ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/7419/15-ц Номер провадження 22-ц/814/786/19Головуючий у 1-й інстанції Тімошенко Н. В. Доповідач ап. інст. Пікуль В. П.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Пікуля В.П.,

суддів: Одринської Т.В., Панченка О.О.,

при секретарі Коротун І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2, ОСОБА_3 та фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 18 грудня 2018 року по справі за позовом фізичної особи підприємця ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні майном та стягнення заборгованості за комунальні послуги,

В С Т А Н О В И В :

У червні 2015 року позивач звернувся із позовом до відповідачів, у якому просив:

1.визнати ОСОБА_5 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_2 у будинку № 60 на вулиці Київське Шосе в місті Полтаві без надання іншого житла;

2.усунути перешкоди в користуванні належним йому фізичній особі-підприємцю ОСОБА_4 майном, шляхом зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_5 та ОСОБА_3 за адресою: кімната АДРЕСА_1

3.стягнути солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_3 на його користь квартирну плату та плату за комунальні послуги в розмірі 10 379, 09 грн.;

4.стягнути з відповідачів судові витрати.

Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що розпорядженням № 128 від 31 серпня 1987 року по ВАТ «Полтавський алмазний завод» була заселена в гуртожиток в кімнату АДРЕСА_1, ОСОБА_5 з донькою ОСОБА_3 і стали займати приміщення загальною площею 26, 37 кв.м.

16 березня 2003 року був укладений договір купівлі-продажу гуртожитку по АДРЕСА_2 між ВАТ «Полтавський алмазний завод» та позивачем.

13 лютого 2003 року ОСОБА_5 було запропоновано укласти договір найму житла із позивачем, який укладати вона відмовилася. Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 30 липня 2007 року ОСОБА_5 була зобов'язана укласти договір найму житла на утримання будинку та прибудинкової території на кімнату АДРЕСА_3 із фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 24 жовтня 2007 року вона уклала договір найму з додатками у вигляді розрахунків щомісячних платежів. Станом з 01 березня 2006 року по 01 квітня 2015 року відповідач має заборгованість за квартирну плату та комунальними послугами на суму 10 379, 09 грн.

Відповідно до п. 3.1.4. Договору найму житла, передбачено, що «власник» має право вимагати в судовому порядку виселення «наймача» та членів його сім'ї без надання іншого житла, якщо вони більше трьох місяців не сплачують квартплату та комунальні послуги в гуртожитку, або систематично псують чи руйнують приміщення, або використовують його не за призначенням або створюють неможливі умови для спільного проживання з ними інших мешканців будинку.

Крім того, відповідно до актів комісії від 22 липня 2014 року та 08 квітня 2015 року ОСОБА_5 та її донька ОСОБА_3 не проживає в наданій згідно договору найму квартирі, доступ до квартири зі сторони позивача відсутній.

Із урахуванням подібності правовідносин, позивач вважає можливим застосувати до даних правовідносин правила ст. 71 ЖК УРСР.

Позивач вважає, що відповідно до ч. 1 ст. 391 ЦК України він має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та права власності.

Згідно ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням про виселення.

Відповідач неодноразово отримував письмові попередження про необхідність сплатити заборгованість та попереджено, що у випадку незадоволення даної вимоги позивач буде вимушений звернутися до суду з вимогою про примусове звільнення квартири, стягнення плати за користування житлом, проте належної відповіді отримано не було .

Оскільки ОСОБА_3 проживала та була зареєстрована в кімнаті АДРЕСА_2 разом зі своєю матір'ю ОСОБА_5 то позивач, згідно ч. 1 ст. 64 ЖК УРСР, заявляти вимоги про її виселення та стягнення коштів в солідарному порядку.

23 липня 2017 року позивач уточнив позовну заяву в частині імені другого відповідача ( т. 1 а с. 42).

Заочним рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 23 листопада 2015 року позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 був задоволений частково.

Визнано ОСОБА_5 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщеннями - кімнатою АДРЕСА_2

Стягнуто солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість по квартирній платі та комунальні послуги в розмірі 10 379,09 грн.

