Справа № 536/1535/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2019 року Кременчуцький районний суд Полтавської області в складі:

Головуючого судді - Колотієвського О.О.

при секретарі - Коваль В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кременчуці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Будівельний дім «Будівництво» - про стягнення середнього заробітку по день фактичного розрахунку, стягнення моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

14 вересня 2018 року до Кременчуцького районного суду Полтавської області звернувся ОСОБА_1 з позовом до Приватного підприємства «Будівельний дім «Будівництво» - про стягнення середнього заробітку по день фактичного розрахунку, стягнення моральної шкоди.

Свій позов обґрунтовував тим, що 18.07.2018 року Крюківський районний суд міста Кременчука Полтавської області розглянув справу № 537/1064/18 за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Будівельний дім «Будівництво» про стягнення заробітної плати та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, та вирішив:

Стягнути з Приватного підприємства «Будівельний дім «Будівництво» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в розмірі 1996 грн. 55 коп.

Стягнути з Приватного підприємства «Будівельний дім «Будівництво» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку з 20 лютого 2018 року по 18 липня 2018 року в розмірі 21 826,10 грн.

Рішення набрало законної сили 20.08.2018 року.

Двома платежами від 31.08.2018 року в розмірі 21 826,10 грн. та від 03.09.2018 року в розмірі 1996 грн. 55 коп. ПП «Будівельний дім «Будівництво» виконало рішення Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 18.07.2018 року по справі № 537/1064/18.

Вищевказаним рішенням було стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку з 20 лютого 2018 року по 18 липня 2018 року, а остаточний рахунок відбувся лише 03.09.2018 року, отже за період з 19 липня 2018 року по 03 вересня 2018 року ПП «Будівельний дім «Будівництво» повинно сплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 6699.10 грн.

ПП «Будівельний дім «Будівництво» не провів з ним розрахунок при звільненні, тобто залишив без засобів для існування, так як єдиним джерелом доходу була заробітна плата яку не виплатив йому відповідач. На його утриманні перебувають неповнолітні діти, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2. Крім того, він та його родина має статус внутрішньо перемішених осіб. Таким чином, внаслідок порушення його Конституційного права на оплату праці відповідачем, він не міг в повному обсязі забезпечити свою родину всім не обхідним для нормального існування. Через ці обставини він дуже хвилювався, та доклав чи мало зусиль для нормальної організації свою життя.

На підставі вищевикладеного просив суд ухвалити рішення, яким:

Стягнути з Приватного підприємства «Будівельний дім Будівництво» на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час затримки розрахунку по дату фактичного розрахунку в розмірі 6699,10 грн.

Стягнути з Приватного підприємства "Будівельний дім "Будівництво на користь ОСОБА_1 50 000 грн. моральної шкоди.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з'явився, на адресу суду надіслав заяву про розгляд справи без його участі.

Представник відповідача «Будівельний дім Будівництво» в судове засідання не з'явився. На адресу суду надіслав відзив на позов, який обгрунтував зокрема тим, що 18.07.2018 р. Крюківський районний суд міста Кременчука задовольнив позов по справі № 537/1064/18 та вирішив:

Стягнути з ПП «Будівельний дім «Будівництво» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в розмірі 1996 грн. 55 коп.

Стягнути з ПП «Будівельний дім «Будівництво» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку з 20.02.2018 р. по 18.07.2018 р. в розмірі 21 826.10 грн.

На адресу ГІГІ «Будівельний дім «Будівництво» рішення по справі № 537/1064/18 не надійшло.

31.08.2018 року зайшовши у Єдиний державний реєстр судових рішень га ознайомившись з ним Відповідач негайно перерахував Позивачу середній заробіток по заробітній платі, про що свідчать відповідні платіжні доручення (№999 від 31.08.2018 р. на суму 21 826.10 грн. та №1003 від 03.09.2018 р. на суму 1996,55 грн.).

Відповідач, виконав всі зобовязання перед Позивачем в повному обсязі сплативши йому 21 826.10 грн. та 1996,55 грн. Повторне звернення Позивача до суду, вважають незаконне та безпідставне порушуючи всі норми законодавства України.

Відповідно до сі. 61 Конституції України - ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Звертали увагу суду, що Заочне рішення по справі №537/1064/18 набрало законної сили 20.08.2018 р. а Позивач неправомірно нарахував середній заробіток з 19.07.2018 р. у розмірі 6699.10 грн. так як трудові відносини припинилися 20.02.2018 р. та Рішення по справі №537/1064/18 виконано повністю.

