том 1).

Заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 01 грудня 2017 року, з урахуванням виправленої описки ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 02 липня 2018 року, позов ОСОБА_6 до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_4, як законний представник малолітньої ОСОБА_7, Служба у справах дітей Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації про усунення перешкод у користуванні шляхом вселення та встановлення порядку користування житловим приміщенням задоволено. Усунуто перешкоди ОСОБА_6 у користуванні квартирою за адресою: АДРЕСА_1, шляхом вселення ОСОБА_6 в вищевказану квартиру. Встановлено порядок користування квартирою, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, а саме:

- виділено ОСОБА_6 у користування кімнату №1 площею 16,4 кв. м.;

- виділено ОСОБА_4 у користування кімнату №2 площею 20,8 кв. м. та кімнату №3 площею 30,0 кв.м. Залишено у спільному користуванні ОСОБА_6 та ОСОБА_4 - хол площею 12,3 кв. м., комору площею 2,8 кв. м., комору площею 1,4 кв. м., коридор площею 6,5 кв. м., кухню площею 12,7 кв. м., санвузол площею 6,8 кв.м. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 судовий збір у розмірі 1102,42 грн.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 06 березня 2018 року заяву відповідача ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 01 грудня 2017 року залишено без задоволення (а.с. 145-146 том 2).

Не погоджуючись з ухваленим заочним рішенням суду першої інстанції відповідач та третя особа ОСОБА_5 подали апеляційні скарги.

В апеляційних скаргах порушують питання про скасування рішення суду першої інстанції, прийняття до розгляду зустрічну позовну заяву про визначення порядку користування житловим приміщенням, розглянувши її із первісним позовом. Ухвалити нове рішення у цивільній справі, яким в задоволенні позову ОСОБА_6 відмовити, а зустрічний позов задовольнити у повному обсязі, мотивуючи тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обгрунтування апеляційних скарг зазначили, що заочне рішення суду ухвалено з порушенням вимог ч. 3 ст. 358 ЦК України (неправильно застосовано норму матеріального права), що призвело до суттєвого зменшення належної відповідачці частки по загальній площі квартири. Зазначена квартира складається з трьох кімнат, а саме: кімната 1- 20, 8 кв.м., кімната 2 - 16, 4 кв.м., кімната 3-30 кв.м. 3/4 частини квартири за вищевказаною адресою належить на праві приватної власності ОСОБА_4, а 1/4 частина квартири належить ОСОБА_6, з яких 1/4 частина жилої площі квартири ОСОБА_6 складає 16,8 кв.м. (67, 2 кв.м. жилої площі: 4= 16,8 кв.м.), загальної складає 27, 95 кв.м. (111,8 кв.м. загальної площі: 4 = 27,95 кв.м.). Також судом не враховано, що спірною є квартира АДРЕСА_2, тоді як суд ухвалив рішення по квартирі у будинку АДРЕСА_1. Крім того, суд першої інстанції виділив у спільне користування позивачу та відповідачці комору площею 1,4 кв.м., яка знаходиться у виділеній ОСОБА_4 кімнаті, чим грубо порушив житлові інтереси, яка діє в своїх інтересах та інтересах своєї доньки ОСОБА_7, 2017року народження. Вказали проте, що обґрунтування судом першої інстанції про необхідність вирішення спору не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки позивач є батьком відповідачки - ОСОБА_4, а не чоловіком.

Просили врахувати, що відмовляючи у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі, судом першої інстанції не враховано, що по даній квартирі розглядається у Шевченківському районному суді міста Києва цивільна справа за позовом про визнання недійсним договору дарування, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 (до шлюбу з ОСОБА_15 за прізвищем ОСОБА_4) ОСОБА_4, а також цивільна справа про поділ подружнього майна, де в перелік подружнього майна входить - 1/4 частина квартири № 12. В разі задоволення позовних вимог про визнання договору дарування недійсним або про поділ майна подружжя з виділенням ОСОБА_5 1/4 частки вищевказаної квартири зміняться власники, їх частки, а тому вважають, що до вирішення спору за договором дарування та про поділ майна подружжя, здійснювати розгляд справи у даному провадженні є неможливим. Вищевказані обставини не були взяті судом першої інстанції до уваги, що вказує на процесуальні порушення, які дають підстави для скасування заочного рішення.