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто солідарно із ОСОБА_5 та ОСОБА_3 на користь позивача судові витрати: сплачений судовий збір у сумі 487,20 грн. та витрати пов'язані з публікацією оголошення в пресі про виклик відповідача в розмірі 120 грн. (т. 1 а.с. 69, 70).

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 08 червня 2016 року задоволено заяву ОСОБА_5 про перегляд заочного рішення.

Заочне рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 23 листопада 2015 року скасовано, справа призначено до розгляду у загальному порядку (т.1 а.с.114).

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 26 вересня 2016 року позов фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, стягнення боргу, зобов'язання вчинити дії - задоволено частково.

Визнано відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме кімнатою АДРЕСА_2

Стягнуто солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_3 на користь фізичної особи підприємця ОСОБА_4 заборгованість по квартплаті та платі за комунальні послуги в розмірі 10 379 грн. 09 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_5 та ОСОБА_3 на користь фізичної особи підприємця ОСОБА_4 судові витрати, а саме сплачений позивачем судовий збір у сумі 243 грн. 60 коп. з кожної та витрати, пов'язані з публікацією оголошення в пресі про виклик відповідачів у судове засідання в розмірі 60 грн. з кожної (т. 1 а.с. 187-190).

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 22 листопада 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 та ОСОБА_3 задоволено частково.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 26 вересня 2016 року в частині визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням та розподілу судових витрати скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення.

У задоволенні позову фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 до відповідачів про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_5 та ОСОБА_3 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 судові витрати по 75,90 грн.

Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на користь відповідачів судові витрати по 66,99 грн. кожній.

В іншій частині рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 26 вересня 2016 року залишено без змін (т.1 а.с. 250-285).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 листопада 2017 року касаційну скаргу фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 задоволено - частково.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 26 вересня 2016 року та рішення Апеляційного суду Полтавської області від 22 листопада 2016 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (т. 2 а.с. 26-28).

08 жовтня 2011 року представник позивача подав до суду заяву про уточнення позовних вимог, у якій просить усунути перешкоди у користуванні майном фізичній особі-підприємцю ОСОБА_4 та виселити ОСОБА_5 та ОСОБА_3 із кімнати гуртожитку АДРЕСА_2 без надання іншого житла.

У даній заяві позивач зазначає, що на теперішній час відсутній договір оренди кімнати у гуртожитку за підписом відповідачів, але вважає, що ситуація коли власник позбавлений можливості виселити відповідачів, які тривалий час не проживають у спірному житлі, не сплачують кошти за користування, не уклали договір найму та участі у витратах, не є членом сім'ї позивача є «абсурдною».

Позивач також обґрунтовує свої вимоги, в уточненні до позовної заяви, тим, що цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за громадянами, які хоча і правомірно вселилися у спірну квартиру власника, але на час розгляду справи не є членами його сім'ї. Тому власник в даному випадку повинен звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні правом власності, а не про визнання особи такою, що втратили право користування житлом.

На переконання сторони позивача, відповідачі перебували у трудових відносинах із попереднім власником приміщення, що за аналогією може бути прирівняно до родинних відносин.

Також позивач вказує про те, що відповідачі порушують його права, коли відмовляються підписати договір найму кімнати в гуртожитку, не сплачують за користуванні кімнатою, не враховують інтереси власника та намагаюся продовжити користування кімнатою на умовах, які існували до переходу прав власності до позивача, що створює останньому неправомірні перешкоди ( т. 2 а.с. 126-129).

Крім того, до суду надійшла заява представника позивача, у якій він просить залишити без розгляду позовні вимоги про визнання відповідачів такими, що втратили право проживання кімнатою в гуртожитку Вимоги про стягнення заборгованості з відповідачів підтримує. Вимоги про усунення перешкод шляхом виселення відповідачів підтримує ( т. 2 а.с. 150).

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 18 грудня 2018 року позовна заява фізичної особи підприємця - ОСОБА_4 до ОСОБА_5 та ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні майном та стягнення заборгованості за комунальні послуги - задоволена частково.

Усунуто перешкоди у користуванні майном фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 кімнатою АДРЕСА_2 - відповідачами ОСОБА_5 та ОСОБА_3

В інший частини позовних вимог фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 - відмовлено.

Стягнуто з відповідачів в рівних частках судовий збір в сумі 81,20 грн.: по 40,60 з кожного.

