Постанова

Іменем України

16 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 188/460/18

провадження № 61-425св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - фізична особа-підприємець ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Мелешко Іваном Володимировичем, на рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 19 липня 2018 року у складі судді Полубан М. П. та постанову Дніпровського апеляційного суду

від 27 листопада 2018 року у складі колегії суддів: Демченко Е. Л.,

Куценко Т. Р., Макарова М. О.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ:

Короткий зміст позовних вимог:

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовними вимогами до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (далі - ФОП ОСОБА_2 ) про визнання договору оренди землі від 23 грудня 2010 року недійсним.

Позовні вимоги мотивовано тим, що вона має у власності земельну ділянку, кадастровий номер :02:001:0053, яка розташована на території Миколаївської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області.

У 2008 році між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 було укладено договір оренди даної земельної ділянки. З того часу орендар використовує цю ділянку. Обидва екземпляри договору залишились у

ФОП ОСОБА_2 Позивачу не відомо, чи було зареєстровано даний договір орендарем, оскільки вона згодом виїхала до Італії.

28 вересня 2015 року ОСОБА_1 дізналася, що її земельна ділянка перебуває у користуванні ФОП ОСОБА_2 не на підставі договору

від 2008 року, а на підставі договору оренди землі, зареєстрованого

23 грудня 2010 року в Петропавлівській районній філії Дніпропетровського регіонального центру ДЗК.

Вказаний договір (від 23 грудня 2010 року) вона не укладала з відповідачем та не підписувала, підпис у договорі, на думку позивача, є підписом її колишнього чоловіка - ОСОБА_3 . З вказаним фактом ОСОБА_1 зверталася до правоохоронних органів, однак постановою слідчого СВ Петропавлівського ВП Павлоградського ВП ГУНП України в Дніпропетровській області від 05 жовтня 2016 року кримінальне провадження закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення.

ОСОБА_1 , посилаючись на те, що ФОП ОСОБА_2 використовує належну їй земельну ділянку всупереч її волі, оскільки договір, що зареєстрований в ДЗК, нею не підписувався, просила суд визнати недійсним даний договір оренди землі, укладений від імені ОСОБА_1 з

ФОП ОСОБА_2 , зареєстрований 23 грудня 2010 року в Петропавлівській районній філії Дніпропетровського регіонального центру ДЗК за № 83.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій:

Рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 19 липня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення суду мотивовано тим, що в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, а позивачем не доведено зв`язку між непідписанням договору та порушенням її законних прав як власника земельної ділянки і в чому саме полягало таке порушення, оскільки орендна плата позивачем від орендаря отримувалася своєчасно та в повному обсязі, а фактичні дії позивача свідчать про прийняття нею умов договору. Також позивачем пропущено строк позовної давності та відсутні поважні причини для поновлення цього строку, належних та допустимих доказів на спростування презумпції можливості та обов`язку знати про стан своїх майнових прав позивачем не надано.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 27 листопада 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 19 липня 2018 року залишено без змін.

Постанова суду мотивована тим, що позивач не довела підстав своїх позовних вимог, як це передбачено частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України. Спірний договір фактично виконувався сторонами, за домовленістю між сторонами орендну плату отримували спочатку колишній чоловік позивача - ОСОБА_3 , згодом донька позивача - ОСОБА_4 , доказів невиконання договору відповідачем з моменту реєстрації спірного договору до моменту звернення до суду з позовом позивач не надала. Рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального права, доводи апеляційної скарги правильність висновків суду не спростовують. Доводи апеляційної скарги стосовно процесуальних порушень, допущених судом першої інстанції, не можуть слугувати підставою для скасування по суті вірного та обґрунтованого рішення.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги:

26 грудня 2018 року до Верховного Суду звернувся представник

ОСОБА_1 ? адвокат Мелешко І. В. із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 19 липня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 27 листопада 2018 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій, відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову у зв`язку з недоведеністю позивачем обставин, на які вона посилається. Однак, судом першої інстанції відмовлено позивачу у задоволенні клопотання про призначення почеркознавчої експертизи, чим позбавлено її можливості довести свої позовні вимоги.

У касаційній скарзі заявник посилається також на безпідставність висновків судів попередніх інстанцій про фактичне виконання сторонами спірного договору та відсутність доказів невиконання договору відповідачем з моменту реєстрації спірного договору до моменту звернення до суду з позовом, що не є предметом її позовних вимог. ОСОБА_1 звернулася до суду із позовними вимогами про визнання договору оренди землі, зареєстрованого 23 грудня 2010 року, недійсним, посилаючись на те, що даний договір вона не підписувала.

Суд першої інстанції в мотивувальній частині свого рішення посилається як на недоведеність позивачем своїх вимог так і на пропуск позивачем строку звернення до суду, а тому незрозуміло з яких саме підстав суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 . Крім того, посилання судів першої та апеляційної інстанцій про обізнаність позивача з 2009 року щодо підписання її колишнім чоловіком спірного договору та його реєстрацію у 2010 році не доведено належними доказами у справі, а тому позивачем не пропущено строк позовної давності.