У поданому відзиві на апеляційні скарги представник позивача ОСОБА_16 просила залишити без задоволення апеляційні скарги ОСОБА_4, ОСОБА_5, а рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на те, що доводи апелянтів є необґрунтованими та неспроможними поставити під сумнів законне та справедливе судове рішення у справі. Висновки суду першої інстанції повністю відповідають дійсним обставинам справи та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційних скаргах. Також просила відмовити у задоволенні клопотань апелянтів про прийняття до розгляду зустрічної позовної заяви та про призначення судової будівельно-технічної експертизи.

У судовому засіданні представник відповідача та третьої особи ОСОБА_5 - ОСОБА_17 підтримав доводи апеляційних скарг. Відповідач ОСОБА_6 та його представник ОСОБА_16 - заперечували, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін. Представник Служби у справах дітей Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації Брацейко І.Г. просила апеляційні скарги задовольнити.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що спірним жилим приміщенням є трьохкімнатна квартира АДРЕСА_1, яка належить на праві спільної часткової власності сторонам у справі.

Факт належності спірної квартири сторонам у справі на праві спільної часткової власності у співвідношенні часток: ј частина квартири позивачу, інша 3/4 відповідачу підтверджуються письмовими доказами, а саме: свідоцтвом про право власності на житло, виданого згідно з розпорядженням Органу приватизації державного житлового фонду Старокиївського району міста Києва від 15 жовтня 1993 року №347, договором дарування Ѕ частки квартири від 10 вересня 2015 року, укладеного між ОСОБА_5 як дарувальником та ОСОБА_4 як обдарованою, та визнається сторонами у справі (а.с. 8-9, 10-12 том 1).

Відповідно до довідки КП «Керуюча компанія» форми № 3 від 26 липня 2017 року за вих.№02/10/05/№544 про зареєстрованих у квартирі АДРЕСА_1, власниками особового рахунку є ОСОБА_4 та ОСОБА_6. В зазначеній квартирі зареєстровані: ОСОБА_5 (третя особа у справі), ОСОБА_4 (відповідач), ОСОБА_7 - дочка співвласника ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 232 том 1).

Після державної реєстрації шлюбу ОСОБА_4 змінила прізвище на ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с. 179 том 1).

Судом першої інстанції встановлено, що між співвласниками квартири існує спір з приводу користування квартирою, що підтверджується висновком Управління поліції в Шевченківському районі ГУНП в місті Києві від 17 лютого 2016 року, матеріалами ЖЄО № 85254 відділу поліції № 4 Шевченківського управління поліції ГУНП в місті Києві, зі складанням висновку від 30 жовтня 2016 року за результатами розгляду звернення позивача ОСОБА_6 від 21 жовтня 2016 року по факту перешкоджання входження до квартири АДРЕСА_1, а також договором про надання послуг охорони квартири, укладеного представником відповідача ОСОБА_17 з ПП «Шериф-ГБР» від 21 жовтня 2016 року, без згоди та відома позивача. (а.с. 50-51, 106-109, 139-141 том 1, а.с. 4-5, 8-11, 37-39, 40-42 том 2).

За запропонованим позивачем варіантом порядку користування квартирою останній просив виділити в його користування найменшу у спірній квартири ізольовану жилу кімнату площею 16,4 квадратних метрів, в користування ОСОБА_4 - кімнату площею 20,8 квадратних метрів та кімнату площею 30,0 квадратних метрів. У спільному користуванні співвласників залишити хол площею 12,3 кв. м., комору площею 2,8 кв. м., комору площею 1,4 кв. м., коридор площею 6,5 кв. м., кухню площею 12,7 кв. м., санвузол площею 6,8 кв.м.

Ухвалюючи рішення у справі про задоволення позову ОСОБА_6, суд першої інстанції виходив із того, що вимоги позивача є обґрунтованими та доведеними.

Перевіряючи законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, так і в межах вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія виходить з такого.

Відповідно положень статей 319, 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

У відповідності до вимог частини 1 статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації - стаття 358 ЦК України.

Відповідно до роз'яснень, які містяться у п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 1995 року № 20, квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) останньої підлягає поділу в натурі, якщо сторонам можливо виділити ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Отже, за змістом статей 319, 358 ЦК України встановлення порядку користування приміщеннями квартири між співвласниками є складовою здійснення ними права спільної часткової власності та не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно.

У справі, яка переглядається, судом першої інстанції встановлено, що між співвласниками квартири АДРЕСА_1 виникла конфліктна ситуація, яка унеможливлює добровільно встановити порядок користування спільним майном.