Рішення суду мотивовано тим, що із урахування положень ст. 391 ЦК України, власник має право на захист порушеного права у будь-який спосіб. При цьому, суд відмовив у задоволенні позову в частині зняття з реєстраційного обліку, оскільки на даний час відповідачі зняті з реєстраційного обліку.

Суд також прийшов до висновку, щодо відсутності підстав для задоволення позову в частині стягнення з відповідачів заборгованості за з оплати комунальних послуг, так як договір найму житлового приміщення - кімнати АДРЕСА_2 між сторонами не укладений, доказів споживання відповідачами комунальних послуг не надано.

Із рішенням суду непогодилися ОСОБА_5 та ОСОБА_3, які його оскаржили, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, відповідачі зазначають, що вони на законних підставах отримали кімнату у гуртожитку і мають право на житло у спірній кімнаті.

Відповідачі просять рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Рішення суду також оскаржив фізична особа-підприємець ОСОБА_4, який у апеляційній скарзі посилається на те, що маються обґрунтовані припущення, що відповідачі поставлять питання про прописку та отримають право проживання у кімнаті, перешкоди у користуванні кімнатою продовжать існувати, а рішення суду не може бути реально виконати і воно не вирішує спір та не захищає право позивача.

Позивач також вказує в апеляційній скарзі свою позицію щодо заявлених позовних вимог, які викладені у заяві про уточнення позовних вимог, зазначає на наявність розрахунку про стягнення коштів за комунальні послуги, відсутність договорів оренди, як з ним, так і з попереднім власником, та на його право на ефективний спосіб захисту, відповідно до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Позивач просить рішення суду першої інстанції у частині відмови у задоволенні позовних вимог скасувати.

Усунути перешкоди у користуванні його майном шляхом виселення ОСОБА_5 та ОСОБА_3 із кімнати гуртожитку АДРЕСА_2 без надання іншого житла та стягнути 10 379, 09 грн. заборгованості з відповідачів із оплати за утримання будинку та прибудинкової території а також за спожиті комунальні послуги.

У відзиві на апеляційну скаргу фізична особа-підприємець ОСОБА_4 просить апеляційну скаргу відповідачів залишити без задоволення.

Позивач вважає, що положення Закону України «Про забезпечення реалізації прав мешканців гуртожитків» до даних правовідносин застосуватися не може, оскільки право власності на спірну квартиру зареєстровано за позивачем; ст. 71, 72 ЖК України передбачено право визнання наймача, таким що втратив право визнання права на користування житлом; не було спростовано відповідачами наданий розрахунок по заборгованості із комунальних послуг, які останні не сплачують; договір найму житла передбачає право власника на виселення наймача, зокрема, у разі не сплати квартплати.

ОСОБА_4 також вказує, що цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за громадянами, які хоча і правомірно вселилися у спірну квартиру, але на час розгляду справи не є членами його сім'ї. Тому в даному випадку власник повинен звертатися до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні правом власності, а не про визнання особи такою, що втратила право користування житлом.

Від ОСОБА_5 та ОСОБА_3 відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У судовому засіданні представник позивача підтримав апеляційну скаргу позивача та заперечував проти задоволення апеляційної скарги відповідачів.

При цьому, представник позивача уточнив, що вимоги про визнання особи такою, що втратила право користування майном не підтримує, при цьому підтримує вимоги викладені в уточненні до позовної заяви та вимоги викладені в апеляційній скарзі та підтримує вимоги про зняття відповідачів з реєстраційного обліку.

Вказані вимоги він підтримує з усіх підстав викладених у позовній заяві.

Законність вселення не оспорює.

Відповідачі свою апеляційну скаргу підтримали, проти задоволення апеляційної скарги заперечують.

При цьому, представник позивача пояснила, що у скасуванні рішення в тій частині, у якій відмовлено у задоволенні позову не наполягає.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення представника позивача, відповідачів та представника відповідачів, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, приходить до висновку, що апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає, а апеляційна скарга відповідачів підлягає частковому задоволенню.

Згідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п.п.3,4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Із матеріалів справи вбачається та не заперечується сторонами, що згідно розпорядження № 128 від 31 серпня 1987 року по ВАТ «Полтавський алмазний завод» відповідач ОСОБА_5 з донькою ОСОБА_3 була вселена в кімнату АДРЕСА_2 (т. 1 а.с. 7). Вони також були зареєстровані за вказаною адресою (т. 1 а.с., 9,10, 124-129).

Статус гуртожитку вказаної будівлі підтверджується рішенням Полтавської міської ради № 190 від 25 серпня 1970 року.

Законність вселення відповідачів позивач не оспорює.

Згідно листа регіонального відділення Фонду державного майна України по Полтавській області ( т. 1 а.с. 174 ) приватизація вищевказаного гуртожитку проводилася у 1996 році у відповідності до Закону України «Про приватизацію майна державних підприємств» ( в редакції від 04 березня 1992 року) та порядку оцінки майна, визначеному на підставі Методики оцінки вартості майна об'єктів приватизації, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України № 36 від 18 січня 1995 року.

Також у даному листі зазначено, що відповідно до вищевказаного Закону, гуртожиток правомірно включено до статутного фонду.

Встановлено, що 15 січня 2003 року між ВАТ «Полтавський алмазний завод» та приватним підприємцем фізичною-особою ОСОБА_4 був укладений договір купівлі продажу 1/2 частини зазначеного гуртожитку, посвідчений нотаріально приватним нотаріусом ОСОБА_6 за реєстровим № 114 від 15 січня 2003 року. Відповідно до п. 7 Договору, продавець повідомив, що частина гуртожитку, яка продається, обтяжена договорами найму житлового приміщення і договорами оренди. У п. 8 Покупець повідомив, що йому відома уся вичерпна кількість прописаних осіб у гуртожитку, проживаючих осіб, в тому числі неповнолітніх.

Відповідно до свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 17 грудня 2013 року, ОСОБА_4 являється співвласником Ѕ частини громадської будівлі (готельний комплекс та гуртожиток) за адресою: АДРЕСА_2 (т.1 а.с. 19,20).

Рішенням Октьябрського районного суду м. Полтави від 30 липня 2007 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 24 жовтня 2007 року, позов ПП ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про спонукання до укладення договору найму житла та участі у витратах на утримання будинку та прибудинкової території задоволено частково.

Зобов'язано ОСОБА_5 укласти безстроковий договір найму житла та участі у витратах на утримання будинку та прибудинкової території на кімнату АДРЕСА_3 з ПП ОСОБА_4 по тарифам для громадян, які мешкають в гуртожитку. В задоволенні позовних вимог про укладення строкового договору відмовлено за безпідставністю ( т. 1 а.с. 16-18).

На даний час рішення суду не виконано, договір сторонами не укладений.

Аналізуючи матеріали справи в частині вимог позивача до ОСОБА_5, ОСОБА_3 щодо усунення перешкод у користуванні власністю, зокрема: визнання такими, що втратити право користування житловим приміщенням, усунення перешкод в користування власністю, шляхом зняття з реєстраційного обліку; виселення, колегія суддів приходить до такого висновку.

Згідно принципу диспозитивності, закріпленому у ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених законом випадках ( ч. 1).

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мать професійної дієздатності (ч.3).

Згідно вимог ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається із матеріалів справи представник позивача подав до суду заяву, у якій просив залишити без розгляду вимоги про визнання відповідачів такими, що втратили право користуватися кімнатою в гуртожитку.

При розгляді справи у суді апеляційної інстанції він також пояснив суду, що не підтримує дану вимогу.

Відносно інших вимог фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 щодо усунення перешкод у користуванні житлом колегія суддів звертає увагу, що п.1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, гарантовано кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

За приписами ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Згідно положень ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

При цьому, слід звернути увагу, що виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення є втрата права на житло, а розгляд справи проводиться в межах заявлених позовних вимог.

На час ухвалення оскаржуваного рішення позивачі були зняті із реєстраційного обліку у спірній кімнаті на підставі заочного рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 23 листопада 2015 року, яке було у послідуючому скасовано ухвалою суду.

Разом з тим, відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про:1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою;4) оголошення фізичної особи померлою.

Отже, реєстрація місця проживання є похідним правом від права користування житлом, а тому зняти особу з реєстрації за місцем проживання можна лише за умови втрати нею права користування цим житлом чи у зв'язку з її виселенням (добровільно чи у примусовому порядку), а тому задоволення даної вимоги у цій справі залежить від наявності обґрунтованих вимог про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення чи інших дій, визначених законом, що тягнуть за собою втрату права на житло.

Як уже зазначалося позивач не підтримав вимогу про визнання відповідачів такими, що втратила право користування житлом, а вказував на необхідність їх виселення.

Водночас, вимога про виселення не може бути задоволена судом виходячи із таких міркувань.

Відповідно до положень ч 3 ст. 49 ЦПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п'ять днів до початку першого судового засідання у справі.

Згідно ч. 4 вищевказаної статті у разі направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції зміна предмета, підстав позову не допускаються, крім випадків, визначених цією статтею.

Зміна предмета або підстав позову при новому розгляді справи допускається в строки, встановлені ч. 3 цієї статті, лише у випадку, якщо це необхідно для захисту прав позивача у зв'язку із зміною фактичних обставин справи, що сталася після закінчення підготовчого засідання, або, якщо справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження, - після початку першого судового засідання при первісному розгляді справи.

Наявність обставин, передбачених ч. 4 ст. 49 ЦПК України позивач не обґрунтував.

При пред'явленні позову позивач не ставив вимогу про виселення відповідачів, а заявлена вимога про виселення у заяві про уточнення позовних вимог не може вважатися уточненням, а є новою позовною вимогою.

Крім того, позивач обґрунтовував свої позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні власністю двома обставинами, непроживання у помешканні, із посиланням по положення ст. ст. 71, 72 ЖК УРСР та тим, що відповідачі не сплачують за квартплату та комунальні послуги, що згідно п. 3.1.4 договору найму житла є підставою для виселення.

Оцінюючи докази у справі колегія суддів приходить до переконання, що позивачем не надано належних та переконливих доказів про відсутність відповідачів без поважних причин у спірному помешканні.

Зокрема, акти комісії від 22 липня 2014 року та 08 квітня 2015 року жодним чином не доводять відсутність відповідачів у спірному помешканні без поважних причин, як і допитані свідки.

Разом з тим, положення ст.ст. 71, 72 ЖК УРСР не можуть застосовуватися до вимоги про виселення, оскільки мають інші правові наслідки.

Щодо несплати відповідачами квартплати та комунальних послуг то дана вимога також не може бути підставою для задоволення позову, оскільки як вірно встановлено судом першої інстанції рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 30 липня 2007 року не виконано, а договір не укладено.

Само ж рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 30 липня 2007 року не містить зобов'язання укладення договору, який би містив п. 3.1.4., чи подібні умови.

Відтак, положення п. 3.1.4. Договору, який не укладено застосовуватися не може.

При цьому, із матеріалів справи слідує, що у сторін мається спір щодо розмір та порядку нарахування оплати за квартплату та комунальні послуги, а наявність спору щодо сплати за вказані платежі не може бути підставою для виселення відповідачі.

Відносно доводів позивача викладених в уточненні до позовної заяви то вони також не дають підстави для задоволення позовних вимог.

Виходячи з практики Європейського суду з прав людини, втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Житло має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, особлива увага надається процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення.

Відповідно до ст. 814 ЦК України у разі зміни власника житла, переданого у найм, до нового власника переходять права та обов'язки наймодавця.

Згідно до ч. 1 ст. 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.

Відповідно до ст. 125 ЖК УРСР без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у ст. 124 цього Кодексу (припинення трудових відносин з підприємством, установою, організацією), не може бути виселено, зокрема осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм жиле приміщення, не менш як десять років.

Відповідач ОСОБА_5 пропрацювала в ВАТ «Полтавський алмазний завод» понад 10 років і була звільнена за скороченням числа чисельності працівників.

Отже, оскільки законність вселення відповідачів не оспорюється, то зі зміною власника до нового власника перейшли обов'язки і права попереднього власника.

Відтак, сама по собі зміна власника не тягне за собою виселення відповідачів, а спір щодо укладення договору оренди, який мається між сторонами та спір про розмір оплати за користування квартирою не може бути підставою для усунення перешкод у користуванні власністю, зокрема, шляхом виселення.

