Житомирський апеляційний суд
Справа №286/809/18 Головуючий у 1-й інст. Гришковець А. Л.
Категорія 20 Доповідач Галацевич О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2019 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Галацевич О.М.,

суддів: Борисюка Р.М., Григорусь Н.Й.,

з участю секретаря судового засідання Гарбузюк Ю.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м.Житомирі справу №286/809/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа - приватний нотаріус Овруцького районного нотаріального округу Кушнерчук Ольга Миколаївна, про визнання недійсним договору дарування частини житлового будинку та земельної ділянки, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна в натурі,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1,

на рішення Овруцького районного суду Житомирської області, ухвалене 20 грудня 2018 року суддею Гришковець А.Л. у м. Овручі, повний текст рішення складено 29 грудня 2018 року,

в с т а н о в и в :

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому, з урахуванням заяви від 21.06.2018 (а.с. 77-78) просила: визнати недійсними договори дарування 1/2 частини будинку АДРЕСА_1, 1/2 частини земельної ділянки кадастровий НОМЕР_1 для будівництва і обслуговування жилого будинку, укладені 16 березня 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, посвідчені приватним нотаріусом Овруцького районного нотаріального округу Кушнерчук О.М., зареєстровані в реєстрі за №283, №284; скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 за номерами 19470626, 19470533; визнати вказане майно спільною сумісною власністю її та ОСОБА_2 і визнати за нею право власності на половину цього майна.

В обґрунтування позову зазначила, що частина житлового будинку та земельної ділянки придбані нею та ОСОБА_2 під час перебування у зареєстрованому шлюбі за спільні кошти. За домовленістю між нею та чоловіком мали бути укладені договори купівлі-продажу вказаного майна на його ім'я. Проте, у подальшому вона дізналася, що між відповідачами було укладено договори дарування, які, на її думку, є удаваними, оскільки фактично були укладені договори купівлі-продажу, усна домовленість про укладення яких була досягнута з продавцем ОСОБА_3, якій надавався завдаток в сумі 100 доларів США.

Рішенням Овруцького районного суду Житомирської області від 20 грудня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати вказане судове рішення та постановити нове - про задоволення її позовних вимог.

На думку ОСОБА_1, суд не дослідив питання дійсної спрямованості волі сторін при укладенні оспорених договорів дарування, не з'ясував мотивів укладення цих договорів, не врахував факт перебування її та ОСОБА_2 на час укладення договорів дарування у зареєстрованому шлюбі, не дав належної оцінки показам свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 Також, вважає, що судом безпідставно взято до уваги покази ОСОБА_2 про його дружні стосунки із ОСОБА_3, її (ОСОБА_1) обізнаність про дарування спірного майна, оскільки такі його покази є безпідставними, не підтвердженими іншими доказами та є такими, що спрямовані на позбавлення її права власності на спірне майно. Крім того, суд не дав оцінці тій обставині, що відповідачка ОСОБА_3 в судове засідання не з'явилася, судових повісток та копії позовної заяви не отримувала, а тому до поданої від її імені заяви про не визнання позову суд мав віднестися критично. Суд також не врахував, що обставини справи давали суду дійти висновку про те, що дії відповідачів були спрямовані на приховування договорів купівлі-продажу, оспорювані правочини укладені для перешкоджання у реалізації переважного права ОСОБА_7 (співвласниця спірного майна) на купівлю-продаж спірного нерухомого майна.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просила рішення суду першої інстанції залишити без змін, розглядати справу у її відсутність. Послалась на дружні стосунки із ОСОБА_2 та дійсність її намірів на дарування йому належного їй майна. Крім цього, зазначила, що твердження позивачки про її присутність при передачі коштів не відповідають дійсності, жодних розписок про отримання коштів вона не писала, оскільки укладались саме договори дарування.

