Справа № 466/2369/18 Головуючий у 1 інстанції: Зима І.Є.
Провадження № 22-ц/811/2279/18 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2019 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Львівського апеляційного суду в складі:

Судді-доповідача: Левика Я.А.,

суддів: Струс Л.Б., Шандри М.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова в складі судді Зими І.Є. від 22 серпня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини,

в с т а н о в и л а :

рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 22 серпня 2018 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_3 аліменти на утримання малолітньої доньки - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, починаючи з 28 березня 2018 року до досягнення дитиною повноліття у розмірі 3000 (три тисячі) грн. щомісячно, що підлягають індексації відповідно до закону, але не менше 50 % від прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку. В решті вимог відмовлено за безпідставністю. Стягнуто з ОСОБА_4 в дохід держави судовий збір у розмірі 704 грн. 80 коп.

Дане рішення оскаржив ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3

В своїй апеляційній скарзі просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, котрим позовні вимоги задоволити у повному обсязі. Вважає, що рішенням не було повно встановлено усіх фактичних обставин, які мають значення для справи та не досліджено і не надано належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, здійснено порушення процесуального права, внаслідок чого судом ухвалено рішення, яке є необґрунтованим та не законним. Зазначає, що відповідач з 2015 року усунувся від виховання спільної дитини, не займається її духовним і фізичним розвитком. Вказує на те, що лікуванням, купівлею одягу, харчуванням, оплатою гуртків для дитини та інших заходів дошкільного виховання займається позивач самостійно, що було доведено і з'ясовано у судовому засіданні. Звертає увагу на те, що відповідач ухиляється від покладеного на нього обов'язку утримувати свою дитину. Позивач неодноразово зверталась до відповідача з проханням змінити своє ставлення до їхньої спільної дитини та надавати матеріальну допомогу, але всі її прохання залишалися поза увагою. Зазначає, що кредиторська заборгованість відповідача перед банком нічим не підтверджує можливість сплачувати аліменти для їхньої дитини, тим більше, що довідки були видані станом на травень 2018 року.

Відповідно до ст.368, ч.2 ст.369 ЦПК України, розгляд справи проводився без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши доводи учасників справи в межах мотивів позовної заяви, відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив до позову, апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції посилаючись, зокрема, на ст.ст. 180, 182, 142, 191, ч.3 ст. 181, ч.8 ст.7 СК України, ч.3 ст. 12, ч. 1 ст. 81, ст. 141 ЦПК України та задовольняючи позов частково, - виходив з того, що сторони ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували в шлюбі, зареєстрованому 15.02.2011р. у Франківському відділі РАЦСу ЛМУЮ, актовий запис № 50. Згідно рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 18.02.2016р. у справі № 466/9558/15-ц, шлюб між сторонами розірвано. За час подружнього життя у них народилась дочка - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, що стверджується копією свідоцтва про народження від 03.05.12р. серії НОМЕР_1. Як встановлено судом, дитина проживає разом з позивачем за адресою: АДРЕСА_1 і знаходяться на повному її матеріальному утриманні. Відповідач добровільно не надає коштів на її утримання. Разом з тим, суду не надано інформації про місце праці відповідача, його доходи та матеріальний стан. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, враховуючи те, що відповідач не має стабільного доходу, проте є працездатною людиною молодого віку та може працювати, визнав позов в частині сплати аліментів в розмірі 3000 грн. щомісячно, суд вважав, що з нього слід стягувати в користь позивачки аліменти на утримання дитини в даному розмірі, що підлягають індексації відповідно до закону, але не менше 50 % від прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. Що стосується вимоги позивача про стягнення аліментів за минулий час з березня 2015 року, то суд вважав таку безпідставною, оскільки згідно ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Однак, жодних доказів на підтвердження того, що позивач зверталась до відповідача з відповідними вимогами одержання аліментів починаючи з березня 2015 року, суду не надано. Так, за клопотанням позивача було допитано в судовому засіданні в якості свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які поряд з іншим зазначили, що відповідач не давав регулярно кошти на утримання дитини, натомість витрачав гроші на непотрібні та дорогі подарунки. Зі слів вказаних свідків вбачається, що після розірвання шлюбу позивач не бажала спілкуватись з відповідачем, уникала з ним зустрічей та змінила номер телефону. Вказані дії не є доказом того, що позивач вживала заходів до одержання аліментів з відповідача, а останній ухилявся від їх сплати у зазначений позивачем період.

Колегія суддів вважає, що такі висновки відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону, доводи апеляційної скарги правильних висновків суду першої інстанції не спростовують.

