П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 жовтня 2019 року

м. Рівне

Справа № 570/5328/18

Провадження № 22-ц/4815/1242/19

Головуючий у Рівненському районному суді:

суддя Красовський О.О.

Час, дата і місце ухвалення рішення суду:

13 год. 36 хв. 18 червня 2019 року в м. Рівне

Повний текст складено 23 червня 2019 року

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючий: суддя Хилевич С.В.

судді: Гордійчук С.О., Ковальчук Н.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 18 червня 2019 року в цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2018 року в суд звернулося Акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" (далі АТ КБ "Приватбанк" або банк) з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. Вмотивовуючи свої вимоги, покликалось на укладений між сторонами 24 червня 2010 року кредитний договір б/н, відповідно до якого відповідач отримала кредит в сумі 5 000 гривень у виді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Проте у зв`язку із тим, що остання порушувала взяті на себе зобов`язання за кредитним договором утворилась заборгованість, яка складається з: 364,24 гривень тіло кредиту; 2 970,60 гривень відсотки за користування кредитом; 9 940,17 гривень пеня; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 гривень фіксована частина; 663,75 гривень процента складова.

З наведених спонукань просило стягнути з ОСОБА_1 на свою користь 14 438,76 гривень заборгованості за кредитним договором та 1 762 гривні судового збору.

Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 19 листопада 2018 відкрито спрощене позовне провадження та призначено цивільну справу до розгляду з повідомлення (викликом) сторін.

У поданому відзиві ОСОБА_1 заявлені позивачем вимоги не визнавала та просила відмовити в задоволенні позову через необґрунтованість. Зазначала, що банком пропущено строк позовної давності, який відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року в справі №444/9519/12 для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення. Крім того, нею не були підписані Умови та Правила надання банківських послуг, тому їх не можна вважати частиною укладеного між сторонами кредитного договору, що узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 27 березня 2017 року в справі №6-2320цс16. Щодо нарахування пені, то просила суд застосувати положення ст. 551 ЦК України й зменшити розмір неустойки з 9 940,17 гривень до суми заборгованості за тілом кредиту 364,24 гривень. При цьому, покликаючись на ст.61 Конституції України вважала неможливим одночасне стягнення штрафів і пені за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором, що відповідає висновку Верховного суду України в постанові від 21 жовтня 2015 року в справі №6-2003цс15.

В поданих додаткових поясненнях йшлося про переплату банку грошових коштів за кредитним договором у сумі 1 817 гривень, на підтвердження чого було надано контр-розрахунок.

У поданій відповіді на відзив АТ КБ "Приватбанк" наведені відповідачем заперечення не визнав та просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 18 червня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку 3 934,84 гривень заборгованості за правочином № б/н від 24 червня 2010 року та 1 762 гривень судового збору, а всього 5 696,84 гривень.

На рішення суду відповідачем подано апеляційну скаргу, де покликалась на його незаконність та необґрунтованість, які полягали у недоведеності встановлених судом обставин, порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

На її обґрунтування зазначала, що суд, стягуючи на користь банку з відповідача 2 970,60 гривень заборгованості за відсотками та 600 гривень пені у зв`язку із недотриманням умов кредитного договору, не врахував відсутності обґрунтованих підтверджень прийняття нею цих умов, що є неприпустимим. ОСОБА_1 в процесі судового розгляду заперечила факт укладення договору з банком, оскільки нею було надано банку лише анкету-заяву від 24 червня 2010 року про видачу кредитної карти. Жодних інших документів на підтвердження виникнення договірних відносин з надання кредиту між сторонами підписано не було. При цьому, вказана заява не містить істотних умов договору, а саме: про нарахування відсотків за користування кредитом і встановлення відповідальності у вигляді пені та штрафів.

Заявляючи вимоги про стягнення заборгованості коштів з відповідача, банк посилався на існування Умов та Правил надання банківських послуг та Тарифів банку, до яких нібито приєднався відповідач при поданні вказаної анкети-заяви.

Проте доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови та Правила надання банківських послуг є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, і що саме ці Умови мав на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника, матеріали справи не містять.

Надані Умови та Правила надання банківських послуг, це роздруківка із сайту позивача, тому належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

Покликалась на постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року, де викладено правову позицію щодо неможливості застосувати до аналогічних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України. Оскільки без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору.

Не погоджувалась й зі стягненням заборгованості за тілом кредиту, адже при поданні додаткових пояснень в суді було долучено контр-розрахунок заборгованості, де вказано, що сума коштів використана відповідачем становить 4 196,10 гривень, коли сума стягнутих банком коштів становили 11 029,23 гривень, що вказує на погашання заборгованості за тілом кредиту в повному обсязі та неправомірне стягнення банком решти.

Також, зазначала, що суд, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, не дотримався принципу пропорційності та при частковому задоволенні позовних вимог, стягнув з відповідача судовий збір у повному обсязі.

