суддів Великої Палати Верховного Суду
Ситнік О. М., Гудими Д. А., Лященко Н. П.
04 вересня 2019 року
у справі № 466/7405/16-ц (провадження № 14-287цс19) за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк», банк), уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Дельта Банк» ОСОБА_3 (далі - уповноважена особа Фонду, Фонд), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Фонд, про визнання права вкладника за договором банківського вкладу, визнання права на відшкодування заборгованості за договором банківського вкладу та зобов`язання вчинити певні дії
за касаційною скаргою виконуючої обов`язки уповноваженої особи Фонду ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 10 липня 2017 року у складі судді Кавацюка В. І. та постанову Апеляційного суду Львівської області від 22 січня 2018 року у складі колегії суддів Павлишина О. Ф., Мікуш Ю. Р., Приколоти Т. І.
Судові рішення мотивовані тим, що ПАТ «Дельта Банк» порушилосвої зобов`язання за договором банківського вкладу (депозиту) від 24 лютого 2015 року щодо повернення вкладу, тому має повернути ОСОБА_1 депозит у сумі 124 100,00 грн.
За наслідками розгляду 04 вересня 2019 року Великою Палатою Верховного Суду указаної справи касаційну скаргу уповноваженої особи Фонду задоволено частково: рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 10 липня 2017 року та постанову Апеляційного суду Львівської області від 22 січня 2018 року скасовано, провадження у справі закрито.
Скасовуючи судові рішення і закриваючи провадження у справі, Велика Палата Верховного Суду керувалася тим, що суди помилково розглянули справу по суті заявлених вимог, оскільки вказаний спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а має розглядатися в порядку адміністративного судочинства, так як за своєю правовою природою стосується саме формування переліку вкладників, які мають право на гарантоване державою відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду та затвердження такого реєстру вкладників для здійснення гарантованих виплат, а отже є публічно-правовим і належить до юрисдикції адміністративних судів.
Із висновками Великої Палати Верховного Суду не погоджуємося та відповідно до статті 35 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) висловлюємо окрему думку.
Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням, зокрема фізичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша та друга статті 11 ЦПК України у редакції, що діяла до 15 грудня 2017 року). Аналогічні приписи закріплені у частинах першій і третій статті 13 ЦПК України (у редакції від 03 жовтня 2017 року).
Здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи (частина перша статті 47 ЦПК України).
Відповідно до частин першої, другої статті 48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі (у справах позовного провадження) є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.
Юридична особа бере участь у справі через свого керівника або члена виконавчого органу, уповноваженого діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення (самопредставництво юридичної особи), або через представника (частина третя статті 58 ЦПК України).
Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Разом з тим встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
У поданому до суду в порядку цивільного судочинства позовіОСОБА_1 з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просила:
- визнати за нею право вкладника за договором банківського вкладу (депозиту) «Лояльний» у доларах США, укладеним 24 лютого 2015 року з ПАТ «Дельта Банк», на вклад у сумі 124 100,00грн;
- визнати за нею право на відшкодування заборгованості за вкладом у розмірі 124 100,00 грн за договором банківського вкладу (депозиту), укладеним 24 лютого 2015 року з ПАТ «Дельта Банк»,за рахунок коштів Фонду в межах гарантованої суми відшкодування;
- зобов`язати уповноважену особу Фонду подати до Фонду додаткову інформацію щодо неї як вкладника ПАТ «Дельта Банк», що має право на відшкодування коштів за вкладом у розмірі 124 100,00 грн за вказаним договором банківського вкладу (депозиту) від 24 лютого 2015 року.
Позов ОСОБА_1 заявила до відповідачів: ПАТ «Дельта Банк», уповноваженої особи Фонду; Фонд зазначила третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. Тобто до Фонду не заявлено жодних позовних вимог.
Підставою позову є відмова уповноваженої особи Фонду у включенні позивачки до переліку вкладників.
Правовідносини між сторонами у справі, а саме: позивачем ОСОБА_1 і відповідачем ПАТ «Дельта Банк», виникли на підставі укладеного між ними 24 лютого 2015 року договору банківського вкладу (депозиту) на суму 5 000,00 дол. США.
03 березня 2015 року у ПАТ «Дельта Банк» запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду.
23 серпня 2016 року уповноважена особа Фонду повідомила позивачку, що її не визнають вкладником ПАТ «Дельта Банк».
На спірні правовідносини поширюється дія Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон № 4452-VI).
Відповідно до статті 1 Закону № 4452-VIцим Законом установлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України (далі - НБУ), визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.
Метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.
За частиною другою статті 3 Закону № 4452-VI Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об`єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні. Фонд є суб`єктом управління майном, самостійно володіє, користується і розпоряджається належним майном, вчиняючи стосовно нього будь-які дії (у тому числі відчуження, передача в оренду, ліквідація), що не суперечать законодавству та меті діяльності Фонду.
З аналізу статті 4 Закону № 4452-VI вбачається, що Фонд здійснює як владні повноваження відносно банків, здійснюючи регуляторну діяльність, перебравши на себе частину повноважень НБУ, передбачених статтями 99, 100 Конституції України та статтями 6, 7 Закону України від 20 травня 1999 року№ 679-XIV «Про Національний банк України», так і повноваження, які не можна віднести до владних, зокрема здійснення процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку, у тому числі шляхом здійснення тимчасової адміністрації та ліквідації банків та організація відчуження всіх або частини активів і зобов`язань неплатоспроможного банку (пункт 8 частини другої статті 4 Закону № 4452-VI).
Зазначений висновок підтверджується положеннями частини третьої та частини п`ятої статті 34 та частини першої статті 36 Закону № 4452-VI, відповідно до яких з початку процедури виведення Фондом банку з ринку призупиняються всі повноваження органів управління банку, а Фонд набуває усі права органів управління та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення. Такі повноваження Фонд делегує уповноваженій особі Фонду.
Аналогічні повноваження Фонду та його уповноваженої особи зазначені у статтях 47?48 Закону № 4452-VI.
Отже, функції Фонду при тимчасовій адміністрації полягають у здійсненні повноважень з управління банком як органів управління цього банку та власних функцій як ліквідатора банку і гаранта за цивільно-правовими зобов`язаннями банку відповідно до статті 26 Закону № 4452-VI.
Згідно з пунктом 17 частини першої статті 2 Закону № 4452-VI уповноважена особа Фонду - це працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом та/або делегованих Фондом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.
Відповідно до частини першої статті 27 Закону № 4452-VI уповноважена особа Фонду складає перелік рахунків вкладників та визначає розрахункові суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду відповідно до вимог цього Закону та нормативно-правових актів Фонду станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку.
У статті 47 Закону № 4452-VI зазначено, що уповноважена особа Фонду визначається виконавчою дирекцією Фонду. До неї застосовуються правила та вимоги, визначені статтею 35 цього Закону. Рішення уповноваженої особи Фонду є обов`язковими для виконання працівниками банку, що ліквідується.
Уповноважена особа Фонду: 1) діє без довіреності від імені банку, що ліквідується; 2) звільняє працівників банку відповідно до законодавства України про працю; 3) виконує організаційно-розпорядчі функції для реалізації процедури ліквідації банку; 4) здійснює повноваження Фонду, визначені цим Законом та делеговані їй Фондом; 5) звітує про результати своєї роботи перед виконавчою дирекцією Фонду.
Відповідно до частини першої статті 35 Закону № 4452-VI Фонд може делегувати рішенням виконавчої дирекції Фонду частину або всі свої повноваження як тимчасового адміністратора або ліквідатора уповноваженій особі (уповноваженим особам) Фонду.
Уповноважена особа Фонду у своїй діяльності підзвітна Фонду, який несе відповідальність за дії уповноваженої особи Фонду щодо процедури виведення неплатоспроможного банку з ринку(частина восьма статті 35 Закону).
Уповноважена особа Фонду діє від імені банку в межах повноважень Фонду (частина третя статті 37 Закону).
Частиною третьою статті 34Закону № 4452-VI визначено, що здійснення повноважень органів управління банку може бути делеговано тільки одній уповноваженій особі.
Аналіз наведених норм свідчить про те, що уповноважена особа Фонду у частині реалізації повноважень Фонду щодо банку, до якого застосовано тимчасову адміністрацію, виконує повноваження органу управління останнього, оскільки після призначення тимчасової адміністрації керівництво банку втрачає свої повноваження, та повноваження Фонду при реалізації повноважень Фонду, пов`язаних з ліквідацією неплатоспроможного банку, одним із яких є формування реєстру акцептованих вимог кредиторів.
Оскільки уповноважена особа Фонду є працівником Фонду та діє від імені банку в межах повноважень Фонду, така особа у цивільному процесі за позовом до банку може виступати представником банку та не має самостійної процесуальної дієздатності.
Уповноважена особа Фонду у правовідносинах з іншими особами виступає або як представник Фонду, або як представник банку, який представляє Фонд у межах делегованих Фондом повноважень, тому така уповноважена особа не може бути стороною у справі.
Сторонами у справі у даному спорі може бути банк, що зареєстрований у встановленому порядку як юридична особа у ЄДРПОУ, до моменту реєстрації про припинення юридичної особи, та Фонд відповідно.
З огляду на вказане, вважаємо, що до уповноваженої особи Фонду вимоги позивачки звернені бути не можуть.
Крім цього, слід зазначити, що правовідносини між Фондом і вкладниками, які претендують на відшкодування за рахунок коштів Фонду, щодо формування реєстрів вкладників, які мають право на таке відшкодування, складаються без участі банку ? боржника.
Учасниками цих правовідносин є виключно вкладники та Фонд, і саме в цих учасників виникають відповідні права та обов`язки.
Банк, який ліквідується, жодним чином не впливає на той факт, чи буде особу включено до переліку тих осіб, які мають право на відшкодування за рахунок коштів Фонду. Це питання відповідно до норм Закону № 4452-VI вирішує виключно Фонд.
З початком процедури ліквідації банку його зобов`язання перед вкладниками припинено, а вимога позивача стосується виплати, здійснення якої належить до компетенції Фонду.
Спір у справі, що розглядається, є спором про наявність чи відсутність цивільного права визнаватися вкладником банку і отримати відшкодування за вкладом. Однак відповідачем у спорі зазначено, зокрема, банк, який є юридичною особою приватного права і не наділений владними повноваженнями.
Станом на час розгляду справи в суді банк зареєстрований як юридична особа і може виступати від власного імені як у цивільних правовідносинах, так і бути учасником судового провадження.
Хоч банк і перебуває в стані ліквідації, і правомочності керівних органів виконує уповноважена особа Фонду, однак це не впливає на дієздатність банку як сторони у цивільній справі.
Згідно з пунктом 4 частини четвертої статті 265 ЦПК України (у редакції від 03 жовтня 2017 року) у мотивувальній частині рішення зазначаються чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду. Аналогічні положення містилися й у статті 215 ЦПК України (у редакції, чинній на час ухвалення судом першої інстанції рішення у справі).
Відповідно до пункту 1 частини п`ятої статті 265 ЦПК України (у редакції від 03 жовтня 2017 року) у резолютивній частині рішення зазначаються висновок суду про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог.
Тому у випадку, коли суд робить висновок, що відповідач, до якого заявлені позовні вимоги, не порушив прав, свобод чи інтересів позивача, у позові необхідно відмовити.
Підстави закриття провадження у справі передбачені статтею 255 ЦПК України, а підстави відмови у відкритті провадження у справі - статтею 186 ЦПК України.
Ці підстави є вичерпними і розширеному тлумаченню не підлягають.
Жодна з підстав для відмови у відкритті чи закриття провадження у справі не передбачає такої можливості у разі пред`явлення позову до неналежного відповідача.
Оскільки пред'явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті чи для закриття провадження у справі, то за результатами розгляду справи суд відмовляє у позові до неналежного відповідача та приймає рішення щодо суті заявлених до належного відповідача вимог.
У справі, що розглядається, позов пред`явлено не до Фонду, а до ПАТ «Дельта Банк» та уповноваженої особи Фонду, яка при цьому виконує повноваження органу управління банку, що виключає адміністративну юрисдикцію у справі за таким складом учасників справи.
Спір має приватноправовий характер і підлягає судовому розгляду в межах цивільної юрисдикції.
Тому підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України, для закриття провадження у справі не вбачається.
За таких обставин, вважаємо, що Велика Палата Верховного Суду помилково закрила провадження у справі, оскільки спір підлягав вирішенню по суті заявлених позовних вимог.
Судді: О. М. Ситнік