ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«19» березня 2019 року

м. Харків

справа № 638/2825/17-ц

провадження № 22ц/818/1931/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Бровченка І.О., Колтунової А.І.

за участю секретаря - Ігнатової Т.В.

учасники справи:

позивач -Акціонерне товариство «ОТП Банк», представник позивача - Дубровська Г.В.,

відповідачі - ОСОБА_3, представник відповідача - ОСОБА_4, ОСОБА_5

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 листопада 2018 року у складі судді Хайкіна В.М.

в с т а н о в и в:

У лютому 2017 року Публічне акціонерне товариство (Акціонерне товариство) «ОТП Банк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості, який у подальшому уточнив.

Позовна заява мотивована тим, що 29 серпня 2006 року між ОСОБА_3 та Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є позивач, укладено кредитний договір №МL-701/201/2006, відповідно до якого, з урахуванням укладених додаткових договорів до нього, ОСОБА_3 надано грошові кошти в розмірі 773 585,68 грн.

29 серпня 2006 року в забезпечення виконання вищезазначеного кредитного договору між ОСОБА_5 та банком укладено договір поруки № SМL-701/201/2006.

28 грудня 2006 року між ОСОБА_3 та банком укладено другий кредитний договір № СNL-701/067/2006, відповідно до якого, з урахуванням укладених додаткових договорів до нього, ОСОБА_3 надано грошові кошти в розмірі 78 808,81 грн.

28 грудня 2006 року в забезпечення виконання вищезазначеного кредитного договору між ОСОБА_5 та позивачем укладено договір поруки №SR- 701/067/2006.

Зазначив, що 22 грудня 2016 року банком вручено ОСОБА_3 вимогу про дострокове виконання зобов'язання за кредитним договором вих. № 700-01-89-6-12-4-8/4202 та вимогу про дострокове виконання зобов'язання за кредитним договором вих. №700-01-89-6-12-4-8/4203, якою встановлено строк для дострокового погашення всіх сум боргу протягом 60 календарних днів з моменту отримання, які у встановлений строк виконані не були.

Вказав, що 06 лютого 2017 року банком на адресу ОСОБА_5 направлено вимогу про дострокове виконання зобов'язання за кредитним договором вих. № 89-6-700-01-12-4-8/385 та вимогу про дострокове виконання зобов'язання за кредитним договором вих. № 89-6-700-01-12-4-8/384, які вручені йому 11 лютого 2017 року, та у встановлений строк не виконані.

Зазначив, що станом на 11 вересня 2017 року заборгованість ОСОБА_3 перед банком за кредитним договором № ML-701/201/2006 від 29 серпня 2006 року становить 794 669,53 грн., з яких 709 026,49 грн. - заборгованість зі сплати кредиту; 85 541,93 грн. - заборгованість зі сплати відсотків за користування кредитом за період з 08 вересня 2016 року по 10 вересня 2017 року; 101,11 грн. - пеня; за кредитним договором № CNL-701/067/2006 від 28 грудня 2006 року - 74 817,89 грн., з яких 61 160,06 грн. - заборгованість зі сплати кредиту, 13 598,03 грн. - заборгованість зі сплати відсотків за користування кредитом за період з 27 липня 2016 року по 10 вересня 2017 року; 59,80 грн. - пеня.

Просив стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_5 суму заборгованості за кредитним договором № ML-701/201/2006 від 29 серпня 2006 року в розмірі 794 669,53 грн., з яких 709 026,49 грн. - заборгованість зі сплати кредиту; 85 541,93 грн. - заборгованість зі сплати відсотків за користування кредитом за період з 08 вересня 2016 року по 10 вересня 2017 року; 101,11 грн. - пеня; за кредитним договором № CNL-701/067/2006 від 28 грудня 2006 року - 74 817,89 грн., з яких 61 160,06 грн. - заборгованість зі сплати кредиту, 13 598,03 грн. - заборгованість зі сплати відсотків за користування кредитом за період з 27 липня 2016 року по 10 вересня 2017 року; 59,80 грн. - пеня; судові витрати покласти на відповідачів.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 листопада 2018 року позов банку - задоволено, стягнуто солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_5 суму заборгованості за кредитним договором № МL-701/201/2006 від 29 серпня 2006 року у розмірі 794 669, 53 грн.; суму заборгованості за кредитним договором № CNL-701/067/2006 від 28 грудня 2006 року у розмірі 74 817,89 грн.; стягнуто в дольовому порядку з ОСОБА_3, ОСОБА_5 витрати по сплаті судового збору у розмірі 13 559,59 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду - скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову, вирішити питання щодо судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважав, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув увагу на те, що позивач вже звертався з аналогічними позовними вимогами 15 травня 2014 року та 03 березня 2016 року, що виливає на строк дії договору; що оскільки порушення строків сплати кредиту розпочались ще у 2010 році, банк звернувся до суду з пропуском строку позовної давності, проте, у зв'язку з неналежним повідомленням про розгляд справи він був позбавлений можливості заявити про це у суді першої інстанції; що позивач не реалізував своє право на звернення з позовом до поручителя у шестимісячний строк з дня настання строку виконання основного зобов'язання, що є підставою для припинення поруки.

14 березня 2019 року від представника банку надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому банк вважав рішення законним, а апеляційну скаргу - необгрунтованою. При цьому зазначив, що судові рішення, на які посилається відповідач, малі інші підстави та предмет позову; що вимоги, за якими заявлено позов погашені та перестали існувати 09 липня 2015 року, а тому жодним чином не могли вплинути на перебіг строків позовної давності за вимогами по цій справі; що відповідач неодноразово приймав участь у судових засіданнях у справі, проте, ані усних, ані письмових клопотань про застосування строків позовної давності не заявляв; що вимоги, заявлені до поручителя подані з дотриманням шестимісячного строку для подання позову.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з'явившихся осіб, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_3 необхідно задовольнити частково, рішення суду - скасувати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що внаслідок неналежного виконання зобов'язань за кредитним договором та договором поруки у відповідачів утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню з них у солідарному порядку на користь позивача, в тому числі, проценти та пеня після закінчення строку дії договору.

Проте, з таким висновком суду погодитися не можна, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 29 серпня 2006 року між ОСОБА_3 та Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», укладено кредитний договір №МL-701/201/2006, згідно якого позичальник отримав кредит у розмірі 43 000,00 доларів США з метою купівлі нерухомого майна зі сплатою 3,99% річних та ставки FIDR, яка буде визначатися самостійно банком, зі строком повернення до 29 серпня 2031 року шляхом сплати щомісячних платежів.

29 серпня 2006 року в забезпечення виконання вищезазначеного кредитного договору між ОСОБА_5 та Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», укладено договір поруки № SML-701/201/2006.

28 грудня 2006 року між ОСОБА_3 та Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», укладено другий кредитний договір № CNL-701/067/2006, згідно якого позичальник отримав кредит у розмірі 12 500,00 доларів США на споживчі цілі зі сплатою 13,99% річних та ставки FIDR, яка буде визначатися самостійно банком, зі строком повернення до 27 грудня 2016 року шляхом сплати щомісячних платежів.

28 грудня 2006 року в забезпечення виконання вищевказаного кредитного договору № CNL-701/067/2006 між ОСОБА_5 та Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» укладено договір поруки № SR-701/067/2006 (а. с. 49), до якого в подальшому внесено зміни шляхом укладення додаткового договору №1 від 09 липня 2015 року.

28 липня 2014 року між ОСОБА_3 та Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» укладено додатковий договір №1 до кредитного договору №МL-701/201/2006, згідно умов якого сторони домовились про зміну порядку і розміру нарахування відсотків за кредитом.

09 липня 2015 року між ОСОБА_3 та Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» укладено додатковий договір №2 до кредитного договору №МL-701/201/2006, згідно якого визначено розмір та валюту кредиту - 773 585,68 грн., цільове використання кредиту - зміна валюти боргових зобов'язань шляхом направлення кредитних коштів на погашення боргових зобов'язань позичальника за кредитним договором; дату остаточного повернення кредиту - до 29 серпня 2031 року; встановлено, що на період з 09 липня 2015 року до 26 липня 2016 року для розрахунку процентів за користування кредитом буде використовуватись фіксована процентна ставка 6%, з 27 липня 2016 року по 26 липня 2018 року фіксована процентна ставка у розмірі 11,99% річних, з 27 липня 2018 року до повного виконання боргових зобов'язань за кредитним договором буде використовуватись плаваюча процентна ставка - фіксований процент 1% річних + UIRD.

Згідно пункту 2.1.9.2 додаткового договору №2 банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов'язань в цілому або у визначеній банком частині у випадку невиконання позичальником та/або поручителем, та/або майновим поручителем своїх боргових чи інших зобов'язань за цим договором чи іншими укладеними з банком договорами та/або умов документів забезпечення. При цьому, зобов'язання позичальника щодо дострокового виконання боргових зобов'язань в цілому настає з дати отримання позичальником відповідної письмової вимоги та повинно бути проведено позичальником протягом 60 календарних днів з дня отримання вимоги .

09 липня 2015 року між ОСОБА_3 та Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» укладено додатковий договір №1 до кредитного договору № CNL-701/067/2006, згідно якого визначено розмір та валюту кредиту - 78 808,81 грн., цільове використання кредиту - зміна валюти боргових зобов'язань шляхом направлення кредитних коштів на погашення боргових зобов'язань позичальника за кредитним договором, дата остаточного повернення кредиту - 27 грудня 2019 року, а також встановлено, що на період з 09 липня 2015 року до 26 липня 2016 року для розрахунку процентів буде використовуватися фіксована процентна ставка 13,99% та плаваюча, на період з 27 липня 2016 року до повного виконання боргових зобов'язань за кредитним договором - плаваюча процентна ставка у розмірі фіксований процент 1% річних + UIRD.

09 липня 2015 року ОСОБА_3 підписано кредитні заявки про видачу траншів у розмірі 773 585,68 грн. та 78 808,81 грн. шляхом перерахування кредитних коштів з кредитного рахунку на поточний рахунок на його ім'я.

Також 28 липня 2014 року та 09 липня 2015 року між ОСОБА_5 та Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» укладені додаткові договори №1 та №2 до договору поруки № SML-701/201/2006 відповідно до змін, внесених у кредитний договір.

З розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 11 вересня 2017 року заборгованість ОСОБА_3 перед банком за кредитним договором № ML-701/201/2006 від 29 серпня 2006 року становить 794 669,53 грн., з яких 709 026,49 грн. - заборгованість зі сплати кредиту; 85 541,93 грн. - заборгованість зі сплати відсотків за користування кредитом за період з 08 вересня 2016 року по 10 вересня 2017 року; 101,11 грн. - пеня за період з 27 липня 2016 року по 30 серпня 2016 року; за кредитним договором № CNL-701/067/2006 від 28 грудня 2006 року в розмірі 74 817,89 грн., з яких 61 160,06 грн. - заборгованість зі сплати кредиту, 13 598,03 грн. - заборгованість зі сплати відсотків за користування кредитом за період з 27 липня 2016 року по 10 вересня 2017 року; 59,80 грн. - пеня за період з 27 липня 2016 року по 30 серпня 2016 року (а.с.106-107).

До теперішнього часу заборгованість за кредитними договорами не погашено, проти чого не заперечували учасники справи в суді апеляційної інстанції.

Частиною 1 статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 2 статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишалася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

У відповідності зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов'язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема, щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов'язання є його порушенням.

Матеріали справи свідчать про те, що за умовами кредитних договорів від 29 серпня 2006 року та 28 грудня 2006 року ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 43 000,00 доларів США та 12 500,00 доларів США відповідно, після чого ним здійснювалось часткове погашення заборгованості за цими договорами.

У травні 2014 року банк звернувся до суду з позовом до відповідачів про стягнення заборгованості за кредитними договорами, який ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 01 серпня 2014 року залишено без розгляду.

09 липня 2015 року між ОСОБА_3 та банком укладено додатковий договір №2 до кредитного договору №МL-701/201/2006 та додатковий договір №1 до кредитного договору № CNL-701/067/2006, згідно яких позичальник отримав кредит у розмірі 773 585,68 грн. та 78 808,81 грн. відповідно.

10 листопада 2015 року банком направлено на адресу ОСОБА_3 досудові вимоги, які вручені йому особисто 25 листопада 2015 року.

12 січня 2016 року банком направлено на адресу ОСОБА_5 вимоги про дострокове виконання зобов'язання за кредитними договорами, які вручені йому особисто 16 січня 2016 року.

У березні 2016 року банк вдруге звернувся до суду з позовом до відповідачів про стягнення заборгованості за кредитними договорами, який ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 04 липня 2016 року зазначену позовну заяву залишено без розгляду.

22 грудня 2016 року ОСОБА_3 вдруге направлено повідомлення про порушення зобов'язань за кредитним договором № МL-701/201/2006, за вихідним №700-01-89-6-12-4-8/4202 від 22 грудня 2016 року та повідомлення про порушення зобов'язань за кредитним договором № CNL-701/067/2006 за вихідним №700-01-89-6-12-4-8/4203 від 22 грудня 2016 року, щодо необхідності погашення заборгованості протягом 60 календарних днів з дня отримання вимоги.

06 лютого 2017 року банком на адресу ОСОБА_5 вдруге направлено вимогу про дострокове виконання зобов'язання за кредитним договором № МL-701/201/2006 від 29 серпня 2006 року за вихідним №89-6-700-01-12-4-8/385 та вимогу про дострокове виконання зобов'язання за кредитним договором №CNL-701/067/2006 від 28 грудня 2006 року за вихідним № 89-6-700-01-12-4-8/384 щодо необхідності погашення заборгованості протягом 3 днів з дня отримання вимоги, які вручені йому 11 лютого 2017 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

З направленням досудових вимог відповідачам змінився і строк кредитування, що впливає на те, що банк по - перше, пропустив шестимісячний строк звернення до суду з позовом до поручителя, а по - друге, на відсутність підстав для стягнення відсотків, інших платежів після припинення дії кредитного договору, виходячи з наступного.

Так, згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відтак, у межах строку кредитування відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами.

Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) дійшла висновку про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти, інші платежі за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Кредитний договір припиняє свою дію з дати направлення вимоги про дострокове погашення кредиту. Оскільки кредитний договір припинив свою дію, то у кредитора відсутні підстави для стягнення відсотків після дати направлення вимоги про дострокове припинення кредиту.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі №564/2199/15-ц, провадження №61-2404св18.

Матеріали справи свідчать про те, що 10 листопада 2015 року та 12 січня 2016 року банком направлені відповідачам досудові вимоги.

За таких обставин з урахуванням того, що у кредитора відсутні підстави для стягнення відсотків та інших платежів після дати направлення вимоги про дострокове припинення кредиту, вимоги позивача щодо стягнення заборгованості зі сплати відсотків за користування кредитом за кредитним договором № ML-701/201/2006 від 29 серпня 2006 року в розмірі 85 541,93 грн. за період з 08 вересня 2016 року по 10 вересня 2017 року; 101,11 грн. - пені за період з 27 липня 2016 року по 30 серпня 2016 року; за кредитним договором № CNL-701/067/2006 від 28 грудня 2006 року заборгованості зі сплати відсотків в розмірі 13 598,03 грн. за період з 27 липня 2016 року по 10 вересня 2017 року; 59,80 грн. - пені за період з 27 липня 2016 року по 30 серпня 2016 року є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Як було зазначено вище, 29 серпня 2006 року в забезпечення виконання вищезазначеного кредитного договору між ОСОБА_5 та Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», укладено договір поруки № SML-701/201/2006.

