Постанова

Іменем України

13 березня 2019 року

м. Київ

справа № 711/9187/13-ц

провадження № 61-7734св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Штелик С. П. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Мартєва С. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа - орган опіки та піклування Черкаської міської ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси в складі судді Михальченко Ю. В. від 31 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області вскладі суддів: Сіренка Ю. В., Бондаренка С. І., Гончар Н. І., від 06 липня 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (далі - Цивільний процесуальний кодекс України), у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, обґрунтовуючи вимоги тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 08 жовтня 2004 року він придбав квартиру АДРЕСА_1. З 23 жовтня 2004 року по 26 серпня 2008 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 Після розірвання шлюбу відповідач разом зі своєю донькою ОСОБА_6 безпідставно продовжує проживати у вищевказаній квартирі.

Посилаючись з урахуванням уточнень на те, що вказану квартиру придбав за особисті кошти до реєстрації шлюбу, тому вона є його особистою власністю, позивач просив суд: визнати квартиру АДРЕСА_1 його особистою приватною власністю; зобов'язати ОСОБА_5 не чинити перешкоди у користуванні вказаною квартирою та передати позивачу ключі від квартири; припинити право користування ОСОБА_5 та її доньки ОСОБА_6 спірною квартирою шляхом виселення останніх зі спірної квартири.

У грудні 2013 року ОСОБА_5 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4, у якому з урахуванням уточнень просила встановити факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з відповідачем у період з липня 2004 року по 23 жовтня 2004 року; визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною власністю подружжя та визнати за нею право власності на 1/2 частки вказаної квартири. В обґрунтування вимог зазначала, що спірна квартира є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки була придбана за час сумісного проживання із ОСОБА_4, і частина коштів за яку була сплачена ними у період зареєстрованого шлюбу.

Справа розглядалася неодноразово.

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 31 липня 2015 року зустрічний позов ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя та її розподіл залишено без розгляду на підставі пункту 5 частини першої статті 207 ЦПК України.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 31 липня 2015 року позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 80,6 кв.м, житловою площею 50,4 кв.м, особистою приватною власністю ОСОБА_4 Зобов'язано ОСОБА_5 не чинити перешкоди у користуванні належною ОСОБА_4 на праві особистої приватної власності квартирою АДРЕСА_1 та передати останньому ключі від неї. Припинено право користування та виселено із вказаної квартири ОСОБА_5 та члена її сім'ї - дочку ОСОБА_6 Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що право власності на спірну квартиру та зобов'язання за кредитним договором виникли у позивача до реєстрації шлюбу із ОСОБА_5, що не породжує прав та обов'язків останньої щодо цього майна. Також суд дійшов висновку про припинення права користування відповідача спірною квартирою та виселення її разом з донькою, оскільки вона набула право користування спірною квартирою як її попередній співвласник, а враховуючи те, що вона не є членом сім'ї нового власника квартири - ОСОБА_4, законні підстави на проживання у ній відсутні.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 06 липня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилено. Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 31 липня 2015 року у даній справі залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у липні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить змінити оскаржені судові рішення, а саме відстрочити виселення відповідача та її доньки зі спірної квартири строком на один рік.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій, на думку скаржника, порушили права її дитини - ОСОБА_6, яку виселено зі спірної квартири без розгляду питання про відстрочку виконання такого рішення на строк, достатній для виселення відповідача та її дитини і пошуку ними нового житла. Указано, що суди, на думку скаржника, залишили без уваги положення статті 373 ЦПК України у відповідній редакції, згідно з якими, за наявності обставин, що утруднюють виконання рішення (хвороба боржника або членів його сім'ї, відсутність присудженого майна в натурі, стихійне лихо тощо), за заявою державного виконавця або за заявою сторони суд, який видав виконавчий документ, у десятиденний строк розглядає питання про відстрочку або розстрочку виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання рішення в судовому засіданні з викликом сторін і у виняткових випадках може відстрочити або розстрочити виконання, змінити чи встановити спосіб і порядок виконання рішення. Інших доводів касаційна скарга не містить.

Доводи інших учасників справи

У вересні 2016 року ОСОБА_4 подав відзив на касаційну скаргу, посилаючись на те, що обставини справи судами попередніх інстанцій встановлені повно та відповідають фактичними обставинам, які склалися між учасниками даної справи. У відзиві на касаційну скаргу заявник просив відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити оскаржувані рішення без змін, посилаючись на їх законність і обґрунтованість.

Рух справи у суді касаційної інстанції

У травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла заява ОСОБА_5 про відкликання касаційної скарги.

ОСОБА_5 направлено лист, у якому роз'яснено, що для розгляду її заяви про відкликання касаційної скарги, їй необхідно подати до суду касаційної інстанції відповідну заяву, справжність підпису на якій засвідчено нотаріусом.

Указане поштове відправлення повернулося до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних без вручення, у зв'язку із закінченням терміну зберігання.

У листопаді 2017 року ОСОБА_5 направлено лист, у якому останній повторно роз'яснено, що для розгляду її заяви про відкликання касаційної скарги, їй необхідно подати до суду касаційної інстанції відповідну заяву, справжність підпису на якій засвідчено нотаріусом.

Згідно матеріалів провадження за касаційною скаргою ОСОБА_5, заява про відкликання її касаційної скарги, справжність підпису на якій засвідчено нотаріусом, до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ не надходила.

12 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 08 жовтня 2004 року на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_4 придбав у ОСОБА_5 та членів її сім'ї: ОСОБА_7, ОСОБА_8 і ОСОБА_9, квартиру АДРЕСА_1, за ціною 106 000 грн, що становила 20 000 доларів США.

Із цієї суми 5 300 грн, що становила 1 000 доларів США, продавці одержали від покупця під час оформлення цього договору, а решту суми - 100 700 грн, що становила 19 000 доларів США, покупець зобов'язався сплатити протягом чотирьох банківських днів після одержання кредиту в Черкаській філії акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»).

09 жовтня 2004 року ОСОБА_4 зареєстрував своє право власності на вказану квартиру, що підтверджується копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 09 жовтня 2004 року, виданого комунальним підприємством «Черкаське обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації».

19 жовтня 2004 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 було укладено договір № 528, згідно з умовами якого останній отримав кредит у розмірі 14 000 доларів США для придбання квартири.

На забезпечення виконання умов указаного кредитного договору, 19 жовтня 2004 року між банком та ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1.

19 жовтня 2004 року ОСОБА_4 сплатив решту суми вартості квартири за вищевказаним договором купівлі-продажу у розмірі 100 700 грн, що підтверджується нотаріально завіреною заявою продавців про відсутність будь-яких матеріальних претензій до покупця.

23 жовтня 2004 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було зареєстровано шлюб, який 26 серпня 2008 року розірвано.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини першої, другої статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З аналізу вказаних норм вбачається, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно пункту 1 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу.

Вимогами Конституції України (статті 41, 47), Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ЦК України (статті 316-319, 321) визначено принцип непорушності права приватної власності, який означає, що кожна особа має право на безперешкодне користування своїм майном, а також встановлено право власника володіти, користуватись та розпоряджатись належним йому майном, на власний розсуд здійснювати щодо свого майна будь-які дії, вчиняти будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності і встановлена судом.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв'язку, врахувавши, що право приватної власності ОСОБА_4 на спірну квартиру виникли до реєстрації шлюбу з ОСОБА_5, та установивши відсутність у відповідача підстав для користування спірною квартирою та вчинення останньою перешкод позивачу у користування його майном, суди дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позову ОСОБА_4 у даній справі.

Доводи касаційної скарги, які зводяться виключно до незастосування судами попередніх інстанцій положень закону щодо відстрочення виконання ухваленого у справі рішення, не містять підстав для скасування оскаржених рішень з огляду на наступне.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу сторони справи на власний розсуд розпоряджаються наданими їм законом правами та обов'язками щодо предмета спору (стаття 11 ЦПК України в редакції чинній на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій), а суд на засадах змагальності сторін може лише сприяти застосуванню таких прав та виконанню обов'язків, ураховуючи при цьому принципи справедливості та рівності учасників процесу перед законом та судом.

Відповідно до статті 373 ЦПК України в редакції, чинній станом на момент ухвалення оскаржених рішень, за наявності обставин, що утруднюють виконання рішення (хвороба боржника або членів його сім'ї, відсутність присудженого майна в натурі, стихійне лихо тощо), за заявою державного виконавця або за заявою сторони суд, який видав виконавчий документ, у десятиденний строк розглядає питання про відстрочку або розстрочку виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання рішення в судовому засіданні з викликом сторін і у виняткових випадках може відстрочити або розстрочити виконання, змінити чи встановити спосіб і порядок виконання рішення. Інших доводів касаційна скарга не містить.

За змістом положень статті 373 ЦПК України у відповідній редакції, на які посилається скаржник, заява сторони, яка повинна містити обставини, що утруднюють виконання рішення (хвороба боржника або членів його сім'ї, відсутність присудженого майна в натурі, стихійне лихо тощо), може бути розглянута судом, який видав виконавчий документ.

ОСОБА_5 не позбавлена права ініціювати розгляд питання щодо відстрочення виконання судового рішення у спосіб, який передбачено процесуальним законодавством, що спростовує відповідні доводи останньої.

Доводи касаційної скарги зводяться до невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин, що не може бути підставою для зміни оскаржених судових рішень.

Згідно вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня

2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України» та «Рябих проти Російської Федерації», у справі «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

У зв'язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Згідно із частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 400, 401, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 31 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 06 липня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. П. Штелик

В. С. Висоцька

С.Ю. Мартєв