У відзиві на апеляційну скаргу третя особа - приватний нотаріус Кушнерчук О.М. просила рішення суду першої інстанції залишити без змін, розглядати справу у її відсутність. Послалась на додержання під час укладення оспорюваних договорів вимог чинного законодавства, з'ясування дісного наміру сторін правочину, роз'яснення наслідків укладення удаваного та мнимого правочину.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на дійсність укладених договорів дарування та недоведеність позову. Вказав, що допитані судом свідки зі сторони позивача не підтвердили факт передачі коштів ОСОБА_3, дізнались про обставини справи зі слів позивачки. Тому, вважає, що суд надав належну оцінку таким показанням. Також вважає бепідставними посилання позивачки на необхідність встановлення мотиву вчинення правочину, необізнаність її з укладенням договорів дарування.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_8 апеляційну скаргу підтримали із зазначених у ній доводів.

ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_9 апеляційну скаргу не визнали з підстав, зазначених у відзиві на неї.

Заслухавши пояснення учасників справи, які з'явились у судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, враховуючи наступне.

Частиною першою статті 717 ЦК України визначено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до статті 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі статтею 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 15.11.2008 по 16.05.2017 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Відповідно до договорів дарування від 16.03.2017, посвідчених приватним нотаріусом Овруцького районного нотаріального округу Житомирської області Кушнерчук О.М., відповідач ОСОБА_2 прийняв у дар від відповідача ОСОБА_3 1/2 частини будинку АДРЕСА_1 та 1/2 частини земельної для будівництва і обслуговування частини будинку АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1 (а.с. 12-13, 58, 82).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що ОСОБА_1 не виконала свого обов'язку, визначеного ч. 1 ст. 81 ЦПК України, не надала доказів на підтвердження того факту, що договір дарування вчинено відповідачами з метою приховати інший правочин - договір купівлі-продажу.

Такий висновок суду є правильним, відповідає встановленим судом обставинам справи та нормам матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Доводи ОСОБА_1 про те, що суд не дослідив питання дійсної спрямованості волі сторін при укладенні оспорених договорів дарування, не з'ясував мотивів укладення цих договорів, на правильність рішення суду не впливають. Саме позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладання правочину, що, на його думку, є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. Проте, таких обставин ОСОБА_1 не довела. Крім того, мотиви укладення оспорених договорів для вирішення спору не мають правового значення.

Суд першої інстанції обгрунтовано не взяв до уваги покази свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6, оскільки останні обізнані про обставини справи зі слів позивачки. Крім того, достовірно встановлено, що зазначені особи не були свідками передачі грошових коштів ОСОБА_3

Як вбачається зі змісту оспорюваних договорів, умов, які б свідчили про оплатність або намір обдарованого в подальшому сплатити певну суму, договори не містять. Сторонами укладено і нотаріусом посвідчено саме договори дарування. Позивачкою не надано належних та допустимих доказів, що при укладенні спірного договору дарування спрямованість волі його сторін була направлена на укладення договору купівлі-продажу, що ОСОБА_3 передавався завдаток та грошові кошти за спірне майно.

Факт перебування позивачки та ОСОБА_2 на час укладення договорів дарування у зареєстрованому шлюбі не спростовують висновок суду про недоведеність позову щодо удаваності договорів дарування.

Посилання на ту обставину, що оспорювані правочини укладені для перешкоджання у реалізації переважного права ОСОБА_7 на купівлю частки у праві спільної часткової власності, не мають правового значення для вирішення даного спору.

Оскільки позивачка не довела удаваність договорів дарування, придбання спірного майна за спільні кошти подружжя, суд також обгрунтовано відмовив у задоволенні позову про визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права на половину цього майна.

Позивачка не довела, що відзив на позовну заяву та апеляційну скаргу подані не ОСОБА_3, а іншою особою, а тому її доводи у цій частині є безпідставними.

Інші доводи, наведені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, такі доводи були предметом дослідження суду із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 20 грудня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений 18 березня 2019 року.