Постанова

Іменем України

20 березня 2019 року

м. Київ

справа № 753/23491/16-ц

провадження № 61-16802св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Олійник А. С., Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1,

суб'єкт оскарження - старший державний виконавець Дарницького районного відділу Державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Хільченко Роман Володимирович,

заінтересована особа - ОСОБА_4,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 29 березня 2017 року у складі судді Колесника О. М. та ухвалу Апеляційного суду міста Києвавід 30 травня 2017 року ускладі колегії суддів: Кравець В. А., Махлай Л. Д., Мазурик О. Ф.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на неправомірні дії старшого державного виконавця Дарницького районного відділу Державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві (далі - Дарницький РВ ДВС міста Київ) Хільченка Р. В., посилаючись на те, що рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 19 червня 2014 року було стягнуто солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на його користь 485 844,96 грн боргу за договором позики, 107 671,18 грн - процентів за користування позикою, 43 246,84 грн - трьох процентів річних, 636 762,98 грн - пені, 3 654 грн - судового збору, а всього - 1 277 179,96 грн. На підставі вказаного рішення суду йому були видані виконавчі листи, які він пред'явив до виконання в Дарницький РВ ДВС міста Київ. 24 червня 2016 року старшим державним виконавцем Хільченком Р. В. була винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачу у зв'язку з тим, що у боржника ОСОБА_4 відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення. Однак державний виконавець не вчинив усіх необхідних дій, спрямованих на виконання рішення суду. Вказану постанову він отримав тільки 24 листопада 2016 року. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив: визнати неправомірною та скасувати постанову старшого державного виконавцяДарницького РВ ДВС міста Київ про повернення виконавчого документа стягувачу; визнати неправомірною бездіяльність старшого державного виконавця Хільченка Р. В. щодо несвоєчасного надіслання йому вказаної постанови; зобов'язати державного виконавця фактично виконати рішення Дарницького районного суду міста Києва від 19 червня 2014 року; стягнути зДарницького РВ ДВС міста Київ 2 560 грн понесених витрат на правову допомогу.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 29 березня 2017 року скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано неправомірною та скасовано постанову старшого державного виконавця Дарницького Дарницький РВ ДВС міста Київ Хільченка Р. В.від 24 червня 2016 року про повернення виконавчого документа стягувачеві за виконавчим провадженням № 50824380 про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 485 844,96 грн - суми боргу за договором позики, 107 671,18 грн - процентів за користування позикою, 43 246,84 грн - трьох процентів річних, 636 762,98 грн - пені, 3 654 грн - судового збору, а всього - 1 277 179,96 грн. Визнано неправомірною бездіяльність старшого державного виконавця Дарницького РВ ДВС міста Київ Хільченка Р. В., у провадженні якого знаходилося вказане виконавче провадження, щодо пропущення строку надіслання ОСОБА_1 постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 24 червня 2016 року. Визнано неправомірною бездіяльність старшого державного виконавця Дарницького РВ ДВС міста Київ Хільченка Р. В., у провадженні якого знаходилося вказане виконавче провадження, щодо невиконання рішення Дарницького районного суду міста Києва від 19 червня 2014 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 13 серпня 2014 року, у строк, передбачений частиною другою статті 30 Закону України «Про виконавче провадження». Зобов'язано старшого державного виконавця Дарницького РВ ДВС міста КиївХільченка Р. В., у провадженні якого знаходилося вказане виконавче провадження, фактично виконати рішення суду. В задоволенні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з Дарницького РВ ДВС міста Київ на його користь 2 560 грн витрат на правову допомогу відмовлено. Стягнуто із старшого державного виконавця Дарницького РВ ДВС міста Київ Хільченка Р. В. на користь держави 640 грн судового збору.

Судове рішення мотивоване тим, що в порушення вимог статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» старший державний виконавець Дарницького РВ ДВС міста Київ Хільченко Р. В. не вчинив усіх необхідних дій, спрямованих на виконання рішення суду, у зв'язку з чим неправомірно виніс постанову про повернення виконавчого документу стягувачеві. Відмовляючи в задоволенні вимоги про стягнення витрат на правову допомогу, суд виходив з того, що представник заявника не брав участі в судовому засіданні, не вчиняв окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та не знайомився з матеріалами справи в суді.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києвавід 30 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 29 березня 2017 року в частині відмови в задоволенні вимоги про стягнення з Дарницького РВ ДВС міста Київ на користь ОСОБА_1 витрат на правову допомогу залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду в частині відмови у задоволенні вказаної вимоги ОСОБА_1 є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.

У червні 2017 року ОСОБА_1подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив скасувати ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 29 березня 2017 року та ухвалу Апеляційногосуду міста Києва від 30 травня 2017 року в частині вирішення питання про розподіл судових витрат і направити справу в означеній частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що на підтвердження понесених витрат він надав договір про надання правової допомоги, укладений між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «Харківський центр правової допомоги» (далі - ТОВ «Харківський центр правової допомоги»), калькуляцію-рахунок про перелік наданих робіт (послуг) та квитанцію до прибуткового касового ордера про сплату грошових коштів у визначеному вказаною угодою розмірі.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

16 квітня 2018 року справу № 753/23491/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 27 лютого 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судові рішення судів попередніх інстанцій оскаржуються в касаційному порядку лише в частині відмови в задоволенні вимоги про стягнення витрат на правову допомогу, тому і переглядається Верховним Судом тільки в цій частині.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що 13 грудня 2016 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Харківський центр правової допомоги» було укладено договір про надання правової допомоги № 01-13/12-16, за яким вказане товариство через своїх співробітників зобов'язалося надавати заявнику правову допомогу зі складання скарги на постанову державного виконавця про повернення виконавчого документа стягувачеві та здійснення представництва під час звернення до суду і розгляду в суді цієї скарги.

Згідно з актом приймання-передачі послуг з надання правової допомоги від 14 грудня 2016 року співробітник ТОВ «Харківський центр правової допомоги» виконав роботу, вартість якої становить 2 560 грн (затрачено 2 години на ознайомлення з первісним матеріалом (документами) і на їх аналіз та ще дві години - на підготовку тексту скарги і виготовлення додатків до неї).

На виконання вищевказаного договору ОСОБА_1 сплатив ТОВ «Харківський центр правової допомоги» 2 560 грн, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера від 14 грудня 2016 року № 01-14/12-16.

Відмовляючи в задоволенні вимоги заявника про стягнення витрат на правову допомогу, суди попередніх інстанцій виходили з того, що представник заявника не брав участі в судовому засіданні, не вчиняв окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та не знайомився з матеріалами справи в суді.

Верховний Суд не погоджується з цим висновком з огляду на таке.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 79 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать, зокрема витрати на правову допомогу.

При визначенні суми відшкодування суд має враховувати критерій реальності витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерій розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Такі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна та інші проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір - обґрунтованим.

Відповідно до частин першої, другої статті 84 ЦПК України 2004 року витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», чинного на час виникнення спірних правовідносин, розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Отже, витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь в судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних з наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови в задоволенні вимог про їх відшкодування.

Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

З огляду на викладене, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився апеляційний суд, безпідставно виходив з того, що ТОВ «Харківський центр правової допомоги» не вчиняло процесуальних дій поза судовим засіданням, у зв'язку з чим дійшов необґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення вимоги заявника про відшкодування витрат на правову допомогу.

Порушення судами вищенаведених норм процесуального права призвело до неправильного вирішення справи в означеній частині.

Враховуючи наявність укладеного ОСОБА_1 договору про надання правової допомоги, документально підтверджених витрат на його виконання, з наданням відповідного розрахунку - акта приймання-передачі, та взявши до уваги складність, обсяг і характер наданих послуг, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з Дарницького РВ ДВС міста Київ на користь заявника 2 560 грн витрат на правову допомогу.

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено порушення норм процесуального права, то оскаржувані судові рішення в частині вирішення питання про відшкодування витрат на правову допомогупідлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення цих вимог.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 29 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 30 травня 2017 року в частині вирішення питання про відшкодування витрат на правову допомогу скасувати на ухвалити нове рішення.

Стягнути з Дарницького районного відділу Державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві та користь ОСОБА_1 2 560 (дві тисячі п'ятсот шістдесят) грн витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:С. О. Карпенко
А. С. Олійник
С. О. Погрібний

Г. І. Усик