28.03.18 р. позивач ОСОБА_3 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_4, в якому просила суд ухвалити рішення про стягнення з ОСОБА_4 на її користь коштів на утримання доньки - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, в твердій грошовій сумі в розмірі 4000 грн. щомісячно, починаючи з березня 2015 року і до досягнення дитиною повноліття, але не менше ніж 50% від прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку чи іншого встановленого державою мінімального розміру стягнення аліментів на дитину.

В обґрунтування своїх вимог покликалася на те, що перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі з 15.02.2011р., який розірвано рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 18.02.2016р. За час подружнього життя у них народилась донька - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка після розлучення проживає з матір'ю за адресою: АДРЕСА_1. Зазначає, що батько, ОСОБА_4, з березня 2015 року усунувся від виховання дочки. Добровільно відмовляється надавати кошти на її утримання, вона одна займається її матеріальним утриманням. Самостійно утримувати дитину їй важко, оскільки малолітня ОСОБА_5 відвідує дошкільний навчальний заклад, заняття з підготовки до школи, крім того часто хворіє, що потребує значних матеріальних витрат. Також позивач зазначає, що їй відомо про те, що відповідач займається підприємницькою діяльністю, на утриманні нікого не має, тому у нього є можливість сплачувати аліменти на утримання дочки в розмірі 4000 грн. щомісячно. Виплату просить проводити за минулий час, починаючи з березня 2015 року і до досягнення дочкою повноліття.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789 ХІІ(78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умови життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язку щодо дитини.

За ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ст. 181 СК України, способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. У разі виїзду одного з батьків за кордон на постійне проживання у державу, з якою Україна не має договору про надання правової допомоги, аліменти стягуються в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо після виконання аліментних зобов'язань згідно з частиною четвертою цієї статті один з батьків не виїхав на постійне проживання у державу, з якою Україна не має договорів про правову допомогу, та залишився або повернувся для постійного проживання в Україну, порядок стягнення аліментів з урахуванням сплаченої суми встановлюється законодавством. Якщо після набрання рішенням суду законної сили, згідно з яким з одного із батьків стягуються аліменти, він виїжджає для постійного проживання у державу, з якою Україна не має договору про правову допомогу, з нього за рішенням суду до його виїзду за межі України може бути стягнуто аліменти за весь період до досягнення дитиною повноліття. Якщо після набрання законної сили рішенням суду про сплату аліментів за весь період до досягнення дитиною повноліття особа, з якої стягуються аліменти, продовжує постійно проживати в Україні або повертається в Україну для постійного проживання та змінюються обставини, які вплинули на визначення розміру аліментів, у судовому порядку може бути встановлено періодичне стягнення аліментів з урахуванням сплаченої суми. Якщо місце проживання чи перебування батьків невідоме, або вони ухиляються від сплати аліментів, або не мають можливості утримувати дитину, дитині призначається тимчасова державна допомога з урахуванням матеріального стану сім'ї, у якій виховується дитина. Виплата тимчасової державної допомоги здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Порядок призначення та виплати тимчасової державної допомоги, її розмір визначається Кабінетом Міністрів України. Роботу щодо призначення та виплати тимчасової державної допомоги дітям, батьки яких ухиляються від сплати аліментів, не мають можливості утримувати дитину або місце проживання їх невідоме, організовує центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері усиновлення та захисту прав дітей. Суми наданої дитині тимчасової державної допомоги підлягають стягненню з платника аліментів до Державного бюджету України у судовому порядку.

Відповідно до ст. 182 СК України (в редакції чинній на момент постановлення оскаржуваного рішення), при визначенні розміру аліментів суд враховує:

1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини;

2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів;

3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;

3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів;

3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;

4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Згідно ст. 184 СК України (в редакції чинній на момент постановлення оскаржуваного рішення), суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

За ст. 184 СК України (в редакції чинній на даний час), суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Також, відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК) і виплачуються щомісячно. У разі виїзду одного з батьків на постійне проживання в державу, з якою Україна не має договору про правову допомогу, аліменти стягуються відповідно до вимог частин 5 - 7 ст. 181 СК. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК. При цьому необхідно мати на увазі, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення. Що ж до максимального розміру аліментів, які стягуються з боржника, то відповідно до ч. 3 ст. 70 Закону України від 21 квітня 1999 р. N 606-XIV "Про виконавче провадження" він не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи. Порядок стягнення аліментів визначено у ст. 74 Закону "Про виконавче провадження", а також у статтях 194 - 197, 274 СК.

Крім цього, із матеріалів справи судом апеляційної інстанції встановлено таке.

Сторони є батьками малолітньої ОСОБА_5 - ІНФОРМАЦІЯ_1, яка народилася у сторін під час їх шлюбу, що тривав з 15.11.2011 року до 29.02.2016 року (свідоцтво про народження дитини від 03.05.2012р., серія НОМЕР_1а.с. 3, рішення про розірвання шлюбу між сторонами від 18.02.2016 року а.с. 5). Донька сторін проживає з позивачкою та перебуває на її утриманні, що підтверджується Довідкою ЛКП «Північне-411» з місця проживання про склад сім'ї і прописки №2589 від 26.10.2017 року та не заперечується відповідачем.