Також зазначали, що заочне рішення по справі №537/1064/18 не надходило на адресу Відповідача. Після ознайомлення у Єдиному державному реєстрі судових рішень з заочним рішенням по справі №537/1064/18. Відповідач в цей же день, а саме 31.08.2018 р. виконав рішення суду в повному обсязі.

Щодо моральної шкоди зазначали, що застосування ст. 237-1 КЗпП України вважають недоцільне, так як ПП «Будівельний дім «Будівництво» не порушено права Позивача, так як він був звільнений за власним бажанням у встановлені строки згідно чинного законодавства України. Рішення Крюківського суду міста Кременчука Полтавської області від 18.07.2018 р. було виконано в повному обсязі та сплачено Позивачу суму у розмірі 23 822,65 грн. (платіжне доручення № 999 від 31.08.2018 р. на суму 21 826.10 грн. та платіжне доручення №«1003 від 03.09.2018 р. на суму 1996,55 грн.).

У даному випадку не існує жодних підстав вважати, що Позивач який був звільнений погіршились здібності, або він позбавлена можливості їх реалізації. 1 (с у жодному разі не доводить наявність глибоких фізичних та душевних страждань Позивача, Жодних доказів про звернення до лікувальних установ відповідного профілю для відновлення розумових здібностей Позивача, його фізичного чи психічного здоров'я за час працювання на підприємстві, а також після звільнення відсутні.

Суд розглянувши матеріали справи, дав повну оцінку зібраним по справі доказам у їх сукупності, та приходить до висновку, що позовна заява ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Судом встановлено та підтверджується наявними доказами у справі, що 18.07.2018 року Крюківський районний суд міста Кременчука Полтавської області розглянув справу № 537/1064/18 за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Будівельний дім «Будівництво» про стягнення заробітної плати та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, та вирішив:

Стягнути з Приватного підприємства «Будівельний дім «Будівництво» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в розмірі 1996 грн. 55 коп.

Стягнути з Приватного підприємства «Будівельний дім «Будівництво» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку з 20 лютого 2018 року по 18 липня 2018 року в розмірі 21 826,10 грн.

Рішення набрало законної сили 20.08.2018 року.

Вищевказаним рішенням було стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку з 20 лютого 2018 року по 18 липня 2018 року.

Двома платежами від 31.08.2018 року в розмірі 21 826,10 грн. та від 03.09.2018 року в розмірі 1996 грн. 55 коп. ПП «Будівельний дім «Будівництво» виконало рішення Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 18.07.2018 року по справі № 537/1064/18.

З вищевказаного вбачається, що остаточний рахунок відбувся лише 03.09.2018 року.

Вищевказаним рішенням встановлено, що середньоденна заробітна плата для визначення розміру заробітної плати за час затримки розрахунку складає 216 грн. 10 коп.

Отже за період 19 липня 2018 року по 03 вересня 2018 року ПП «Будівельний дім «Будівництво» повинно сплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 6699.10 грн. (216.10 грн. х 31 робочий день).

Посилання відповідача про те, що ним здійснено розрахунок за рішенням суду в повному обсязі, а тому підстави для стягнення додаткових коштів відсутні, суперечать нормам законодавства, а саме:

Відповідно до ст.1 КЗпП, законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників.

Статтею 43 Конституції України гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону суб'єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, справа «ОСОБА_4 Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/«правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності.

ЄСПЛ неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу №1 Конвенції є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені.

Відповідно до частини першої ст.47 КЗпП власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою ст.116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Отже, за положеннями статті 117 КЗпП обов'язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.

Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за ст.47 КЗпП роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст.116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, з аналізу вищевикладеного вбачається, що роботодавець зобовязаний здійснити розрахунок з працівником, заборгованість яка виникла з вини роботодавця, за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а не по день винесення рішення, як вважає відповідач, оскільки не сплата такого розрахунку по день фактичного розрахунку, продовжує відповідальність за неналежне виконання своїх обовязків перед позивачем.

Що стосується вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди, суд вважає необхідним зменшити суму моральної шкоди з огляду на наступне:

Відповідно до ст.237-1 КЗпП, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Розмір моральної шкоди не можливо визначити певною сумою, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний

вираз.

У будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді.

