Справа № 465/5815/18 Головуючий у 1 інстанції: Кузь В.Я.
Провадження № 22-ц/811/2643/18 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Савуляка Р.В.,

суддів: Шандри М.М., Струс Л.Б.,

за участі секретаря: Фейір К.О.

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справицивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 16 жовтня 2018 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваною ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 16 жовтня 2018 року матеріали позовної заяви повернуто позивачу.

Ухвалу суду оскаржив АТ КБ «ПриватБанк».

В апеляційній скарзі посилається на те, що оскаржувана ухвала є незаконною та ухваленою з порушенням норм процесуального права. Зокрема зазначає, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку, що копії письмових доказів не відповідають вимогам ДТСУ 4163-2003, оскільки належним чином не засвідчені, однак з таким висновком апелянт, не погоджується оскільки, згідно п. 1.1. ДСТУ 4163-2003, справжній стандарт поширюється на організаційно - розпорядчі документи - постанови, розпорядження, накази, положення, рішення, протоколи, акти, листи тощо, створювані в результаті діяльності: 1.Органів державної влади України, органів місцевого самоврядування; 2.Підприємств, установ, організацій та їх об'єднань усіх форм власності. При цьому документи, зазначені в ухвалі відсутні у переліку документів, на які розповсюджується згідно п.1.1. ДСТУ 4163-2003 дія даного стандарту.

Відтак, чинне законодавство не передбачає такої підстави, як невідповідність документів вимогам ДСТУ 4163-2003 Національного стандарту України Державної уніфікованої системи, для залишення позовної заяви без руху та подальшого повернення її позивачеві.

Крім того, неподання позивачем належним чином оформлених доказів, не можна вважати порушенням вимог ст. 175-177 ЦПК України.

Згідно з роз'ясненнями, які містяться у п. 7 Постанови ВСУ № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» подання доказів можливе на наступних стадіях цивільного процесу, тому суд не вправі через неподання доказів при пред'явленні позову залишати заяву без руху та повертати заявнику.

Виходячи із зазначеного, вважає, що у суду першої інстанції не було правових підстав для залишення позовної заяви без руху, а потім і її повернення.

Просить скасувати ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 16 жовтня 2018 року та передати справу до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали у межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, а ухвала Франківського районного суду м. Львова від 16 жовтня 2018 року скасуванню на підставі пп.6 ч.1 ст.376 ЦПК України з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції

Як вбачається з матеріалів справи,25 вересня 2018 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до Франківського районного суду м. Львова з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Залишаючи позовну заяву АТ КБ «ПриватБанк» без руху, суд першої інстанції виходив з того, що заява за формою та змістом не відповідає вимогам статей 175 та 177 ЦПК, оскільки документи, долучені до позовної заяви не відповідають вимогам ДСТУ 4163-3003, копії документів не посвідчені належним чином, а також в додатках до позовної заяви є документи, текст яких виконаний іноземною мовою, а переклад не здійснено.

На виконання вимог ухвали Франківського районного суду м. Львова від 26 вересня 2018 року про залишення позовної заяви без руху АТ КБ «ПриватБанк» було подано заяву про усунення недоліків позовної заяви, до якої було долучено засвідчені належним чином копії документів.

Визнаючи позовну заяву неподаною суд першої інстанції виходив з того, що позивач вимоги щодо усунення недоліків не виконав.

Проте, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.1 ст.177 ЦПК України, позивач повинен додати до позовної заяви її копії та копії всіх документів, що додаються до неї, відповідно до кількості відповідачів і третіх осіб.

Таким чином, зазначені положення ЦПК України не визначають обов'язку подання належним чином завірених судом копій судових рішень, а передбачає подання копії документу.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України N 2 від 12.06.2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", в ухвалі повинні бути зазначені конкретні підстави залишення заяви без руху, в тому числі й розмір несплачених судових витрат. Подання доказів можливе на наступних стадіях цивільного процесу, тому суд не вправі через неподання доказів при пред'явленні позову залишати заяву без руху та повертати заявнику.

Однією з основних гарантій права сторони на судовий захист є право оскарження судових рішень (стаття 129 Конституції України). Реалізація цього права здійснюється, зокрема, шляхом оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій.

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція).

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини у статті 6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, не встановлено вимоги до держав засновувати апеляційні або касаційні суди. Там, де такі суди існують, гарантії, що містяться у вказаній статті, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (пункт 25 рішення у справі «Делькур проти Бельгії» від 17 січня 1970 року та пункт 65 рішення у справі «Гофман проти Німеччини» від 11 жовтня 2001 року).

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Тобто Україна, як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов'язків суб'єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

Враховуючи вказані положення закону, часткове усунення позивачем недоліків позовної заяви, ту обставину, що ЦПК не визначено обов'язку подання належним чином завірених судом копій, а також що подання доказів можливе на наступних стадіях цивільного процесу колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції прийшов до передчасного висновку про повернення позовної заяви позивачеві.

За вказаних обставин, апеляційна скарга Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» підлягає до задоволення,ухвала Франківського районного суду м. Львова від 16 жовтня 2018 року - скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Згідно ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст.ст., 367, 368, п.6 ч. 1 ст.374, ст.379, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - задовольнити.

Ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 16 жовтня 2018 року - скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 18 березня 2019 року.

Головуючий : Савуляк Р.В.

Судді: Шандра М.М.

Струс Л.Б.