КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2019 року м. Київ

Справа № 22-ц/824/2964/2019 Головуючий у судді 1-ї інстанції - Українець В.В.

Унікальний №760/27926/17 Доповідач - Гаращенко Д.Р.

Київський апеляційний суд. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

розглянувши в порядку письмового провадження справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 26 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» про визнання пунктів договору недійсними, застосування наслідків недійсності правочину,

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» (далі - ПАТ «ПтБ») про визнання пунктів договору недійсними, застосування наслідків недійсності правочину.

Просив визнати недійсним п.п. «д» п. 1.2. кредитного договору №1944/5296ЕS5АР3ІР від 28 листопада 2015 року щодо сплати щомісячної комісії за обслуговування кредиту в розмірі 302 грн.; застосувати наслідки недійсності правочину шляхом перерахування щомісячних платежів без сплати щомісячної комісії за обслуговування кредиту в розмірі 302 грн.; визнати недійсним пункт 6.1. кредитного договору №1944/5296ЕS5АР3ІР від 28 листопада 2015 року, в якому зазначено: «Всі спори розбіжності та вимоги які виникають при виконанні даного договору чи у зв'язку з ним або випливають з нього у тому числі такі, що стосуються його виконання, порушення, припинення або визнання недійсним підлягають розгляду у Постійно діючому Третейському суді при Асоціації Українських банків або в Постійно діючому Незалежному Третейському суді при Всеукраїнській громадській організації «Ліга юридичного захисту інтереса споживача»...».

В обґрунтування позову посилався на те, що 28 листопада 2015 року між ним та ПАТ «ПтБ» було укладено кредитний договір №1944/5296ЕS5АР3ІР.

Підпунктом «д» п. 1.2. кредитного договору було передбачено сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту у розмірі 302 грн.

Однак, які саме послуги надаються відповідачем за вказану комісію вказано не було. Відповідач здійснював нарахування, а позивач здійснював оплату компенсації сукупних послуг банку, що за переконання позивача є незаконним.

Позивач наголошував, що оскільки дані положення кредитного договору є несправедливими вони відповідно до п. 3.6. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168 повинні бути визнані недійсними.

Окрім того покладений на нього обов'язок по сплаті комісії суперечить ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», а тому така умова підлягає визнанню недійсною з моменту укладення договору, із застосуванням наслідків недійсності правочину.

Пунктом 6.1. договору визначено, що «Всі спори розбіжності та вимоги які виникають при виконанні даного договору чи у зв'язку з ним або випливають з нього у тому числі такі, що стосуються його виконання, порушення, припинення або визнання недійсним підлягають розгляду у Постійно діючому Третейському суді при Асоціації Українських банків або в Постійно діючому Незалежному Третейському суді при Всеукраїнській громадській організації «Ліга юридичного захисту інтерес споживача»...».

Даний пункт, за переконанням позивача, також є несправедливим та порушує істотний баланс договірних прав і обов'язків сторін, а тому також підлягає визнанню недійсним.

Крім того, посилався на те, що п. 6.1. кредитного договору порушує його право на судовий захист, що підтверджується позицією Конституційного суду України та Верховного Суду України в постанові від 20 травня 2015 року у справі № 6-64цс15.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 26 листопада 2018 року позов було задоволено, визнано недійсним підпункт «д» пункту 1.2. кредитного договору № 1944/5296ЕS5АР3ІР від 28 листопада 2015 року, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ «ПтБ», щодо сплати щомісячної комісії за обслуговування кредиту в розмірі 302 грн.; застосовано наслідки недійсності правочину - кредитного договору № 1944/5296ЕS5АР3ІР від 28 листопада 2015 року, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ «ПтБ», шляхом перерахування щомісячних платежів за кредитним договором №1944/5296ЕS5АР3ІР від 28 листопада 2015 року без сплати щомісячної комісії за обслуговування кредиту в розмірі 302 грн.; визнано недійсним пункт 6.1. кредитного договору № 1944/5296ЕS5АР3ІР від 28 листопада 2015 року, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ «ПтБ», в якому зазначено: «Всі спори розбіжності та вимоги які виникають при виконанні даного договору чи у зв'язку з ним або випливають з нього у тому числі такі, що стосуються його виконання, порушення, припинення або визнання недійсним підлягають розгляду у Постійно діючому Третейському суді при Асоціації Українських банків або в Постійно діючому Незалежному Третейському суді при Всеукраїнській громадській організації «Ліга юридичного захисту інтереса споживача»...»; стягнуто з ПАТ «ПтБ» на користь держави 1 280,00 грн. судового збору.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ПАТ «ПтБ», 22 грудня 2018 року, подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просило рішення суду першої інстанції скасувати та в задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування апеляційних вимог, посилалось на те, що право відступу від положень цивільного законодавства та врегулювання відносин за домовленістю сторін на власний розсуд, в разі відсутності на це прямої заборони, є законним правом на вільне волевиявлення сторін спірного договору.

