Справа №568/962/16-ц
Провадження №2/568/112/19
15 березня 2019 р. м.Радивилів
Радивилівський районний суд Рівненської області у складі:
головуючого судді Панчука М.В.,
за участі секретаря судового засідання Саган В.В.,
представника позивача - ОСОБА_1,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Радивилів цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: Радивилівський районний сектор Управління державної міграційної служби України, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
у Радивилівський районний суд Рівненської області звернулась ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_3, третя особа: Радивилівський районний сектор Управління державної міграційної служби України, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, мотивуючи тим, що їй на праві власності належить житловий будинок №11 по вул. Ювілейній в с. Довгалівка, Радивилівського району, Рівненської області. В даному будинку, зареєстрований відповідач ОСОБА_3, який в житловому будинку фактично не проживає близько 5 років. Оскільки останній не проживає у вказаному житловому будинку близько 5 років, просить позовні вимоги задовольнити, визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право на користування житловим приміщеням по вул.Ювілейній, 11, в с. Довгалівка, Радивилівського району, Рівненської області.
У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги ОСОБА_2 підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити, не заперечувала проти заочного розгляду справи.
Відповідач у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце судового засідання був повідомлений, відзиву на позов не направляв.
Представник третьої особи на розгляд справи не з'явився, будучи належним чином повідомленим про час, дату та місце розгляду справи
У зв'язку із неявкою в судове засідання відповідача, який був належним чином повідомлений про проведення судового засідання, та від якого не надходило заяви про розгляд справи за його відсутності, причини неявки ним не повідомлені, відзиву на позов на подано, а позивач не заперечував проти вирішення справи у заочному порядку, розгляд справи здійснювався за відсутності відповідача, на підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України, за наявними у справі доказами (у заочному порядку).
Ухвалою суду від 11.10.2018 р. позовну заяву прийнято до розгляду та призначено судове засідання. Інших процесуальних дій не вчинялося.
Свідок ОСОБА_4 у судовому засіданні показала, що вона є сусідкою позивачки. Пояснила, що ОСОБА_3 проживав з матір'ю позивачки, а після смерті останьої поїхав на роботу і з того часу перестав приїжджати. Свідок засвідчила, що ОСОБА_3 приблизно п'ять років не проживає у господарстві ОСОБА_2
Свідок ОСОБА_5 у судовому засіданні пояснив, що є сусідом позивачки. Свідок засвідчив той факт, що ОСОБА_3 близько п'яти за місцем проживання відсутній.
Суд, заслухавши представника позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин вважає, що позов підлягає задоволенню як такий, що знайшов своє повне підтвердження з наступних підстав.
Із свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 17.01.2003 року (а.с. 5), вбачається, що житловий будинок №11 по вул. Ювілейна в с. Довгалівка, Радивилівського району, Рівненської області належить ОСОБА_2
Згідно актів складених 15.01.2016 р., 17.06.2016 та 28.10.2016 року (а.с. 6, 7, 8), встановлено факт відсутності та не проживання ОСОБА_3 за адресою вул. Ювілейна, 11, с.Довгалівка Радиалівського району, Рівненської області.
Відповідно до поданого позову, суд вбачає наявність між сторонами спору, який виник у житлових правовідносинах та предметом спору є право на проживання у житловому будинку, вважаючи за необхідне визнати особу такою, що втратила право на користування житловим будинком, з підстав, вказаних у позові, позивач звернувся до суду.
Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору суд застосовує такі норми матеріального права, виходячи при цьому з наступних мотивів:
Згідно ст.41 Конституції України та ст.1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, особа має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд.
Згідно із ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316- 319 ЦК).
Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своє сім'ї, інших осіб.
Згідно положень ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
У відповідності з пунктом 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду №5 від 7.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла.
Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема, жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116,156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.
Крім того, у пункті №3 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду №5 від 7.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вказано про те, що ухвалюючи рішення, суд згідно з ч.1 ст. 214 ЦПК має визначити, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Судом встановлено, що позивач та відповідач ОСОБА_3 зареєстровані та проживали в ІНФОРМАЦІЯ_1.
Як вбачається із ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Згідно зі ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Також, у відповідності з ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», наслідком визнання особи в судовому порядку такою, що втратила право користування житловим приміщенням є зняття її з реєстрації місця проживання.
Таким чином суд, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, на підставі безпосередньо досліджених наявних у справі доказів, вважає, що відповідач ОСОБА_3 як наймач жилого приміщення в приватному будинку, втратив право на його користування, у зв'язку з відсутністю за місцем постійного проживання понад два роки без поважних причин.
Як вбачається із ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З огляду на задоволення позовних вимог у повному обсязі, наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивачки сплаченого судового збору, що становить 551,20 грн.
Керуючись ст.ст.12, 13, 89, 141, 259, 263-265, 268, 273, 280, 354 ЦПК України
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Рівненського апеляційного суду безпосередньо або через Радивилівський районний суд Рівненської області.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складення повного судового рішення 19.03.2019 року.

Суддя М.В. Панчук