Досліджений судом першої інстанції технічний паспорт на квартиру свідчить про те, що спірна квартира складається з трьох ізольованих житлових кімнат площею 16,4 кв.м., 20,8 кв.м., 30,0 кв.м. та місць загального користування: хол, комора площею 2,8 кв. м., комора площею 1,4 кв. м., коридор, кухня, санвузол. Жила площа квартири становить 67,2 кв.м., загальна 111,8 кв.м. (а.с. 12-14 том 1).

Встановивши у ході розгляду справи, що технічна характеристика квартири дозволяє виділити у користування кожному зі співвласників ізольоване приміщення, площа якого цілком відповідає розміру їх часток у праві власності на спільне майно, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про виділ в користування позивача ізольовану жилу кімнату площею 16,4 квадратних метрів, а в користування ОСОБА_4 - дві кімнати площею 20,8 квадратних метрів та 30,0 квадратних метрів, залишивши місця загального користування у спільному користуванні співвласників.

Надаючи оцінку письмовим доказам позивача щодо звернення останнього до правоохоронних органів по факту перешкоджання входження до квартири АДРЕСА_1, розміщення в квартирі охоронної системи без його відома та згоди, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позивачу ОСОБА_6 чиняться перешкоди у здійсненні ним права користування власністю, а тому його порушене право підлягає захисту на підставі статті 391 ЦК України.

Отже, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв'язку, установивши, що надані суду докази позивачем ОСОБА_6 підтверджують обставини, що між співвласниками виникла конфліктна ситуація, яка унеможливлює добровільно встановити порядок користування спільним майном, а також факт порушення прав позивача як власника у здійсненні ним права користування квартирою, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову ОСОБА_6 шляхом вселення в квартиру та встановлення порядку користування квартирою АДРЕСА_1.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції зроблений на підставі повного та об'єктивного дослідження наданих сторонами доказів та в повній мірі відповідає вимогам закону.

Перевіряючи доводи апеляційних скарг в частині неправильного застосування судом першої інстанції норми матеріального права статті 358 ЦК України, що призвело до суттєвого зменшення належної відповідачці частки по загальній площі квартири, колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Аналіз вказаної норми свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже кожному з співвласників належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.

У даній справі спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов'язковим.

Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв'язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Ухвалюючи рішення у справі із застосуванням положень статті 358 ЦК України, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що встановлений порядок користування спільною квартирою найбільше враховує баланс інтересів кожного зі співвласників.

Посилання у доводах апеляційний скарг про те, що спір виник стосовно квартири АДРЕСА_2, тоді як судом ухвалено рішення щодо квартири АДРЕСА_1 спростовуються вимогами позивача та правовстановлюючими документами, які були предметом перевірки судом першої інстанції, а саме свідоцтвом про право власності на житло, виданого згідно з розпорядженням Органу приватизації державного житлового фонду Старокиївського району міста Києва від 15 жовтня 1993 року № 347, договором дарування Ѕ частки квартири від 10 вересня 2015 року, укладеного між ОСОБА_5 як дарувальником та ОСОБА_4 як обдарованою, які підтверджують факт належності сторонам у справі на праві спільної часткової власності квартири АДРЕСА_1 (а.с. 8-9, 10-12 том 1).

Доводи клопотання осіб, які подали апеляційні скарги, про прийняття апеляційним судом до розгляду зустрічного позову відповідача до спільного розгляду з первісним позовом не ґрунтуються на вимогах цивільного процесуального законодавства. Так, за правилами статті 123 ЦПК України ( в редакції, чинній на момент розгляду справи) та статті 193 ЦПК України (в редакції закону № 2147-VIII від 03.10.2017, що набрав чинність 15 грудня 2017 року) законодавець встановив часові межі подання зустрічного позову. Згідно з частиною 6 статті 367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Таким чином, на стадії розгляду справи в суді апеляційної інстанції правила про пред'явлення зустрічного позову не застосовуються.

Інші доводи апеляційних скарг, які стосуються дій суду першої інстанції щодо відмови в зупиненні провадження у даній справі до розгляду інших цивільних справ: про визнання недійсним договору дарування, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_4, а також про поділ майна подружжя ОСОБА_6, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального права, оскільки учасники справи не підтвердили, що обставини, які є підставою позову або заперечення проти нього у даній справі, є предметом дослідження в інших справах.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Відповідно до п. 2 ч.2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов'язані з розглядом апеляційних скарг не відшкодовуються та покладаються на відповідача та третю особу ОСОБА_5

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 - представника ОСОБА_4, ОСОБА_5 відхилити.

Заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 01 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. При оголошенні вступної та резолютивної частин судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 06 лютого 2019 року.

Головуючий

Судді: