КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ справи: 368/794/18-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/321/2019
Головуючий у суді першої інстанції: Іванюта Т.Є.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 березня 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Чобіток А.О., Ящук Т.І.

при секретарі - Шепель К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 до Державної іпотечної установи, Кагарлицької міської ради, третя особа - Служба у справах дітей та сім'ї Кагарлицької районної державної адміністрації Київської області про визнання права власності,

за апеляційною скаргою Державної іпотечної установи на рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 24 липня 2018 року,

встановив:

у червні 2018 року позивач звернулися до суду з позовом, в якому просили визнати за кожним з них право власності на ј частину квартири АДРЕСА_1 та скасувати державну реєстрацію права власності на вказану квартиру за Державною іпотечною установою, посилаючись на те, що їм було відмовлено у приватизації квартири, яка є власністю Державної іпотечної установи.

Рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 24 липня 2018 року позов було задоволено частково - визнано за кожним з позивачів право власності на ј частину квартири АДРЕСА_1 та відмовлено у задоволенні вимоги про скасування державної реєстрації права власності на квартиру за Державною іпотечною установою.

Не погоджуючись із рішенням, відповідач - Державна іпотечна установа подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення представника Державної іпотечної установи - Чалова А.О. , який просив задовольнити апеляційну скаргу, та позивача ОСОБА_3, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких

Рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог позивачами не оскаржується і судом апеляційної інстанції не переглядається.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що АДРЕСА_1 було придбано Державною іпотечною установою та зареєстровано 31.07.2009 на підставі постанови КМ України від 05.08.2009 №832. Рішенням виконкому Кагарлицької міської ради від 16.12.2009 було видано ордер на право зайняття вказаної квартири ОСОБА_3 на сім'ю з трьох осіб - він, дружина ОСОБА_4 та син ОСОБА_5 Рішенням виконкому кагарлицької міської ради від 23.06.2015 №117 вказану квартиру було виведено з числа службових. В подальшому ОСОБА_3 звернувся до виконкому Кагарлицької міської ради із заявою про приватизацію вказаної квартири, однак йому було відмовлено, оскільки квартира не перебуває у комунальній власності територіальної громади міста в особі Кагарлицької міської ради. Тому суд вважав, що Державною іпотечною установою неправомірно проведено за собою державну реєстрацію прав власності на квартиру, оскільки ця установа не може мати нерухоме майно на праві власності. Цими діями відповідача порушено майнові права позивачів щодо безперешкодного користування, володіння та розпорядження спірною квартирою, в позасудовому порядку вирішити спір неможливо, позивачі позбавлені можливості захистити свої житлові права, та зареєструвати за собою право власної на спірну квартиру та визнав за кожним з позивачів право власності по ј частині квартирі.

Одна з таким висновком суду першої інстанції погодитись неможливо, оскільки судом було неправильно застосовано норми матеріального права.

Суд першої інстанції посилався в рішенні на положення ст. 392 ЦК України, відповідно до якої власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Застосування положень ст. 392 ЦК України передбачає право власника майна звернутися до суду за захистом свого права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Однак в даному випадку, судом першої інстанції не було встановлено на якій підставі у позивачів виникло право власності на вказану квартиру та ким воно оспорюється або не визнається.

Разом з тим, суд першої інстанції вказав в рішенні, що право власності на спірну квартиру зареєстровано за Державною іпотечною установою, що позбавляє позивачів захисту своїх прав в інший спосіб, зокрема, через визнання дій органу приватизації неправомірними та зобов'язання розглянути питання передачі спірної квартири у власність йому та членам його родини, адже спірну квартиру у комунальну власність фактично не передано.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на повагу до житла.

У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом. Зазначена норма є загальною та відсилає до спеціального законодавства.

У ч. 3 статті 9 ЖК УРСР закріплено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.

Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання й утримання визначені Законом «Про приватизацію державного житлового фонду». Відповідно до ст.1 цього Закону приватизацією державного житлового фонду (далі - приватизація) є відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян УкраїниДержавний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад

народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному

господарському віданні чи оперативному управлінні державних

підприємств, організацій, установ.

В ч. 1 ст. 8 цього Закону закріплено, що приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких

знаходиться державний житловий фонд. Спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом ( ч. 11 статті 8 цього Закону).

В даному випадку, позивачі - ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вселились, зареєстровані та проживають у вказаній квартирі на підставі Ордеру, виданого Виконкомом Кагарлицької міської ради 16.12.2009 №108. ОСОБА_6, яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1, проживає в квартирі з дня народження.

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно з 31.07.2009 право власності на вказану квартиру віднесено до державної форми власності та обліковується за Державною іпотечною установою. Саме ця обставина була підставою для відмови у задоволенні заяви ОСОБА_3 про надання дозволу на приватизацію квартири Кагарлицької міської ради Київської області (а/с 31 т. 1).

Таким чином, позивачі не набували право власності на квартиру в порядку приватизації відповідно до вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Враховуючи викладене, рішення суду підлягає скасуванню в частині задоволенні позовних вимог про визнання права власності за позивачами на частки в квартирі з ухваленням по справі в цій частині нового судового рішення - про відмову в задоволенні цих вимог.

В іншій частині рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Судові витрати по справі підлягають розподілу відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України і на користь апелянта має бути стягнуто суму сплаченого судового збору.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу Державної іпотечної установи задовольнити.

Рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 24 липня 2018 року скасувати в частині вирішення вимог про визнання права власності на квартиру ОСОБА_6 та ухвали в цій частині нове судове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 відмовити.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Державної іпотечної установи судовий збір в сумі 2 856 гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складений 19 березня 2019 року.

Головуючий

Судді