ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/4820/421/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2019 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Янчук Т.О. (суддя-доповідач),

Купельського А.В., Ярмолюка О.І.,

секретаря: Журбіцького В.О.,

учасники справи: позивач ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 06 грудня 2018 року (суддя - Чевилюк З.А.) за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

в с т а н о в и в:

У вересні 2018 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 08.09.2005 року є власником квартири АДРЕСА_1. У цій квартирі зареєстровані позивач, його діти ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, та відповідач. Сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 15.06.2011 року розірвано. Позивач зазначає, що його колишня дружина ОСОБА_5 з травня 2016 року за місцем реєстрації не проживає. Відповідач добровільно залишила квартиру, точне місце проживання її на теперішній час він не знає. Реєстрація відповідачки у квартирі спричиняє для позивача додаткові витрати по комунальним послугам, що відображається на його матеріальному стані.

На підставі викладеного, позивач просив визнати ОСОБА_5 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_2.

Заочним рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 06 грудня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції попри вірне встановлення фактичних обставин справи, дав їм невірну правову оцінку, а також вийшов за межі позовних вимог, зробивши більш пріоритетним потенційне і нереалізоване право власності відповідача на частину спільного майна подружжя набутого під час шлюбу, ніж право реального власника цього майна.

Апелянт вказував, що заявлені ним позовні вимоги стосуються виключно втрати відповідачем права користування житловим приміщенням, що належить йому на праві власності, однак у оскаржуваному рішенні суд застосував презумпцію права спільної сумісної власності подружжя на майно, яке набуте ними під час шлюбу.

Вказував, що судом не надано оцінку тій обставині, що спірна квартира перебуває у заставі банку, а також у ній зареєстровано двоє неповнолітніх дітей, відтак ці обставини унеможливлюють вчинення будь-яких дій направлених на позбавлення відповідача можливості реалізувати її право власності на дане майно.

В судовому засіданні апелянт ОСОБА_4 підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.

ОСОБА_5 в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, в порядку передбаченому п.3 ч.8 ст.128 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний суд вважає, що рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують.

Згідно ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що квартира АДРЕСА_2 є спільним сумісним майном, набутим подружжям у шлюбі, тому відсутні правові підстави для позбавлення ОСОБА_5 права користування квартирою, яка знаходиться у спільній сумісній власності сторін.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Судом встановлено, що сторони у справі з жовтня 1999 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 15.06.2011 року розірвано.

Сторони у справі мають дітей: доньку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, та доньку ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4.

У період шлюбу ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 08.09.2005 року набуто у власність квартиру АДРЕСА_3. У вказаній квартирі зареєстровані позивач, відповідач та їх діти ОСОБА_6, ОСОБА_7.

Статтею 60 Сімейного кодексу України, встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку.

Після розірвання шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 розподіл спільного майна подружжя не було проведено.

Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Судами встановлено, що ОСОБА_5 не проживає постійно в квартирі АДРЕСА_3, місце постійного її проживання не відоме.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Установлено, що квартирі АДРЕСА_3 є спільним сумісним майном набутим подружжям у шлюбі, отже, відповідач є співвласником вказаної квартири.

Частинами першою, другою статті 319 ЦК України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 321 ЦК України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Статтею 346 ЦК України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, врегульовані підстави припинення права власності, а саме: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викуп пам'яток культурної спадщини; примусове відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об'єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника; реквізиція; конфіскація; припинення юридичної особи чи смерті власника.

На підставі вищевикладеного, судом першої інстанції встановлено, що квартира є спільним сумісним майном, набутим подружжям у шлюбі. Вирішуючи вимоги щодо наявності підстав для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд першої інстанції, вірно виходив з того, що відповідач не втратила право власності на вказану квартиру, в силу вимог статей 319, 321 ЦК України.

За таких обставин, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки положення частини другої статті 405 ЦК України не розповсюджуються на спірні правовідносини.

Доводи апеляційної скарги, про те, що відповідач відсутня в квартирі за місцем своєї реєстрації понад два роки, не свідчать про відмову відповідача від права власності на нерухоме майно та не є підставами для припинення права власності на нього.

Сам факт незвернення ОСОБА_5 до суду із позовом про розподіл майна подружжя не є підставою, з якою закон пов'язує (визначає) припинення права власності на спільну сумісну власність.

Інші доводи апеляційної скарги зазначених висновків не спростовують, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду першої інстанції щодо їх оцінки.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, має бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року).

Рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено підстав для розподілу судових витрат не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 06 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 25 березня 2019 року.

Судді: Т.О. Янчук

А.В. Купельський

О.І. Ярмолюк