Постанова

Іменем України

20 березня 2019 року

м. Київ

справа № 755/21936/15-ц

провадження № 61-26336св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Олійник А. С., Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 03 лютого 2017 року у складі судді Гаврилової О. В. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 31 травня 2017 року у складі колегії суддів: Стрижеуса А. М., Антоненко Н. О., Шкоріної О. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який уточнив у процесі розгляду справи, до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договорами позики, посилаючись на те, що 26 серпня 2005 року відповідач отримав від нього в борг грошові кошти в сумі 8 000 доларів США під 16 % річних, які зобов'язався повернути за першою вимогою протягом тижня, про що власноруч написав розписку. 24 вересня 2015 року він направив ОСОБА_2 вимогу щодо виконання грошового зобов'язання, яка позичальником не виконана. Крім цього, в період з 07 січня 2006 року по 06 квітня 2007 року відповідач позичив у нього грошові кошти на загальну суму 15 400 доларів США із встановленим строком їх повернення, що підтверджується розписками від 07 січня 2006 року про отримання 5 000 доларів США, від 07 лютого 2006 року - 3 400 доларів США, від 06 квітня 2007 року - 7 000 доларів США. Взяті на себе зобов'язання щодо повернення боргу ОСОБА_2 виконав частково - в період з 14 травня 2008 року по 20 лютого 2013 року сплатив проценти в розмірі 13 800 грн, що еквівалентно 1 804,46 доларам США. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив: за договором позики від 26 серпня 2005 року стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти в національній валюті України - гривнях в розмірі, еквівалентному на час ухвалення рішення 22 616,83 доларам США, з яких: 8 000 доларів США - сума позики, 14 370,27 доларів США - 16 % річних за період з 26 серпня 2005 року по 17 листопада 2016 року, 246,56 доларів США - три проценти річних від простроченої суми; за договорами позики від 07 січня 2006 року, від 17 лютого 2006 року та від 06 квітня 2007 рокустягнути з відповідача на свою користь грошові кошти в національній валюті України - гривнях в розмірі, еквівалентному на час ухвалення рішення 36 305,46 доларам США, з яких: 15 400 доларів США - сума позик, 16 167,34 доларів США - проценти на рівні облікової ставки Національного банку України (далі - НБУ) за період з дня надання позик по 17 листопада 2016 року, 4 738,12 доларів США - три проценти річних.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 03 лютого 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики від 26 серпня 2005 року в розмірі 215 895,83 грн, проценти - 388 210,39 грн, три проценти річних за прострочення виконання грошового зобов'язання - 798,54 грн, судовий збір - 6 049,05 грн, а всього - 610 953,81 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що позивачем не надано доказів отримання відповідачем вимог про повернення боргу, які він надсилав йому у вересні та листопаді 2015 року. Моментом отримання таких вимог слід вважати 26 вересня 2016 року - день, коли позичальник дізнався про звернення позивача до суду з цим позовом. Відповідач не повернув борг і не надав суду доказів на підтвердження повернення позики. Оскільки строк виконання позичальником його зобов'язання за вказаним договором визначений моментом пред'явлення вимоги, то позивач має право на отримання процентів за весь час користування позикою, а позовна давність не підлягає застосуванню. Три проценти річних слід стягнути з 04 жовтня 2016 року - після закінчення 7-ми днів від дня пред'явлення вимоги. Поряд з цим ОСОБА_1 пропущена трирічна позовна давність в частині вимог, які стосуються строкових договорів позики, що є підставою для відмови в позові в цій частині.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 31 травня 2017 року апеляційні скарги ОСОБА_1 та представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 відхилено. Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 03 лютого 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.

У червні 2017 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 03 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 31 травня 2017 року в частині задоволених позовних вимог, а справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що предметом позики були долари США (без визначення грошового еквівалента), тому договір позики від 26 серпня 2005 року є нікчемним, оскільки укладений між двома фізичними особами щодо іноземної валюти за відсутності спеціального дозволу - ліцензії. Судами безпідставно не застосовано позовну давність, в тому числі щодо процентів за користування позикою. Подання позову до суду та отримання відповідачем копії позовної заяви не є доказом вручення йому вимоги позивача про повернення суми грошових коштів.

У серпні 2017 року ОСОБА_1подав заперечення на касаційну скаргу, в якому просив відмовити в її задоволенні, посилаючись на те, що суди попередніх інстанцій повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку. Надання позики в іноземній валюті не потребує отримання ліцензії. Подання ним позову до суду є вимогою про примусове виконання зобов'язання за договором позики. Підстави для застосування позовної давності відсутні, оскільки строк повернення процентів установлений протягом семи днів від дня отримання відповідачем вимоги і збігається із строком повернення позики.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

16 травня 2018 року справу № 755/21936/15-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 04 березня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судові рішення судів попередніх інстанцій оскаржуються в касаційному порядку лише в частині вирішення питання про стягнення боргу за договором позики від 26 серпня 2005 року, тому і переглядається Верховним Судом тільки в цій частині.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 213 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 214 ЦПК України 2004 року).

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення у повній мірі не відповідають.

Згідно зі статтею 1046 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором(частина перша статті 1049 ЦК України).

Частиною третьою статті 545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. Згідно з нормами статті 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання зобов'язання частково або в повному обсязі. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора (частина четверта статті 545 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 18 березня 2013 року у справі № 6-63цс13.