Доводи інших учасників справи:

У лютому 2019 року до Верховного Суду надійшов відзив

ФОП ОСОБА_2 , в якому заявник просить касаційну скаргу

ОСОБА_1 залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Рух касаційної скарги:

Ухвалою Верховного Суду від 16 січня 2019 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи

№ 188/460/18 з Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області.

У січні 2019 року матеріали цивільної справи № 188/460/18 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року цивільну справу призначено до судового розгляду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ:

Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Короткий зміст встановлених фактичних обставин справи:

Згідно Витягу з Державного земельного кадастру, ОСОБА_1 на праві приватної власності належить земельна ділянка за кадастровим номером :02:001:0053, яка розташована на території Миколаївської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області, площею 7,0500 га. Документом, що посвідчує дане право, є Державний акт від 14 червня 2005 року ДП056609.

25 грудня 2010 року Петропавлівською районною філією Дніпропетровського регіонального центру ДЗК зареєстровано договір оренди земельної ділянки, укладений між ОСОБА_1 та

ФОП ОСОБА_2 .

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права:

Спірні правовідносини щодо визнання договору оренди землі недійсним, урегульовані нормами як цивільного, так і земельного законодавства.

За правилами статті 93 Земельного кодексу України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Разом з тим визначення, процедура укладення, вимоги та припинення договору оренди землі урегульовано у спеціальному законі, яким є Закон України «Про оренду землі».

Відповідно до статті 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі ? це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку (частина перша статті 16 Закону України «Про оренду землі»).

У частині першій статті 627 ЦК України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно з частинами першою та третьою статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Таким чином, наявність волевиявлення особи має бути обов`язковою, особа має бажати настання правових наслідків за укладеним договором, набувати права та обов`язки, що випливають з умов договору.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частиною п`ятою статті 12 ЦПК України, яка також покладає і на суд певні обов`язки зі створення для сторін змагального процесу, суд керує ходом судового процесу, сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами, роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 вказувала, що її волевиявлення на укладення договору оренди від 23 грудня 2010 року було відсутнє і вона такого договору не підписувала, а тому просила визнати даний договір недійсним.

За змістом частин першої - п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають.

Як встановлено судами, предметом позовних вимог у даній справі є визнання договору оренди землі недійсним з тих підстав, що ОСОБА_1 такого договору не підписувала. На підтвердження своїх доводів, позивач звернулася до суду першої інстанції з клопотанням про призначення почеркознавчої експертизи.

Судом першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про призначення почеркознавчої експертизи.

Частиною першою статті 84 ЦПК України передбачено, що учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.

Способами забезпечення судом доказів є, зокрема, призначення експертизи.

За змістом частини першої статті 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо;

2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

Відповідно до частин третьої - п`ятої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Отже, обов`язку сторони довести обставини, які мають значення для справи та на які вона посилається, право подавати докази, кореспондує обов`язок суду сприяти реалізації цих прав і обов`язків.

Судом першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, було відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову, також зокрема, за недоведеністю обставин, на які вона посилається, однак призначення почеркознавчої експертизи, відповідно до статті 103 ЦПК України є способом доведення ОСОБА_1 факту недійсності договору.

Отже, суди не сприяли всебічному і повному з`ясуванню обставин справи та не встановили достатньо повно фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, що свідчить про порушення норм процесуального права, а тому оскаржувані рішення не можуть вважатись такими, що відповідають вимогам законності та обґрунтованості, визначених частиною першою статті 263 ЦПК України.

Крім того, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Встановивши, що позовну давність пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цієї підстави, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Враховуючи викладене, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості.

Такий висновок відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 07 листопада 2018 року у справі

№ 575/476/16-ц.

Висновки за результатом розгляду касаційної скарги:

Згідно з частиною третьою, четвертою статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази; або

2) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або 3) суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

У силу вимог чинного цивільного процесуального законодавства Верховний Суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, надавати оцінку чи переоцінку зібраним у справі доказам, що позбавляє Верховний Суд можливості ухвалити власне рішення.

Рішення суду повинно ґрунтуватися на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, із забезпеченням особі права на судовий захист.

Ураховуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, не встановив обставин, що мають істотне значення для правильного вирішення справи, що відповідно до пункту 2 частини третьої та частини четвертої

статті 411 ЦПК України є підставою для скасування оскаржуваних рішень з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи судам належить врахувати викладене, об`єктивно дослідити наявні у справі докази, надати їм належну оцінку, мотивувавши своє рішення лише доведеними обставинами, та у разі встановлення обґрунтованості позовних вимог дати оцінку заяві

ФОП ОСОБА_2 про застосування позовної давності.

Щодо судових витрат:

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки Верховним Судом не змінювалися оскаржені судові рішення та не ухвалювалося нове рішення, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Мелешко Іваном Володимировичем, задовольнити частково.

Рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області

від 19 липня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду

від 27 листопада 2018 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: С. Ю. Бурлаков

А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

В. П. Курило