Постанова

Іменем України

16 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 161/17767/16-ц

провадження № 61-29469св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В., Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Луцька міська рада, Релігійна громада Преподобного Іова Почаївського Української Православної Церкви Київського Патріархату, державний реєстратор Малашко Вікторії Степанівна, відділ державної реєстрації Луцької районної державної адміністрації,

третя особа - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником ОСОБА_3 , на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 квітня 2017 року в складі судді Кирилюк В. Ф. та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 21 липня 2017 року в складі колегії суддів: Карпук А. К., Бовчалюк З. А., Стрільчука В. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Луцької міської ради, Релігійної громади Преподобного Іова Почаївського Української Православної Церкви Київського Патріархату, державного реєстратора Малашко В. С., відділу державної реєстрації Луцької районної державної адміністрації, третя особа - ОСОБА_2 , про визнання протиправними рішень суб`єкта владних повноважень та скасування запису про реєстрацію.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначила, що 01 серпня 2012 року між нею та Луцькою міською радою укладений договір, відповідно до умов якого Луцька міська рада продала, а вона купила нерухоме майно площею 97,9 кв. м по АДРЕСА_1 . Земельна ділянка площею 0,1497 га, на якій розташоване вказане приміщення, перебувала в користуванні попереднього власника - ЖЕК № 2 м. Луцька на підставі державного акту серії ІІ-ВЛ №000796 від 10 грудня 1997 року.

У квітні 2013 року вона звернулася до Луцької міської ради з проханням надати їй у користування земельну ділянку, на якій розміщено належне їй нерухоме майно, але рішенням від 29 травня 2013 року № 41/50 їй було відмовлено в наданні земельної ділянки.

Постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 грудня 2013 року рішення міської ради від 29 травня 2013 року № 41/50 визнано протиправним та скасовано, проте рішення за поданою нею заявою про надання їй у користування земельної ділянки до цього часу не прийнято.

Натомість 26 листопада 2014 року Луцька міська рада прийняла рішення № 66/40 про надання земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_2 , яка захоплює частину земельної ділянки по АДРЕСА_1 , на яку вона претендує.

У подальшому між нею та Луцькою міською радою укладена угода про примирення, відповідно до умов якої Луцька міська рада визнала право ОСОБА_1 на земельну ділянку, яка межує із земельною ділянкою по АДРЕСА_1 та яка перебувала у постійному користуванні ЖЕК № 2 м. Луцька згідно із державним актом серії ІІ-ВЛ №000769 від 10 грудня 1997 року. Для реалізації права ОСОБА_1 на земельну ділянку Луцька міська рада взяла на себе обов`язок розглянути на найближчій черговій сесії клопотання позивача про надання їй земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 . Виконання обов`язків може відбуватися лише після припинення права постійного користування земельною ділянкою, шляхом ухвалення ряду послідовних рішень органу місцевого самоврядування та вчинення дій самим позивачем. Загальний строк виконання відповідачем умов пунктів 2, 3 не повинен перевищувати 5 місяців із дня укладення угоди про примирення. За умови виконання угоди про примирення позивач не матиме жодних претензій та вимог щодо ОСОБА_2 .

На виконання вказаної угоди про примирення за поданням постійної комісії міської ради 30 вересня 2015 року ухвалено рішення №78/114, згідно з яким скасовано державний акт від 10 грудня 1997 року серії ІІ-ВЛ № 000796.

Однак, до цього час угода про примирення не виконана. Натомість, Луцька міська рада 27 квітня 2016 року ухвалила рішення №7/92 «Про надання Релігійній громаді Преподобного Іова Почаївського УПЦ КП дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в постійне користування для будівництва та обслуговування церковно-притчового будинку на АДРЕСА_1 ». Відповідно до вказаного рішення частину земельної ділянки надано так, що позивачу доведеться зносити належну їй будівлю.

28 вересня 2016 року Луцькою міською радою ухвалено рішення за № 13/1 «Про надання Релігійній громаді Преподобного Іова Почаївського УПЦ КП в постійне користування земельної ділянки для будівництва та обслуговування церковно-притчового будинку на АДРЕСА_2 .»