28 грудня 2006 року в забезпечення виконання вищевказаного кредитного договору № CNL-701/067/2006 між ОСОБА_5 та Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» укладено договір поруки № SR-701/067/2006 (а. с. 49), до якого в подальшому внесено зміни шляхом укладення додаткового договору №1 від 09 липня 2015 року.

28 липня 2014 року та 09 липня 2015 року між ОСОБА_5 та Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» укладені додаткові договори №1 та №2 до договору поруки № SML-701/201/2006 відповідно до змін, внесених у кредитний договір.

Згідно пункту 3.2 договору поруки та додаткових договорів до нього поручитель приймає на себе зобов'язання у випадку невиконання боржником боргових зобов'язань перед кредитором за кредитним договором здійснити виконання боргових зобов'язань в обсязі, заявленому кредитором, протягом 1 банківського дня з дати отримання відповідної письмової вимоги кредитора, якщо інше не передбачено цим договором.

За змістом пункту 4.1. договору поруки цей договір набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє до повного виконання боргових зобов'язань за кредитним договором.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Частиною четвертою статті 559 ЦК України передбачено три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки; протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя; протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя.

Строк дії поруки не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може.

Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлено договором чи законом строк її дії, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Разом з тим з настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов'язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251, частини четвертої статті 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Аналіз положень частини четвертої статті 559 ЦК України дає підстави для висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

З наведеного вбачається, що порука це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора.

У разі зміни кредитором на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строку виконання основного зобов'язання, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячний строк підлягає обрахуванню від цієї дати.

Матеріали справи свідчать про те, що банком 12 січня 2016 року направлено на адресу ОСОБА_5 вимоги про дострокове виконання зобов'язання за кредитними договорами, які вручені йому особисто 16 січня 2016 року.

Пред'явивши вимогу до позичальника та поручителя про дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату процентів за його користування та пені, банк відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання й протягом шести місяців, починаючи від цієї дати, був зобов'язаний пред'явити позов до поручителя.

Як вбачається з матеріалів справи у березні 2016 року банк звернувся до суду з позовом до відповідачів, який ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 04 липня 2016 року залишено без розгляду.

Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя по його закінченні припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Строк, передбачений нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, є преклюзивним (припиняючим), тобто його закінчення є підставою для припинення поруки. У разі пропуску кредитором строку заявлення вимог до поручителя цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати.

За таких обставин, подання банком у березні 2016 року позову про стягнення заборгованості за кредитними договорами та залишення цього позову без розгляду не впливає на перебіг шестимісячного строку пред'явлення вимоги до поручителя, визначеного частиною четвертою статті 559 ЦК України, не перериває цей строк та не свідчить про дію поруки після спливу шести місяців зміненої дати строку виконання основного зобов'язання.

У даному випадку кредитор, звернувшись до суду з позовом про стягнення заборгованості, в тому числі з поручителя, в межах шестимісячного строку, своє право на задоволення своїх вимог за рахунок поручителя не реалізував, оскільки поданий ним позов залишено без розгляду і зазначений строк пред'явлення вимоги, в тому числі для подання нового позову, не поновлюється і не переривається.

Такий правовий висновок викладено у постанові Другої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 01 листопада 2018 року, справа № 725/5103/16-ц, провадження № 61-24779св18.

Оскільки банк не пред'явив вимогу до поручителя у межах встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку, слід дійти висновку про припинення правовідносин за договором поруки, отже, вимоги банку до ОСОБА_5 задоволенню не підлягають.

Таким чином банк мав право на стягнення за кредитними договорами тільки тіла кредиту в розмірі 709 026,49 грн. та 61 160,06 грн. відповідно і тільки з боржника.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув та дійшов помилкового висновку щодо задоволення позову банку в повному обсязі.