Кредитний договір та заява/анкета були підписані позивачем особисто, чим останній підтвердив свою обізнаність та згоду з його умовами.

Пунктом 3.1. Постанови правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168 передбачена можливість включення комісій (тарифів) банку, що пов'язані з наданням та обслуговуванням і погашенням кредиту, в тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, а тому права позивача як споживача фінансових послуг порушено не було.

Висновок суду щодо відсутності переліку послуг за які нараховується комісія не відповідає умовам укладеного між сторонами договору, а саме п.7.6. щодо обізнаності позичальника з Умовами споживчого кредитування банку, які містять чіткий перелік послуг, які включає в себе комісія.

Апелянт наголошував, що встановлена кредитним договором комісія не є дією на користь банку, а є саме дією на користь позичальника, а відтак застосування судом першої інтонації положень п.3.1. Правил та положення ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» є безпідставним.

Пунктом 6 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач наділений правом протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Однак позивач таким правом не скорився та у встановлений законодавством строк від кредитного договору не відмовився, щомісячно здійснював сплату комісії за кредитне обслуговування, що свідчить про його згоду з такою умовою договору.

Задоволення судом першої інстанції вимог щодо визнання недійсним п.6.1. кредитного договору фактично невілювало право банку на звернення до суду з відповідним позовом у разі невиконання/неналежного виконання позивачем умов кредитного договору. Положення Закону України «Про захист прав споживачів» під час звернення з позовом до суду саме банку застосуванню не підлягають. Таким чином судом першої інстанції було взято до уваги лише інтереси однієї сторони кредитного договору, що є неприпустимим.

Окремо апелянт наголошував, що ПАТ «ПтБ» перебуває на стадії ліквідації, а тому перерахунок заборгованості позивача призведено до зменшення ліквідаційної маси, порушення прав кредиторів та вкладників банку.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом встановлено, що 28 листопада 2015 року між ПАТ «Платинум Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №1944/5296ЕS5АР3ІР. За умовами договору банком надано позичальнику грошові кошти в сумі 8 875,87 грн. на купівлю товару, зазначеного в п. 4.5. договору, строком кредитування 18 платіжних періодів зі сплатою фіксованої процентної ставки за користування кредитом - 0,0001 % річних. (а.с. 7-8)

Підпунктом «д» п. 1.2. кредитного договору передбачено комісію за обслуговування кредиту - 302 грн.

У пункті 6.1. кредитного договору міститься третейське застереження в якому зазначено: «Всі спори розбіжності та вимоги які виникають при виконанні даного договору чи у зв'язку з ним або випливають з нього у тому числі такі, що стосуються його виконання, порушення, припинення або визнання недійсним підлягають розгляду у Постійно діючому Третейському суді при Асоціації Українських банків або в Постійно діючому Незалежному Третейському суді при Всеукраїнській громадській організації «Ліга юридичного захисту інтереса споживача»...».

Задовольняючи позов у повному обсязі суд першої інстанції виходив з того, що встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, відповідач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. При цьому відповідач нараховував, а позивач сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, що є незаконним. Такі положення кредитного договору свідчить про несправедливість його умов, а саме порушення принципу добросовісності, істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків сторін, завдання шкоди споживачеві.

Окрім того п.п. «д» п. 1.2. кредитного договору є несправедливою умовою в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки відповідачем не було зазначено, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу.

Оскільки положення п.п. «д» п. 1.2. кредитного договору підлягають визнанню недійсними, то наявні і підстави для застосування наслідків недійсності правочину шляхом перерахування щомісячних платежів без сплати щомісячної комісії за обслуговування кредиту.

Відповідно до положень п.14 ст. 6 Закону України «Про третейські суди» (в редакції чинній на час укладення кредитного договору) третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки), а тому вимога про визнання недійсним п. 6.1. кредитного договору, в якому міститься третейське застереження, також підлягає задоволенню.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він відповідає вимогам матеріального та процесуального законодавства та наявним в матеріалах справи доказам, з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає оскільки ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

При цьому законодавством визначено декілька наслідків невідповідності правочину нормам актів цивільного законодавства: недійсність правочину або його нікчемність у випадках, визначених законом (ст. 215 ЦК України).

За положеннями ч. 2 ст. 215 ЦК України правочин є нікчемним, якщо його недійсність прямо встановлена законом. Визнання у такому випадку правочину недійсним в окремому порядку не вимагається.

Зазначені положення законодавства поширюються як на договори як вид правочинів загалом, так і на окремі положення певних видів договорів, зокрема договорів кредиту.

За положеннями ст.ст. 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011 визначено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Оскільки споживач є вразливою стороною договірних відносин, законодавець визначився з посиленим захистом споживачів шляхом прийняття Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про споживче кредитування», який набрав чинності 10 червня 2017 року.

За положеннями абз. 3 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Згідно із цим Законом послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1).

Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.

Відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, зокрема, перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов'язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо.

Банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо) (пункти 3.1., 3.6. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (в редакції чинній на момент укладення договору))

Відповідно до роз'яснювального листа Національного банку України №40-117/2093-6134 від 16 червня 2007 року, на який посилається апелянт, у зобов'язанні мають бути чітко визначені його суб'єкти та конкретизований його об'єкт. Відсутність або невизначеність (недостатня визначеність) зазначених елементів зобов'язання може бути підставою для оспорювання (або невизнання) факту виникнення зобов'язальних відносин. У разі декларування банком у договорі зі споживачем будь-якої послуги, споживач має право не тільки знати в деталях предмет задекларованої послуги, а також отримати зазначену послугу належної якості, відповідно до умов договору.

З урахуванням вищезазначеного, до переліку супутніх послуг, які можуть бути надані споживачеві при наданні банком споживчого кредиту, зокрема можуть відноситися: відкриття поточного/карткового рахунку, здійснення розрахунково-касового обслуговування, забезпечення обслуговування кредитної заборгованості, що, наприклад, пов'язано з бажанням позичальника отримувати виписки за кредитним/картковим рахунком, здійснення валютно-обмінних операцій, надання консультаційних, у тому числі юридичних, послуг тощо.

Кожна сторона на підтвердження обставин, на які вона посилається як на підставу своїх доводів або заперечень, повинна надати суду належні, допустимі та достатні докази.

Відповідно до п. 2.6. Умов споживчого кредитування ПАТ «ПтБ» затвердженого рішенням Правління від 25 листопада 2014 року №46 (а.с.60-61) банк здійснює обслуговування кредиту (здійснює нагадування про дати сплати заборгованості за кредитом та суму заборгованості; вносить зміни до графіку погашення у випадку здійснення позичальником часткового дострокового погашення кредиту, за письмовою вимогою позичальника надає оновлений графік погашення; тощо) та стягує плату за обслуговування такого кредиту у вигляді комісії.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта щодо наявності конкретного переліку послуг, які є складовою комісії, та ґрунтуються на наданій ним копії Умов споживчого кредитування ПАТ «ПтБ» затвердженого рішенням Правління від 25 листопада 2014 року №46, оскількинаявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що Умов споживчого кредитування ПАТ «ПтБ» не змінювалися і на час укладення кредитного договору саме ці Умови розумів позивач, підписуючи заяву позичальника, судом не встановлено.

Ураховуючи те, що матеріали справи не свідчать про згоду позивача отримувати від банку послугу у виді нагадування про дату сплати заборгованості за кредитом та про суму заборгованості з оплатою за цю послугу щомісяця грошових коштів в сумі 302,00 грн., а усі інші дії, зазначені банком у запереченнях на позов як послуги за обслуговування кредиту, що підлягають оплаті, не є послугами у визначенні Закону України «Про захист прав споживачів», доводи ОСОБА_1 про недійсність умови договору щодо обов'язку позичальника сплачувати щомісяця комісію за обслуговування кредиту є обґрунтованими.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо існування певного дисбалансу в договірних відносинах між сторонами під час укладання спірного договору, які фактично ставлять позичальника як споживача у невигідне фінансове становище.

Той факт, що суд першої інстанції визнавши п.п. «д» п. 1.2. договору недійсним не звернувши уваги на положення ст. 215 ЦК України, на правильність судового рішення в цій частині не впливає.

Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до ст.217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Аналіз вищенаведених положень, враховуючи доведеність на думку колегії, несправедливості оспорюваних умов та наявності підстав для визнання окремих положень договору недійсними, вимога позивача щодо повернення йому суми сплаченої комісійної винагороди також є обґрунтованою.

Окрім того колегія суддів вважає, що умови спірного договору в частині третейського застереження є такими, що суперечать ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди», згідно з якими, з врахуванням Закону України «Про внесення зміни до ст. 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам», третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Зазначений Закон набрав чинності 11 березня 2011 року, тому на день укладення сторонами кредитного договору (28 листопада 2015 року) сторони договору не могли зазначати про те, що спори між кредитодавцем та позичальником (споживачем), що виникають, як під час укладення, так і під час виконання цього договору, підлягають розгляду відповідним третейським судом.

Всі інші доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції в не спростовують. При цьому судом враховано, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово вказував, що пункту першого статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення (справа Гарсіа Руїз проти Іспанії).

Враховуючи викладене, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 26 листопада 2018 року є обґрунтованим та таким, що прийнято з дотриманням норм законодавства.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 375, 381, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» залишити без задоволення.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 26 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді Т.О. Невідома

А.А.Пікуль