Посилаючись на порушення Луцькою міською радою її права на земельну ділянку, на якій розміщене належне їй нерухоме майно, визнане постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 грудня 2013 року, позивачка просить:

- визнати протиправним і скасувати рішення Луцької міської ради від 27 квітня 2016 року № 7/92 «Про надання Релігійній громаді Преподобного Іова Почаївського УПЦ КП дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в постійне користування для будівництва та обслуговування церковно-притчового будинку на АДРЕСА_1 »;

- визнати протиправним і скасувати рішення Луцької міської ради від 28 вересня 2016 року № 13/1 «Про надання Релігійній громаді Преподобного Іова Почаївського УПЦ КП в постійне користування земельної ділянки для будівництва та обслуговування церковно-притчового будинку на АДРЕСА_2 »;

- скасувати запис про державну реєстрацію в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Реєстрі права власності на нерухоме майно, право постійного користування земельною ділянкою загальною площею 0,0823 га, що знаходиться по АДРЕСА_2 , зареєстроване за правокористувачем - Релігійною громадою Преподобного Іова Почаївського Української Православної Церкви Київського патріархату.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 квітня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що надання Релігійній громаді Преподобного Іова Почаївського Української Православної церкви Київського патріархату (далі - Релігійна громада Преподобного Іова Почаївського УПЦ КП) земельної ділянки в користування не порушує прав позивача, оскільки остання не позбавлена можливості звернутися до міської ради з заявою про надання вільної земельної ділянки для обслуговування належних їй нежитлових приміщень.

Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 21 липня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що суд дійшов правильного висновку, що земельна ділянка площею 0,1497 га по АДРЕСА_4 , яка була надана в постійне користування для будівництва та обслуговування виробничих приміщень ЖЕК № 2 м. Луцька на підставі рішення Луцької міської ради від 27 листопада 1997 року № 582, перебуває у комунальній власності і питання передачі земельної ділянки у власність або у користування є виключною компетенцією міської ради, а тому прийняття оскаржених рішень будь-яких прав та інтересів позивача не порушує.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиції інших учасників

У серпні 2018 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу нарішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 21 липня 2017 року, в якій просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзі заявник вказує на те, що суди не надали належної оцінки тому факту, що право позивача на спірну земельну ділянку встановлено постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 грудня 2013 року та визнано Луцькою міської радою в угоді про примирення. Судами безпідставно не застосовано до виниклих між сторонами правовідносин положення статей 377, 415 ЦК України та статті 120 ЗК України.

У листопаді 2017 року Луцька міська рада подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в яких просила скаргу відхилити, рішення судів залишити без змін.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі, витребувано матеріали справи та надано строк для подання заперечень на касаційну скаргу.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів»), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки» у зазначеній справі призначено повторний автоматизований розподіл.

Справу розподілено судді-доповідачу.

Ухвалою Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року справу призначено до розгляду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Виклад фактичних обставин справи

Судом установлено, що 01 серпня 2012 року між територіальною громадою м. Луцька в особі Луцької міської ради та ОСОБА_1 укладений договір купівлі-продажу, відповідно до якого останній передано у власність нежитлове приміщення загальною площею 97,9 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з державним актом на право постійного користування землею серії ІІ -ВЛ № 000796 від 10 грудня 1997 року земельна ділянка площею 0,1497 га за адресою: АДРЕСА_4 надана в постійне користування для будівництва і обслуговування виробничих приміщень ЖЕК № 2 м. Луцька на підставі рішення Луцької міської ради від 27 листопада 1997 року № 582.

При укладенні договору купівлі-продажу нежитлових приміщень питання щодо права на земельну ділянку, на якій вони розташовані, не вирішувалось, а тому ОСОБА_1 звернулася до Луцької міської ради з клопотанням про надання їй дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на АДРЕСА_1 для обслуговування нежитлового приміщення.

Рішенням Луцької міської ради від 29 травня 2013 року № 41/50 ОСОБА_1 відмовлено в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для обслуговування нежитлового приміщення на АДРЕСА_1 , площею 0,1175 га за рахунок земель міста, наданих у постійне користування. Рекомендовано заявнику розробити схему земельної ділянки в іншій конфігурації.

Постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 грудня 2013 року визнано протиправним та скасовано рішення Луцької міської ради від 29 травня 2013 року № 41/50 «Про відмову в наданні ОСОБА_1 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для обслуговування нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 ».

04 серпня 2015 року між ОСОБА_1 та Луцькою міською радою підписана угода про примирення, відповідно до умов якої остання визнала право ОСОБА_1 на земельну ділянку, необхідну для обслуговування нерухомого майна, яке належить їй на праві власності та межує із земельною ділянкою наданою громадянці ОСОБА_2 на АДРЕСА_1 , та яка перебувала у постійному користуванні згідно з державним актом на право постійного користування землею від 10 грудня 1997 року серії ІІ-ВЛ № 000796 . З метою реалізації прав ОСОБА_1 на земельну ділянку за вказаною адресою Луцька міська рада взяла на себе обов`язок розглянути на найближчій сесії клопотання позивача про надання їй земельної ділянки по АДРЕСА_1 , яка межує із земельною ділянкою, наданою ОСОБА_2 на підставі рішення Луцької міської ради від 26 листопада 2014 року.

Пунктом 3 угоди про примирення передбачено, що реалізація прав ОСОБА_1 на земельну ділянку може відбуватися лише після припинення права постійного користування земельною ділянкою, що посвідчується державним актом на право постійного користування землею від 10 грудня 1997 року.

Рішенням Луцької міської ради від 30 вересня 2015 року № 78/114 припинено державний акт на право постійного користування на землю від 10 грудня 1997 року серії ІІ - ВЛ № 000796 виданий ЖЕК № 2 м. Луцька.

Разом із тим, 27 квітня 2016 року Луцька міська рада ухвалила рішення № 7/92 «Про надання Релігійній громаді Преподобного Іова Почаївського УПЦ КП дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в постійне користування для будівництва та обслуговування церковно-притчового будинку на АДРЕСА_1 ».

28 вересня 2016 року Луцькою міською радою винесено рішення за № 13/1 «Про надання Релігійній громаді Преподобного Іова Почаївського УПЦ КП в постійне користування земельної ділянки для будівництва та обслуговування церковно-притчового будинку на АДРЕСА_2 .»

Нормативно-правове обґрунтування

За змістом статті 14 Конституції України, з якою кореспондуються приписи частин першої, другої статті 373 ЦК України та статті 1 ЗК України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовідносини щодо володіння, користування і розпорядження землею регулюються, зокрема, приписами Земельного кодексу України, а також прийнятими відповідно до нього нормативно-правовими актами.

Згідно із частинами першою - третьою статті 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Частинами першою, другою статті 83 ЗК України визначено, що землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності.

Згідно із частинами першою, другою статті 116 ЗК України громадяни та юридичніособи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Згідно зі статтею 120 ЗК України, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Отже, вказаними нормами закріплено право набувача будинку, будівель або споруд на користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені (тобто частиною земельної ділянки під будівлями та спорудами) та частиною земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією Україниправ і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Тобто Верховний Суд не має права встановлювати обставини справи і оцінювати докази.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

За частиною першою статті 303 ЦПК України у редакції, чинній на час постановлення оскаржуваного рішення, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд не надав належної оцінки доводам заявника, зазначеним в апеляційній скарзі, та не встановив обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, в результаті чого дійшов передчасного висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, з огляду на таке.

Позивач зверталася до Луцької міської ради з заявою про надання їй дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення їй спірної земельної ділянки. Рішенням Луцької міської ради від 29 травня 2013 року № 41/50 їй було відмовлено в наданні дозволу. Зазначене рішення міської ради в подальшому визнане протиправним та скасовано постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 грудня 2013 року з підстав порушення цим рішенням законних прав та охоронюваних законом інтересів ОСОБА_1 .

Крім того, в угоді про примирення, укладеній між ОСОБА_1 та Луцькою міською радою, остання визнала право ОСОБА_1 на спірну земельну ділянку та зобов`язалася розглянути на найближчій сесії клопотання позивача про надання їй вказаної земельної ділянки.

З урахуванням наведеного, висновок суду апеляційної інстанції про відсутність порушення прав позивача оспорюваними нею рішеннями не можна вважати правильним та таким, що зроблений відповідно до вимог закону, оскільки відповідач, не заперечуючи право позивача на спірну земельну ділянку в угоді про примирення, не просто не виконав її умов, а навпаки розпорядився спірними земельними ділянками на користь Релігійної громади Преподобного Іова Почаївського УПЦ КП.

При цьому, перш ніж зазначати про відсутність порушення права позивача прийнятими Луцькою міською радою рішеннями, апеляційний суд мав встановити, яка площа земельної ділянки необхідна позивачці для обслуговування належного їй нерухомого майна та який розмір земельної ділянки остання просить виділити в її користування, чи є земельна ділянка, виділена Релігійній громаді Преподобного Іова Почаївського УПЦ КП, та земельна ділянка, яку просила виділити собі позивач, право на яку Луцькою міською радою визнано за ОСОБА_1 , однією і тією ж земельною ділянкою, чи накладаються вони одна на одну, і лише після встановлення цих обставин є можливість зробити висновки про порушення прав позивача або відсутність такого порушення.

Згідно з пунктом 3 частини третьої та частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд усупереч вищевказаних положень норм процесуального права не сприяв всебічному і повному з`ясуванню обставин справи та не встановив достатньо повно фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, враховуючи характер спірних правовідносин, що є підставою для скасування рішення суду апеляційної інстанції та направлення справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

За загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.

Оскільки суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати обставини, які не були перевірені та встановлені апеляційним судом, враховуючи необхідність встановлення обставин, наведених вище, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а ухвалене у справі рішення суду апеляційної інстанції - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником ОСОБА_3 , задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 21 липня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко

В. В. Сердюк

І. М. Фаловська