ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 березня 2019 року м. Київ

справа № 753/7572/18

провадження № 22-ц/824/4473/19

Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Іванової І.В.

суддів - Сушко Л.П., Мельника Я.С.

при секретарі - Аверковій А.І.

сторони :

позивач - ОСОБА_1

відповідачі - Акціонерне товариство «Укрсоцбанк», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Осипенко Дмитро Олегович

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 11 грудня 2018 року у складі судді Мицик Ю.С., повний текст складений 21.12.2018 року,

встановив:

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідачів АТ «Укрсоцбанк», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Осипенко Дмитро Олегович, третя особа - Дарницький районний відділ державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Позов обґрунтовано порушенням вимог закону, оскільки документи подані нотаріусу не підтверджують безспірність заборгованості за кредитним договором, оскільки на момент вчинення виконавчого напису в суді розглядався спір з приводу заборгованості за кредитним договором, крім того зазначив, що заочним рішенням Дарницького районного суду від 29.11.2012 року була стягнута заборгованість за кредитним договором, у зв'язку з чим строк виконання зобов'язань було змінено, строк користування кредитом закінчився, тому банк звернувся до нотаріуса із пропуском строку, оскільки з моменту виникнення права вимоги по стягненню відсотків, розрахованих згідно умов кредитного договору, до дати вчинення виконавчого напису минуло більше, ніж три роки.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 11 грудня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Визнано виконавчий напис № 1415 від 28.02.2018, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Осипенком Д.О., згідно якого з ОСОБА_1 стягнуто на користь ПАТ «Укрсоцбанк» 7 273 418 грн. 87 коп. за рахунок коштів, отриманих від реалізації нерухомого майна - нежитлових приміщень з №1 по № 20 (групи приміщень № 20) ( в літері «А») на другому поверсі - офіс, загальною площею 374,7 квадратних метри, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, таким, що не підлягає виконанню.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням АТ «Укрсоцбанк» подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції через порушення судом норм матеріального і процесуального права та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1

В обґрунтування доводів апеляційної скарги Банк зазначив, що за рахунок реалізації нерухомого майна банк мав намір погасити частину заборгованості за відсотками за період з 01 березня 2015 року по 09 січня 2018 року, який не виходить за межі строків позовної давності. Крім того, Банк зазначив, що суд в оскаржуваному рішенні послався на цивільну справу, в якій предметом спору є звернення стягнення на предмет іпотеки, тому відсутній спір щодо суми заборгованості.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 вказує, що посилання банку на переривання позовної давності для обґрунтування вчинення виконавчого напису в межах встановленого законом строку є незаконним, оскільки такий строк не може перериватися. На думку позивача, стягнення процентів за виконавчим написом за період з 01 березня 2015 року по 09 січня 2018 року є незаконним, оскільки право банку нараховувати проценти за кредитом припинилося після пред'явлення позову про стягнення всієї заборгованості за кредитним договором. Крім того, позивач зауважив, що документи, подані банком нотаріусу для вчинення виконавчого напису, не могли підтверджувати безспірність заборгованості позивача за кредитним договором, оскільки на момент вчинення виконавчого напису в судах існував спір з приводу такої заборгованості.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представники відповідача АТ «Укрсоцбанк» підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити.

Представник позивача заперечував проти задоволення скарги з підстав, викладених у відзиві.

Інші учасники справи в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, тому колегія суддів у відповідності з вимогами ч.2 ст.372 ЦПК України вважає можливим розглянути справу у їх відсутності на підставі наявних у справі доказів.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи та вимоги апеляційної скарги, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що між позивачем ОСОБА_1 та АКБ «Укрсоцбанк» правонаступником якого є АТ «Укрсоцбанк», 27.06.2006 року було укладено договір про надання невідновлювальної кредитної лінії № 380/882/06-Пі, з наступними змінами від 17.04.2008 року, згідно якого АТ «Укрсоцбанк» відкрив позивачу кредитну лінію в межах максимального ліміту заборгованості до 600 000 євро з кінцевим терміном повернення заборгованості за кредитом до 26.06.2016 року або достроково у випадках, передбачених п. 4.4. Кредитного договору (т.1 а.с.7-16).

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 07.07.2006 року між позивачем та відповідачем Банком було укладено іпотечний договір № 04/І-305, згідно якого відповідачем прийнято в іпотеку належне позивачу на праві власності нерухоме майно - нежитлові приміщення з № 1 по № 20 (групи приміщень № 20) (в літері «А») на другому поверсі - офіс загальною площею 374,7 квадратних метри, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с.17-24).