З довідки Львівського міського центру зайнятості №4050 від 30.07.2018 року (а.с. 79) вбачається, що позивачка ОСОБА_3 не перебуває на обліку у Львівському міському центрі зайнятості, однак даних про місце праці позивача та отримані нею доходи, ні судом першої інстанції, ні судом апеляційної інстанції не здобуто.

З ряду медичних довідок (а.с. 12-27) вбачається, що дитина сторін часто хворіє на гострі распіраторні захворювання, що потребує додаткових коштів на обстеження та лікування.

Також із довідок ПАТ КБ «Приватбанк», ПАТ «Банк Форвард» та ПАТ «Ідея банк» (а.с. 37-39) вбачається, що у відповідача наявна не погашена кредитна заборгованість у розмірі більше 50 тис. грн.

Відповідач визнав частково позов, вважає заявлений розмір аліментів в розмірі 4000 грн. надмірним для нього, також заперечує проти стягнення з нього аліментів за минулий час. Свою позицію мотивує тим, що позивач не надала жодних доказів, що вживала заходів щодо одержання з нього аліментів з березня 2015 року. Вказує на те, що на даний час він не працює, не має стабільного заробітку, не здійснює підприємницьку діяльність з 2014 року, має ряд кредитних зобов'язань. Таким чином просив суд задовольнити позов в межах стягнення з нього аліментів на утримання дочки в розмірі 3000 грн. щомісячно, з дня пред'явлення позову до досягнення дитиною повноліття.

Зважаючи на вказане, а саме те, що обов'язок утримувати дитину до досягнення повноліття в рівній мірі покладено на обох батьків; відсутність чітких даних про розмір доходів сторін як і про їх відсутність; відсутність достовірних даних про видатки позивачки на утримання дитини сторін; відсутність даних про належну участь відповідача в утриманні дитини сторін; наявність додаткових витрат позивачки на медичний догляд за дитиною сторін; те, що відповідач визнав частково позов; те, що у відповідача є ряд кредитних зобов'язань, що підтверджено поданими ним доказами; те, що прожитковий мінімум для дитини віком від 6 до 18 років складає 2027 грн. (ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2019 рік»), що в силу ст. 182 СК України є рекомендованим розміром аліментів на одну дитину, - колегія суддів вважає, що щомісячний розмір аліментів на утримання доньки сторін, необхідних до стягнення з відповідача на користь позивачки визначений судом у розмірі 3000 грн. слід вважати достатнім, із врахуванням обставин встановлених судом.

З наведеного вбачається, що судом належним чином з'ясовано обставини, що мали значення для справи та надано їм належну правову оцінку, дотримано встановлених ст. 89 ЦПК України правил оцінки доказів, відповідно до яких суд на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду обставин справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

Окремо, доводи апеляційної скарги щодо неправомірної відмови суду першої інстанції про стягнення аліментів за минулий час не ґрунтуються на вимогах закону з наступних підстав.

Згідно ч. 2 ст. 191 СК України аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки.

Проте, позивач не надала належних та допустимих доказів того, що вона вживала заходів щодо одержання аліментів з відповідача, починаючи з березня 2015 року, але не могла їх одержати в зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати.

Так, матеріалами справи не підтверджено, що відповідач з метою ухилення від обов'язку сплачувати аліменти на утримання неповнолітньої дочки змінював місце роботи чи проживання, приховував дохід, мав у своєму розпорядженні кошти та не бажав їх надавати, тобто свідомо прагнув ухилитися від обов'язку по утриманню, навпаки позивачкою не спростовано доводів відповідача про наявність неприязних стосунків між нею та відповідачем, уникання його, тощо.

Доводів про те, що перешкоджало позивачці звернутися до суду для одержання аліментів на утримання неповнолітньої дочки сторін раніше, нею ні суду першої, ані суду апеляційної інстанції не наведено та доказів цього не представлено.

Таким чином, відмовляючи у задоволенні позову в цій частині вимог суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині, оскільки позивачем на надано належних та допустимих доказів того, що вона вживала заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не могла їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати.

За таких обставин, колегія дійшла висновку, що рішення суду є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням вимог матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують , а тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Враховуючи вказане доводи апеляційної скарги слід визнати безпідставними та саму скаргу слід відхилити. Рішення ж суду першої інстанції слід залишити без змін як таке, що відповідає обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 22 серпня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 22 березня 2019 року.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: Л.Б. Струс

М.М. Шандра