З викладених спонукань просила скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким відмовити АТ КБ "Приватбанк" в задоволенні позову.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу, банк вважав апеляційну скаргу безпідставною та просив відмовити в її задоволенні. Зазначав, що Умови та Правила надання банківських послуг є складовою частиною кредитного договору і підпис позичальника на цих умовах не потрібно.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи відповідача, колегія суддів прийшла до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив із того, що в порушення норм законодавства та умов кредитного договору ОСОБА_1 покладені на неї зобов`язання належним чином не виконувала та не повернула отримані грошові кошти у визначений договором строк. Через це утворилася заборгованість, яка на час вирішенні спору не погашена і яку, як наслідок, необхідно стягнути на користь банку.

Проте з такими висновками погодитись не можна.

Матеріалами справи встановлено, що 24 червня 2010 року відповідач підписала анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ "Приватбанк", в якій зазначено, що вказана заява разом із пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між відповідачем та банком договір про надання банківських послуг.

Разом з тим, звертаючись до суду з позовом, позивач, як на підставу для його задоволення, посилався на те, що в порушення умов договору від 24 червня 2010 року та положень ст.ст. 509, 526, 1054 ЦК України, відповідач свої зобов`язання не виконала та станом на 24 жовтня 2018 року існувала заборгованість за кредитним договором, яку визначено у загальному розмірі 14 438,76 гривень, з яких: 364,24 гривень тіло кредиту; 2 970,60 гривень відсотки за користування кредитом; 9940,17 гривень пеня; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 гривень фіксована частина; 663,75 гривень процента складова.

На підтвердження погодження умов договору АТ КБ "Приватбанк" надано до матеріалів позовної заяви копію анкети-заяви відповідача, витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна", витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку, а також розрахунки заборгованості.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Крім того, згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Між тим, як правильно зазначено автором апеляційної скарги, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг банку.

Поготів, не підтверджено, що ці документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, пені, штрафів саме у зазначеному в цих документах розмірах і порядку нарахування.

Також анкета-заява про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг, окрім особистих даних останньої, не містить жодних даних щодо умов кредитування.

Тому до спірних до спірних правовідносин не підлягають застосування правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Так, Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ "ПриватБанк" в період - з часу виникнення спірних правовідносин (24 червня 2010 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (05 листопада 2018 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

З огляду на те, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна" "Універсальна, 30 днів пільгового періоду" та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в банку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/; які містяться в матеріалах справи не визнаються ОСОБА_1 та не містять її підпису, то їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 24 червня 2010 року шляхом підписання анкети-заяви.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.

В свою чергу, роздруківка із сайту позивача не може виступати належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони, яка може вносити відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

У справах споживачів кредитних послуг держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору.

Пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем банк дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Інше не відповідало б принципу справедливості, добросовісності, розумності та уможливило покладання на слабшу сторону невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

При цьому, за змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою і другою ст. 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

У разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Між тим, вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема, ст.ст.625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив.

Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку не повернуті, а також вимоги ч. 2 ст. 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, апеляційний суд погоджується із стягненням з відповідача на користь банку заборгованості за тілом кредиту в сумі 364,24 гривень.

Наведене узгоджується з правовою позицією, висловленою у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі №342/180/17, провадження №14-131цс19, за близьких по суті спірних відносин, де викладено висновок щодо правильного застосування норм права, порушених в апеляційній скарзі.

Згідно з ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Хоча на час вирішення спірних відносин та ухвалення оскаржуваного рішення судом першої інстанції даної правової позиції ще не існувало, однак апеляційний суд бере до уваги, що до постанови Верховного Суду не застосовується принцип дії закону в часі, просторі і щодо кола осіб, оскільки судове рішення не є нормативно-правовим актом. При цьому враховується закладений у цивільному судочинстві критерій єдності і однаковості національної судової практики.

Доводи автора апеляційної скарги про погашення заборгованості в повному обсязі та переплату грошових коштів за кредитним договором, що призвело до неправомірно стягнення 6 833,13 гривень, на увагу не заслуговують, адже здійснення відповідної оплати за кредитним договором доводить факт визнання боржником нарахованих банком сум у певний час.

Справедливість, добросовісність та розумність згідно із пунктом 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Оскільки позовні вимоги АТ КБ "Приватбанк" задоволено частково, а саме на 2,52 %, то на підставі ч.1 ст.141 ЦПК України сплачений останнім судовий збір за пред`явлення позову в сумі у сумі 44,40 гривень (2.52 % від 100%, тобто 1 762), виходячи з принципу пропорційності до задоволених позовних вимог, необхідно стягнути на його користь з відповідача.

Підставою для скасування оскаржуваного рішення в частині стягнення з відповідача на користь банку заборгованості за відсотками та пенею відповідно до п.4 ст. 376 ЦПК України є порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 18 червня 2019 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" заборгованості за кредитним договором №б/н від 24 червня 2010 року в розмірі 2 970 (дві тисячі дев`ятсот сімдесят) гривень 60 копійок відсотків за користування кредитом та 600 (шістсот) гривень пені скасувати та прийняти в цій частині нову постанову про відмову в позові.

В частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" 364 (триста шістдесят чотири) гривень 24 копійки заборгованості за тілом кредиту рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 18 червня 2019 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" 44 (сорок чотири) гривні 40 копійок судового збору.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: Н.М.Ковальчук

С.О. Гордійчук