Пунктом 4 частини 1 статті 376 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення є, зокрема, і неправильне застосування норм матеріального права.

Аналізуючи наведене, судова колегія вважає, що рішення суду підлягає скасуванню, оскільки неправильно застосовані норми матеріального права.

Посилання ОСОБА_3 на те, що суд апеляційної інстанції зобов'язаний застосувати строк позовної давності, оскільки він не був належним чином повідомлений про розгляд справи судом першої інстанції, що позбавило його права своєчасного звернення з такою заявою, є безпідставними, виходячи з наступного.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Суддя, здійснюючи правосуддя, керується принципом верховенства права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України, забезпечуючи при цьому верховенство права, а судді - керуючись відповідним принципом.

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України

Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд (пункти 41 і 60 Доповіді «Верховенство права», схваленої Венеційською Комісією на 86-му пленарному засіданні, м. Венеція, 25-26 березня 2011 року).

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.

Згідно статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (див. рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо БегеерБ.В. проти Нідерландів» («Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands») від 27 жовтня 1993 року, заява № 14448/88, § 33).

Суд першої інстанції, не повідомивши відповідача належним чином про час і місце розгляду справи, фактично позбавив його права на подання заяви про застосування позовної давності до ухвалення судом рішення по суті спору. Внаслідок цього суд порушив принципи змагальності та рівності сторін, які є елементами права на справедливий судовий розгляд.

У постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 14-59цс18 Велика Палата Верховного Суду з метою ефективного гарантування права на справедливий суд відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постановах від 30 вересня 2015 року у справі № 6-780цс15 та від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-1374цс17, зазначивши, що той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.

Одночасно у наведеній постанові Великої Палати Верховного Суду зазначено, що відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей для подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.

Відповідно до частин 1-4 статті 128 ЦПК України суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов'язковою. Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов'язковою. Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями.

Згідно частини 5 статті 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п'ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.

Частиною 6 статті 128 ЦПК України передбачено, що судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Стороні чи її представникові за їхньою згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам судового процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про дату, час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку.

Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_3 брав участь у судових засіданнях 26 жовтня 2017 року та 12 грудня 2017 року. Доказів того, що йому в суді першої інстанції в ці дні чинились перешкоди для подання клопотання про застосування строку позовної давності матеріали справи не містять. Навіть те, що на наступні судові засідання судові повістки на його ім'я поверталися до суду першої інстанції без вручення, а 28 вересня ОСОБА_3Є електронною поштою направив клопотання про відкладення розгляду справи, оскільки не отримував судової повістки, не перешкоджало йому або його представнику надати до суду першої інстанції клопотання про застосування строку позовної давності.

Доводи ОСОБА_3 щодо необхідності ухвалення заочного рішення суду є необґрунтованими, оскільки за змістом статті 280 ЦПК України ухвалення заочного рішення є правом, а не обов'язком суду.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу задоволено частково, позов банку задоволено на 88, 6 % , з ОСОБА_3 на користь банку підлягають стягненню судові витрати в розмірі 9 325, 25 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст.374, ст.376, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 листопада 2018 року - скасувати.

Позов Акціонерного товариства «ОТП Банк» - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Акціонерного товариства «ОТП Банк» суму заборгованості за кредитним договором № ML-701/201/2006 від 29 серпня 2006 року в розмірі 709 026,49 грн., з яких заборгованість за тілом кредиту складає 709 026,49 грн. та за кредитним договором № CNL-701/067/2006 від 28 грудня 2006 року в розмірі 61 160,06 грн., з яких заборгованість за тілом кредиту складає 61 160,06 грн.

В іншій частині в задоволенні позову Акціонерному товариству «ОТП Банк» - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Акціонерного товариства «ОТП Банк» 9 325, 25 грн. судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді І.О. Бровченко

А.І. Колтунова

Повний текст постанови складено 22 березня 2019 року.