Таким чином, оскільки підстави для визнання осіб такими що втратили право користування житловим приміщенням чи виселення відсутні колегія суддів не може погодитися із рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог про усунення перешкод у користуванні власністю тому, що усунення перешкод повинно здійснюватися у відповідний спосіб, для застосування якого підстави у даному спорі відсутні.

При цьому, із урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції погоджується із рішенням суду в частині відмови у задоволенні інших вимог щодо усунення перешкод у користуванні власністю, зокрема, відмови у знятті із реєстраційного обліку, оскільки рішення суду в частині відмови у задоволенні позову є по суті правильне.

Відносно рішення суду про відмову у стягненні коштів то колегія суддів також погоджується із судом першої інстанції в частині цієї вимоги, оскільки позивач не надав доказів та не обґрунтував належними доказами розмір заборгованості по квартирній платі та комунальним платежам, а доводи апеляційної скарги не ставлять під сумнів правильність рішення суду першої інстанції в цій частині.

Доводи апеляційної скарги позивача щодо порушення його прав як власника, не є підставою для задоволення апеляційної скарги, оскільки він у встановленому законом порядку не довів наявність підстав для усунення перешкод у користуванні його власністю, шляхом виселення чи іншого позбавлення права користування житлом відповідачів.

А застосування по аналогії трудові відносини із родинними є безпідставними.

Крім того, як уже зазначалося, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у п. 2 ст. 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Навіть, якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів ст. 8 Конвенції.

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи ст. 8 Конвенції.

Відтак, врахування пропорційності, яке є принципом цивільного судочинства (п. 6 ч. 3 ст. 2, ст. 11 ЦПК України) забезпечує розумний баланс між інтересами позивача і відповідачів.

У зв'язку з наведеним безпідставними є доводи апеляційної скарги про порушення прав позивача на мирне володіння майном, оскільки колегія суддів враховує принцип пропорційності втручання у права відповідачів, які іншого житла не мають, а позивач належними й допустимими доказами не довів підстави для позбавлення їх права на житло.

Щодо посилання позивача на порушення його права на ефективний спосіб захисту, то колегія суддів при розгляді даного аргументу приходить до наступного.

Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених ст. 16 ЦК України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.

За змістом ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (рішення в справі Афанасьєв проти України).

Таким чином особа має право пред'явити до суду таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення, а суд розглядає спір в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених законом випадках, а учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд ( ст. 13 ЦПК України).

Тобто, суд не може вибирати за позивача на власний розсуд спосіб захисту, а ризик, що обраний позивачем спосіб захисту не відповідає змісту порушеного права не може нести відповідач.

За вказаних обставин колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 слід залишити без задоволення.

Апеляційна скарга ОСОБА_5 та ОСОБА_3 має бути задоволена частково, при цьому підстави для скасування рішення суду у повному обсязі відсутні, оскільки рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 є по суті правильним.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 18 грудня 2018 року у частині:

усунення перешкод у користуванні майном фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 кімнатою АДРЕСА_2 відповідачами та стягнення із них в рівних частках судового збору в сумі 81,20 грн. по 40, 60 грн. з кожного слід скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову у цій частині та стягненні судових витрат - відмовити.

У іншій частині рішення суду залишити без змін.

Крім того, із фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5, згідно ст. 141 ЦПК України, слід стягнути судові витрати понесені по сплаті судового збору у сумі 365, 40 грн., пропорційно задоволених вимог, оскільки судовий збір був сплачений даним відповідачем.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3- задовольнити частково.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 18 грудня 2018 року у частині:

усунення перешкод у користуванні майном фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 кімнатою АДРЕСА_2 відповідачами ОСОБА_7 та ОСОБА_3 та стягнення із ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в рівних частках судового збору в сумі 81,20 грн. по 40, 60 грн. з кожного,

- скасувати, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову у цій частині та стягненні судових витрат - відмовити.

У іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути із фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судові витрати понесені по сплаті судового збору у сумі 365, 40 грн.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текс постанови виготовлено 19 березня 2019 року

Головуючий В.П. Пікуль

Судді Т.В. Одринська

О.О. Панченко