28.02.2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОсипенкомД.О. вчинено виконавчий напис зареєстрований № 1415, яким звернуто стягнення на предмет іпотеки, згідно іпотечного договору № 04/І-305, на погашення частини заборгованості по відсотках за кредитним договором за період з 01.03.2015 року по 09.01.2018 року у розмірі 216 135 ,59 євро, що згідно курсу НБУ станом на 09.01.2018 року становить 7 273 418,87 грн. (т.1 а.с.25).

Підставою здійснення вказаного виконавчого напису стали документи, що подані представником банку до приватного нотаріуса: заява про вчинення виконавчого напису від 27.02.2018 № 02-25/84-373; іпотечний договір № 04/І-305 від 07.07.2006р.; договір від 17.04.2008 про внесення змін до іпотечного договору № 04/І-305 від 07.07.2006; договір про надання невідновлювальної кредитної лінії № 380/882/06-Пі від 27.06.2006 року; договір від 20.09.2007 р. про внесення змін до договору; договір від 17.04.2008 про внесення змін до договору; копія вимоги № 02-37/96-242 від 11.01.2018 р. з копією опису вкладення у цінний лист № 870; довідка про заборгованість за договором кредиту по відсоткам за період з 01.03.2015 по 09.01.2018; виписки з рахунків; копія статуту ПАТ «Укрсоцбанк»; витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань щодо ПАТ «Укрсоцбанк» та копія довіреності банку на особу, яка подавала вказані документи.

Положеннями статей 15, 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

При цьому, відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону «Про нотаріат»). Цим актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5 та зареєстрований у Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій, Порядок).

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону України «Про нотаріат» та Глава16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій.

Так, згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку).

Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису.

У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов'язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв'язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу (підпункт 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку).

Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій.

При цьому стаття 50 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

За результатами аналізу вищенаведених норм можна дійти наступних висновків.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов'язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов'язання боржником.

Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем.

Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов'язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Захист прав боржника в процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається в спосіб, передбачений підпунктом 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку, - шляхом надіслання стягувачем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень боржнику. Натомість нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов'язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності.

Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.

З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису.

Підставами оскарження виконавчих написів може бути як порушення нотаріусом процедури вчинення напису (наприклад, неповідомлення боржника про вимогу кредитора), так і неправильність вимог боржника.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з доведеності позовних вимог, з чим погоджується і судова колегія.

Так, звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред'явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Забезпечувальне зобов'язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному.

В разі задоволення не в повному обсязі вимог кредитора за рахунок забезпечувального обтяження основне зобов'язання сторін не припиняється, однак змінюється щодо предмета та строків виконання, встановлених кредитором, при зверненні до суду, що надає кредитору право вимоги до боржника, у тому числі й шляхом стягнення решти заборгованості за основним зобов'язанням (тілом кредиту) в повному обсязі та процентів і неустойки згідно з договором, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору, на погашення яких виявилася недостатньою сума коштів, отримана від реалізації заставленого майна під час виконання судового рішення.

Саме такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18 та від 04 липня 2018 року у справі № 14-154цс18.

Як вбачається з матеріалів справи Банк, використавши право дострокового стягнення кредиту у зв'язку з неналежним виконанням позичальником своїх зобов'язань, у 2012 році Банк подав до суду позов до ОСОБА_1, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за розглядом якого заочним рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 29.11.2012 року, яке на даний час скасовано та перебуває на вирішенні суду, було стягнуто солідарно заборгованість за кредитом та відсотками у розмірі 811 501,14 євро.

Ця обставина свідчить про зміну строків виконання зобов'язання.

Згідно зазначеної у заяві про вчинення виконавчого напису, суми заборгованості по відсотках за кредитним договором за період з 01.03.2015 року по 09.01.2018 року у розмірі 216 135 ,59 євро, розрахунок проводився після дострокового стягнення кредитного боргу.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, комісію, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) від 31 жовтня 2018 року).

З урахуванням викладеного, на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису від 28.02.2018 року указана Банком заборгованість не є безспірною, тому судова колегія погоджується з висновком суду про обґрунтованість позовних вимог.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про те, що судом при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. 376 ЦПК України є підставами для скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381 ЦПК України, Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

постановив :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 11 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді :