Дата документу 21.03.2019 Справа № 336/7675/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №336/7675/18 Головуючий у 1 інстанції Суркова В.П.
Провадження № 22-ц/807/1442/19 Суддя-доповідач ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

ОСОБА_2

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 січня 2019 року про повернення позовної заяви у справі за позовом ОСОБА_3 до Запорізької міської ради, третя особа ОСОБА_4 про визнання права власності на частину нерухомого майна,-

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2018 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до Запорізької міської ради, третя особа ОСОБА_4 про визнання права власності на частину нерухомого майна.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19 грудня 2018 року позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 січня 2019 року позовну заяву визнано неподаною та повернуто позивачеві.

На зазначену ухвалу ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушенням норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито 25 лютого 2019 року, справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набула чинності для України з 11.09.1997 року, Високі Договірні сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією права і свободи, визначенні в розділі І "Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод".

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обовязків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред'являється особі.

У справі "Bellet у. France" Європейський суд з прав людини зазначив, що „стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Відповідно до ч.1 ст. 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п'яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Суд першої інстанції, залишаючи позовну заяву без руху, виходив із того, що позовна заява не містить викладу обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини, тобто не зазначені підстави звернення з позовом до Запорізької міської ради та не вказує, яким чином відповідачем оспорюєься чи не визнається право позивача на частку у спільному майні подружжя. Крім того, при виконанні вимог Закону України «Про судовий збір» судом встановлено, що підтвердження зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України відсутнє, квитанція, яка долучена до матеріалів справи вже приєднана до іншої справи, тому є неналежним платіжним документом.

Проте погодитись з такими висновками не можна, оскільки позовна заява містить викладу обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини, тобто позивачем зазначені підстави звернення з позовом до Запорізької міської ради та вказано, яким чином відповідачем оспорюєься право позивача на частку у спільному майні подружжя

Крім того, визнаючи позовну заяву неподаною, суд першої інстанції виходив з того, що при перевірці надходження суми судового збору було встановлено, що сума судового збору за вказаним платіжним дорученням, не надходила та не зараховувалась до спеціального Фонду Державного бюджету України.

Проте, з таким висновком суду погодитися не можна з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 177 ЦПК України до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановленому порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Ч. 1, 2 ст. 9 ЗУ "Про судовий збір" передбачено, що судовий збір сплачується за місцем розгляду справи та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України.

Суд перед відкриттям (порушенням) провадження у справі, прийняттям до розгляду заяв (скарг) перевіряє зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України.

Згідно роз'яснення, що містяться в п.26 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року № 10 "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах", законодавством не встановлено спеціальних вимог до оформлення платіжних документів, на підставі яких перераховуються суми судового збору. Таке перерахування здійснюється за загальними правилами згідно з вимогами Закону України від 05 квітня 2001 року N 2346-III "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" і відповідних нормативно-правових актів Національного банку України.

Відповідно до частини другої статті 9 Закону України від 08 липня 2011 року N 3674-VI "Про судовий збір" суд перед відкриттям провадження у справі, прийняттям до розгляду заяв (скарг) перевіряє зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України. У зв'язку із цим суд повинен перевірити, щоб платіжне доручення на безготівкове перерахування судового збору, квитанція установи банку про прийняття платежу готівкою, що додаються до позовної заяви (заяви, скарги), містили відомості про те, за яку саме позовну заяву (заяву, скаргу, дію) сплачується судовий збір. При цьому, наприклад, платіжне доручення повинно бути підписано відповідальним виконавцем банку і скріплено печаткою установи банку з відміткою про дату надходження та дату виконання платіжного доручення (пункт 2.14 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21 січня 2004 року N 22 (зі змінами)).

Оскільки законодавством не встановлено певного порядку проставлення на розрахункових документах на переказ коштів відмітки про зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України, суди, виконуючи наведені вище вимоги закону, повинні перевіряти таке зарахування, використовуючи способи, передбачені Цивільним процесуальним кодексом України, зокрема в разі необхідності отримувати таку інформацію з Державної казначейської служби України, що забезпечує казначейське обслуговування цього фонду.

Проте суд першої інстанції на противагу вище зазначеним нормам, не зазначив, що саме свідчить про те, що квитанція про сплату судового збору, яка була подана позивачем до суду при подачі позову, приєднана до іншої судової справи, на дату подання позову до суду.

На вказане суд першої інстанції уваги не звернув та дійшов передчасного висновку, щодо повернення позовної заяви позивачу.

Отже, з встановлених судом апеляційної інстанції обставин слідує, що судом першої інстанції було порушено право позивача на вільний доступ до правосуддя та постановлено оскаржувану ухвалу з порушенням норм процесуального права, а тому ухвала суду підлягає скасуванню на підставі п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України з направленням матеріалу до суду першої інстанції для подальшого розгляду.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, п. 6 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 379, ст. ст. 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 січня 2019 року у цій справі скасувати, справу направити до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Постанова оскарженню не підлягає.

Повний текст судового рішення складено 21 березня 2019 року.

Головуючий

Судді: