Дата документу 20.03.2019 Справа № 317/3039/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 317/3039/18 Головуючий у 1 інстанції: Нікітін В.В.
провадження № 22-ц/807/1261/19 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Маловічко С.В.

суддів: Гончар М.С.

Кочеткової І.В.

при секретарі: Бєловій А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 27 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: Запорізька районна державна нотаріальна контора Запорізької області, про визначення додаткового строку на прийняття спадщини,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про визначення додаткового строку на прийняття спадщини.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_5, спадкоємцем за законом після якої є відповідач ОСОБА_4 як донька померлої. У серпні 2018 року з повідомлення, яке йому надійшло з Запорізької районної державної нотаріальної контори, він дізнався, що померла ОСОБА_5 за життя склала на його ім'я заповіт. Він отримав дублікат заповіту та звернувся до нотаріальної контори, де йому роз'яснили, що він пропустив шестимісячний строк на прийняття спадщини, тому має звернутись з позовом до суду про визначення додаткового строку. Вказує, що, оскільки він не знав про існування заповіту, то вважає поважною причину пропуску ним строку на звернення з заявою про прийняття спадщини. Посилаючись на вказані обставини, просив суд визначити йому додатковий строк для прийняття спадщини у 1 місяць.

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 27 грудня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність і необґрунтованість, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та постановити нове, яким задовольнити позов.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 вказує, що строк на подання заяви но-

таріусу про прийняття спадщини був пропущений позивачем без поважних причин, у заповіті не зазначено інших даних про особу, якій заповідач заповів майно, крім прізвища, імені та по-батькові, що унеможливлює ідентифікацію особи позивача як належного спадкоємця, а також позивач не отримав постанову нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії, тому підстав для задоволення його позову не мається.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 (а.с. 8).

Позивачем до матеріалів справи додано копію дубліката заповіту від 25 лютого 2005 року серії ВСА № 396596, відповідно до якого ОСОБА_5 заповіла земельну ділянку НОМЕР_2 площею 6,75 га ОСОБА_3. Будь-яких інших даних щодо особи спадкоємця за цим заповітом в документі не міститься (а.с. 9).

Крім того, як вбачається з запиту про отримання доступу до персональних даних № 2842/2?14 від 10 листопада 2014 року, нотаріус запитував з Обласного АДС ДМС відомості щодо реєстрації місця проживання та інші персональні дані, що містяться в картотеці реєстраційного обліку адресно-довідкового сектору про місце проживання ОСОБА_3, рік народження та місце народження якого невідомі (а.с. 36).

Згідно відповіді органу ДМС на зазначений вище запит, надати інформацію не уявляється можливим, оскільки для надання довідки необхідно вказати дату народження особи, інформація щодо якої запитується (а.с. 37).

02 серпня 2018 року нотаріусом за вих. № 735/02-14 на адресу ОСОБА_3 було направлено повідомлення, в якому зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_5, яка залишила на його користь заповіт. ОСОБА_3 нотаріусом роз'яснено положення статей 1268, 1270 та 1272 ЦК України та запропоновано в строк до 12 серпня 2018 року надати нотаріусу докази прийняття спадщини або звернення до суду з позовом про встановлення додаткового строку на прийняття спадщини. Зазначено, що при неотриманні відповіді до зазначеного часу, свідоцтво про право на спадщину буде видане іншим спадкоємцям, які прийняли спадщину (а.с. 39.)

Як вбачається з заяви позивача ОСОБА_3 від 21 серпня 2018 року, він звернувся до Запорізької районної державної нотаріальної контори з проханням не видавати спадкоємцям ОСОБА_5 свідоцтво про право на спадщину, оскільки він мав намір звернутися до суду з позовом про встановлення йому додаткового строку на прийняття спадщини (а.с. 38).

Заповіт, виданий ОСОБА_5 на ім'я ОСОБА_3, не містить будь-яких інших відомостей, які б дозволили однозначно встановити той факт, що дійсна воля заповідача ОСОБА_5 полягала в переданні частини спадкового майна (земельної ділянки) саме ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, а не іншій особі з такими ж прізвищем, ім'ям та по-батькові.

Крім того, позивачем до матеріалів справи не додано жодних доказів, на підставі яких можна було б прийти до однозначного висновку про належність зазначеного вище заповіту саме позивачу. Таким доказом, на думку суду, могло б бути судове рішення про встановлення факту належності заповіту позивачу. Однак, як вбачається з матеріалів спра- ви, позивач з такими вимогами в порядку окремого провадження до суду не звертався. Не

містить такої позовної вимоги і позовна заява в даній справі.

Як вбачається з матеріалів спадкової справи, наданої нотаріусом на вимогу суду за клопотанням позивача, позивач ОСОБА_3 з заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори не звертався, постанова нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії за таким зверненням не виносилась.

Встановивши всі вищенаведені обставини, суд відмовив позивачу ОСОБА_3 в задоволенні позову, оскільки не вбачав права останнього на звернення з позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини через відсутність будь-яких доказів на підтвердження того факту, що заповіт складено саме на його користь.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 зазначає, що законодавством не передбачено зазначати у заповіті будь-які дані про особу, на користь якої він складається, крім прізвища, імені та по-батькові, тому суд безпідставно вважав, що йому слід встановити факт належності йому заповіту, складеного заповідачем ОСОБА_5 Крім того, вказував, що відсутність постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії не може бути перешкодою для вирішення питання про додатковий строк для прийняття спадщини.

Перевіривши вказані доводи, колегія вважає їх обґрунтованими з огляду на наступне.

Основною підставою для відмови в позові стало відсутність у заповіті даних, які можуть ідентифікувати особу спадкоємця.

Так, в заповіті від 25 лютого 2015р. зазначено, що ОСОБА_5 земельну ділянку НОМЕР_2 площею 6,75 га заповідає гр. ОСОБА_3 ( а.с. 9).

Інших відомостей про спадкоємця заповіт не містить.

Суд вказував, що пунктом 161 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 20/5 від 03.03.2004р., визначено, що заповіт має бути складений так, щоб розпорядження заповідача не викликало незрозумілостей чи суперечок після відкриття спадщини.

Та суд вважав, що ці вимоги стосуються відомостей про спадкоємця, зазначеного у заповіті.

Але ці висновки суду є помилковими, оскільки такі вимоги стосуються саме частини розпорядження майном, що має бути зрозумілим для його виконання.

Між тим, ані у главі 17 «Посвідчення заповітів» вказаної Інструкції, ані у главі 3 «Посвідчення заповіту» Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, якими унормовуються ці питання та містяться вимоги до заповіту, не зазначається, які відомості про спадкоємця, крім ПІБ, у заповіті мають бути вказані.

Проте саме цими нормативними актами врегульовано вимоги до заповіту, щоб він мав відповідну форму та зміст, за дотримання яких міг бути посвідченим нотаріусом.

Вбачається, що наданий позивачем дублікат заповіту посвідчений нотаріально, а тому у нотаріуса при його посвідченні не малось претензій до внесених у заповіт відомостей. Відтак, він відповідав вимогам законодавства, бо у іншому випадку нотаріус відмовив би у його посвідченні.

Крім того, пунктом 4.1 Глави 22 Порядку вчинення нотаріальних дій визначено, що дублікат заповіту може бути виданий вказаним у заповіті спадкоємцям, виконавцю заповіту після подачі ними свідоцтва про смерть заповідача.

Нотаріусом було видано на звернення ОСОБА_3 дублікат заповіту, який має силу оригіналу, а отже у нотаріуса не виникло сумнівів, що останній є спадкоємцем, якого вказано у заповіті.

До такого ж висновку дійшла і державний нотаріус Кравцова Л.М., яка саме сряму-

вала лист ОСОБА_3 про наявність заповіту на його користь, складеного заповідачем ОСОБА_5

Також сама відповідач ОСОБА_4 пояснила в засіданні, що нею нотаріусу було надано інформацію про ОСОБА_3, коли вона з»явилась у 2018р. оформлювати свідоцтво про право на спадщину.

ОСОБА_3, зі свого боку, пояснював, що він зі згоди ОСОБА_5 20 років користується земельною ділянкою, яка вказана у заповіті як спадкове майно, спадкодавцем за життя йому був переданий Державний акт про право власності на цю земельну ділянку.

Буд-яких даних про іншу особу із такими прізвищем, ім»ям та по-батькові, як у позивача, не мається, що могло б свідчити про неможливість ідентифікації особи спадкоємця, вказаної у заповіті.

Тому суд безпідставно визнав, що позивач не довів, що має право на звернення з позовом про визначення йому додаткового строку для прийняття спадщини.

Також є неправильними висновки суду, що позивач передчасно звернувся до суду з цим позовом, не отримавши постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії.

Така відмова нотаріуса передбачена у тому разі, коли спадкоємець прийняв спадщину та звернувся після спливу шестимісячного строку з заявою про оформлення свідоцтва про право на спадщину, а не на стадії прийняття спадщини спадкоємцем, яким пропущено передбачений ст. 1270 ЦКУ строк.

Що стосується причин пропуску вказаного строку, то позивач в позові зазначав, що не знав про те, що ОСОБА_5 складено заповіт на його користь, та одразу як йому стало відомо з листа нотаріуса про ці обставини, звернувся до суду з відповідним позовом. Вважає, що ці обставини свідчать про поважність причин пропуску ним шестимісячного строку для звернення з заявою про прийняття спадщини.

Встановлено, що ОСОБА_3 не являється родичем померлої ОСОБА_5, мешкав у іншому населеному пункті, будь-яких відносин із нею не підтримував. Що не заперечувала відповідач ОСОБА_4, яка є донькою спадкодавця.

Вказане свідчить на користь тому, що ОСОБА_3 дійсно не був обізнаний про складений ОСОБА_5 за життя заповіт, яким вона заповідала йому земельну ділянку.

Відповідно до статті 63 Закону України «Про нотаріат» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) державний нотаріус, який одержав від спадкоємців повідомлення про відкриття спадщини, зобов'язаний повідомити про це тих спадкоємців, місце проживання або роботи яких йому відоме. Державний нотаріус може також зробити виклик спадкоємців шляхом публічного оголошення або повідомлення про це у пресі.

З матеріалів справи вбачається і ці обставини встановлені судом, що державний нотаріус Кравцова Л.М. намагалась розшукати спадкоємця за заповітом ОСОБА_3, але органи реєстрації не надали відомостей за відсутності дати його народження.

Перші відомості про наявність заповіту були отримані ОСОБА_3 лише в серпні 2018р., коли йому надійшов лист державного нотаріуса Кравцової Л.М., якій тільки з цього часу стала відома його адреса. Та через місяць, отримавши копію свідоцтва про смерть ОСОБА_5, дублікат заповіту, ОСОБА_3 вже звернувся до суду з цим позовом про визначення йому додаткового строку для прийняття спадщини.

За вказаних обставин, колегія вважає, що позивач пропустив строк з поважних причин, якими є його необізнаність про наявність заповіту, складеного на його користь ОСОБА_5, а тому йому у відповідності до вимог ч. 3 ст. 1272 ЦК України слід визначити додатковий строк у 1 місяць, як він просить в позовній заяві, для подання заяви про прийняття спадщини.

Беручи до уваги все вищенаведене, колегія визнає апеляційну скаргу обґрунтованою, тому у відповідності до вимог п.п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України вважає за необхідне задовольнити її, скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 27 грудня 2018 року у цій справі скасувати.

Позов ОСОБА_3 задовольнити.

Визначити ОСОБА_3 додатковий строк для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 терміном в 1 місяць.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 25 березня 2019 року.

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Гончар М.С.

Кочеткова І.В.