Судами встановлено, що 26 серпня 2005 року між ОСОБА_1та ОСОБА_2було укладено договір позики, оформлений розпискою про отримання ОСОБА_2в борг 8 000 доларів США під 16 % річних, які позичальник зобов'язався повернути за вимогою позикодавця протягом тижня.

Факти підписання вказаної розписки та отримання грошових коштів відповідачем не заперечувалися.

24 вересня 2015 року ОСОБА_1 направляв ОСОБА_2 вимогу про повернення коштів за договором позики, яку позичальник не отримав - поштове відправлення повернулося з відміткою служби поштового зв'язку «за закінченням терміну зберігання».

Вимогу, яка була направлена за місцем роботи відповідача, 28 вересня 2015 року отримала особа з прізвищем «ОСОБА_5». Матеріали справи не містять доказів того, що вказана особа мала повноваження від адресата на прийняття для нього кореспонденції чи фактично передала йому поштове відправлення.

Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, тобто суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

З огляду на викладене, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про те, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню сума позики, передбачені договором проценти, а також три проценти річних від простроченої суми.

При цьому суди правильно виходили з того, що моментом отримання вимоги про повернення коштів за договором позики слід вважати 26 вересня 2016 року - день, коли позичальник дізнався про звернення позивача до суду з цим позовом (ознайомився із змістом позовної заяви).

Доводи касаційної скарги про те, що подання позову до суду та отримання відповідачем копії позовної заяви не є доказом вручення вимоги позивача про повернення суми грошових коштів, не заслуговують на увагу, оскільки пред'явленням вимоги до позичальника є як вручення йому вимоги про погашення боргу, так і пред'явлення до нього позову (отримання позовної заяви). Ознайомившись з матеріалами справи, позичальник не виконав свої зобов'язання протягом семи днів, як це передбачено договором позики.

Аргументи касаційної скарги про те, що договір позики від 26 серпня 2005 року є нікчемним, оскільки укладений між двома фізичними особами в іноземній валюті (без визначення грошового еквівалента) за відсутності ліцензії, спростовуються висновком, викладеним в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18, відповідно до якого гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, що перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов'язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів в іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов'язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржувані судові рішення в означеній частині відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Поряд з цим, задовольняючи позов у частині стягнення процентів, передбачених договором позики, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що оскільки строк виконання позичальником його зобов'язання за вказаним договором визначений моментом пред'явлення вимоги, то позивач має право на отримання процентів за весь час користування позикою, а позовна давність не підлягає застосуванню.

Такий висновок судів попередніх інстанцій ґрунтується на неправильному застосуванні норм матеріального права з огляду на таке.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Договором позики, оформленим розпискою, позичальник зобов'язався повернути позику за вимогою позикодавця протягом тижня, тобто строк виконання зобов'язання визначений моментом пред'явлення вимоги.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Отже, проценти за договором позики можуть сплачуватися позикодавцю у будь-якому погодженому сторонами порядку (в тому числі й одноразово), а якщо такий порядок сторонами не визначений, проценти мають сплачуватися щомісяця до дня фактичного повернення грошового боргу.

У справі, яка переглядається, сторони не визначили порядок слати позичальником процентів, у зв'язку з чим в силу вимог абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України він зобов'язаний був сплачувати проценти щомісяця.

Відповідно до частини третьої статті 245 ЦК України строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Таким чином, право позикодавця вважається порушеним з моменту недотримання позичальником строку погашення кожного чергового платежу за процентами, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожним черговим платежем починається з моменту порушення строку його виконання.

Тому висновок суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, про те, що відповідач повинен сплатити позивачу проценти за весь період користування позикою, в тому числі й за межами трирічної позовної давності, є безпідставним та ґрунтується на неправильному застосуванні вищенаведених норм матеріального права.

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувані судові рішення в частині задоволення вимог про стягнення процентів за весь період користування позикою підлягають скасуванню з ухваленням у цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позову про стягнення процентів за період з 26 серпня 2005 року по 03 жовтня 2013 року у зв'язку з пропуском позовної давності, та про задоволення позову про стягнення процентів за період з 04 жовтня 2013 року по 04 жовтня 2016 року (в межах трирічної позовної давності) шляхом стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 процентів, передбачених договором позики, в розмірі 3 840 доларів США (8 000 доларів США х 16 % х 3 роки), що за офіційним курсом Національного банку України станом на день ухвалення Верховним Судом цього судового рішення (1 долар США = 27,1608 грн) становить 104 297,47 грн (3 840 доларів США х 27,1608).

Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Виходячи із закріпленого у наведених правових нормах принципу диспозитивності цивільного судочинства та враховуючи, що ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 проценти за договором позики в національній валюті України за її курсом до долара США на час ухвалення рішення, вказані грошові кошти слід стягнути у гривні.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки виконання оскаржуваного рішення суду першої інстанції було зупинене ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 липня 2017 року, то необхідно поновити його виконання у незміненій після касаційного перегляду частині.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 03 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 31 травня 2017 року в частині задоволення вимог про стягнення процентів за весь період користування позикою скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 проценти за договором позики від 26 серпня 2005 року за період з 04 жовтня 2013 року по 04 жовтня 2016 року в розмірі 104 297 (сто чотири тисячі двісті дев'яносто сім) грн 47 коп.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення процентів за договором позики від 26 серпня 2005 року за період з 26 серпня 2005 року по 03 жовтня 2013 року відмовити.

В решті рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 03 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 31 травня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 03 лютого 2017 року у незміненій після касаційного перегляду частині.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:С. О. Карпенко
А. С. Олійник
С. О. Погрібний
Г. І. Усик