Зважаючи на це, хоча моральна шкода не підлягає визначенню певної суми, але це не звільняє позивача довести визначений ним розмір моральної шкоди.

Зокрема позивач не обґрунтував в чому саме виразилися моральні страждання, які зусилля він здійснював для організації свого життя.

В той час, відповідач зазначав, що застосування ст. 237-1 КЗпП України вважають недоцільне, так як ПП «Будівельний дім «Будівництво» не порушено права Позивача, так як він був звільнений за власним бажанням у встановлені строки згідно чинного законодавства України. Рішення Крюківського суду міста Кременчука Полтавської області від 18.07.2018 р. було виконано в повному обсязі та сплачено Позивачу суму у розмірі 23 822,65 грн. (платіжне доручення № 999 від 31.08.2018 р. на суму 21 826.10 грн. та платіжне доручення №«1003 від 03.09.2018 р. на суму 1996,55 грн.).

На думку відповідача, у даному випадку не існує жодних підстав вважати, що у позивача який був звільнений погіршились здібності, або він позбавлений можливості їх реалізації. Це у жодному разі не доводить наявність глибоких фізичних та душевних страждань Позивача, жодних доказів про звернення до лікувальних установ відповідного профілю для відновлення розумових здібностей Позивача, його фізичного чи психічного здоров'я за час працювання на підприємстві, а також після звільнення відсутні.

Суд не може погодитися з позицією відповідача, оскільки суд враховує характер спірних правовідносин та те, що права позивача були порушені саме внаслідок бездіяльності відповідача в частині виконання обовязків перед позивачем, чим порушив його права охоронювані законом, тому суд вважає, що моральна шкода підлягає визначенню з огляду на наступне.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) роз'яснено, що згідно статті 237-1 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обовязок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у звязку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.

Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, а має самостійне юридичне значення.

Судом встановлено та підтверджується відповідними доказами, що позивач, його дружина та їх діти являються внутрішньо переміщеними особами з Луганської області до м. Кременчука Полтавської області, тобто у звязку з переміщенням вони втратили колишній спосіб життя, соціальні звязки, повинні з початку налаштовувати своє життя і прикладати для цього зусиль, в той час предметом спору в даних правовідносинах є невиплата середнього заробітку при затримці розрахунку при звільнені, що виникли внаслідок порушення відповідачем законних прав позивача.

Період невиплачених коштів при затримці загалом становить з 20 лютого 2018 року по 03 вересня 2018 року, тобто фактично 6 місяців 14 днів.

Оскільки позивач забезпечував свою сімю, в той час роботодавець порушив права останнього у звязку з невиплатою належних позивачу коштів відповідно до законодавства, у звязку з чим, внаслідок не визнаних порушених прав позивача, останній для усунення негативних наслідків повинен був докладати зусиль для нормального існування його та членів сімї, в тому числі одну неповнолітню та одну малолітню дитину, як батько.

З врахуванням зазначених обставин, суд, оцінює завдану позивачу моральну шкоду в розмірі 5000 гривень.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд виходить із того, що позивач звільнений від сплати судового збору при подачі даного позову, позов задоволено, а тому з відповідача слід стягнути судовий збір в дохід держави в розмірі 704 гривні 80 копійок за вимогу про стягнення невиплаченої заробітної плати, та 704 гривні 80 копійок за вимогу про відшкодування моральної шкоди.

Керуючись ст.ст. 5, 10, 13, 19, 76, 77, 81, 133, 141, 263, 264, 265, 280, 281, 282, 430 Цивільного процесуального кодексу України, статтями 47, 116, 117 Кодексу законів про працю України, Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», Постановою Пленуму Верховного суду України №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», ст. ст. 76, 82, 133, 137, 141, 258-259, 263-265, 273, 287, 352 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Цивільний позов ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Будівельний дім «Будівництво» - про стягнення середнього заробітку по день фактичного розрахунку, стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Приватного підприємства «Будівельний дім Будівництво» на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час затримки розрахунку по дату фактичного розрахунку в розмірі 6699,10 грн.

Стягнути з Приватного підприємства "Будівельний дім "Будівництво на користь ОСОБА_1 5000 гривень моральної шкоди.

Стягнути з Приватного підприємства «Будівельний дім Будівництво» на користь держави 1409 гривень 60 копійок судового збору.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обовязки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Полтавського апеляційного суду через Кременчуцький районний суд Полтавської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги на рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СуддяОСОБА_5