Постанова

Іменем України

16 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 755/13530/16-ц

провадження № 61-22707св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Дніпровський районний відділ державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції в місті Києві, Управління Державної казначейської служби у Дніпровському районі міста Києва,

треті особи: ОСОБА_2 , Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк», ОСОБА_3 , Державне підприємство «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду міста Києва від 04 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Крижанівської Г. В., Оніщука М. І., Шебуєвої В. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції в місті Києві (далі - Дніпровський районний відділ ДВС), Управління Державної казначейської служби у Дніпровському районі міста Києва, треті особи: ОСОБА_2 , Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк»), ОСОБА_3 , Державне підприємство «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, про стягнення коштів, посилаючись на те, що 14 травня 2015 року відбулися прилюдні торги з реалізації арештованого майна, а саме: автомобіля «Daewoo Matiz», реєстраційний номер НОМЕР_1 , продавцем якого виступав Дніпровський районний відділ ДВС. За результатами проведених електронних торгів його було визнано переможцем, про що свідчить протокол від 27 липня 2015 року № 102800. Він повністю сплатив грошові кошти за вказане майно на рахунок виконавчої служби, а також - винагороду організатору торгів, визначену протоколом торгів. Однак він не зміг отримати транспортний засіб у зв`язку з його відсутністю на майданчику тимчасового зберігання за адресою: вулиця Нова, 1, місто Київ. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив: анулювати результати електронних торгів; стягнути з Дніпровського районного відділу ДВС упущену вигоду в розмірі 9 876,78 грн, а також сплачені ним грошові кошти за придбаний транспортний засіб в сумі 48 596,09 грн, гарантійний внесок - 1 880,66 грн, додаткову винагороду організатору торгів - 677,03 грн, комісію банку за перерахування вартості автомобіля - 256,52 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 14 грудня 2016 року у складі судді Винниченко Л. М. в задоволенні позову відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що транспортний засіб не був переданий позивачу з причин протиправних дій зберігача майна, у зв`язку з чим Дніпровський районний відділ ДВС є неналежним відповідачем у цій справі.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 04 квітня 2017 року апеляційну скаргуОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 14 грудня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову відмовлено з інших правових підстав.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позовні вимоги ОСОБА_1 про анулювання результатів електронних торгів та повернення сплачених грошових сум не підлягають задоволенню, оскільки ним обрано неправильний спосіб захисту порушеного права. У позивача виникло право вимагати передати йому автомобіль, так як нормами чинного законодавства не передбачено права покупця на повернення сплачених за договором грошових коштів. ОСОБА_1 не доведено наявності в нього упущеної вигоди та її розміру.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.

У травні 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Апеляційного суду міста Києва від 04 квітня 2017 року, а справу направити на новий розгляд.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що якщо буде визнано неможливість виконання зобов`язання у зв`язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає, зобов`язання припиняється відповідно до статті 607 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Однак апеляційний суд не врахував обставин, що призвели до порушення його прав, та не встановив, чи є можливість виконання відповідачем обов`язку в натурі і причини неможливості такого виконання. Також суд дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для стягнення упущеної вигоди.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 травня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали з Дніпровського районного суду міста Києва.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

04 травня 2018 року справу № 755/13530/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що 14 квітня 2015 року на електронних торгах було реалізовано автомобіль «Daewoo Matiz», реєстраційний номер НОМЕР_1 , місцезнаходження майна: вулиця Бальзака, 16 , місто Київ; ціна продажу становила 51 153,78 грн, що підтверджується протоколом № 102800.

04 вересня 2015 року головний державний виконавець Дніпровського районного відділу ДВС Телявський А. М. склав акт про проведення електронних торгів з реалізації арештованого майна (предмета застави) - автомобіля «Daewoo Matiz», реєстраційний номер НОМЕР_1 , що належав на праві власності ОСОБА_3 , згідно з яким переможцем аукціону став ОСОБА_1 Грошові кошти (з урахуванням гарантійного внеску в розмірі 1 880,66 грн) в повному обсязі були перераховані позивачем на рахунок виконавчої служби.

ОСОБА_1 також було сплачено додаткову винагороду організатору торгів в розмірі 677,03 грн та банківську комісію за перерахування коштів за автомобіль в сумі 256,52 грн.

Крім цього, 04 вересня 2015 року головним державним виконавцем Дніпровського районного відділу ДВС Телявським А. М. було складено вимогу на ім`я директора майданчика тимчасового тримання транспортних засобів (вулиця Нова, 1, місто Київ) про передачу автомобіля «Daewoo Matiz» переможцю прилюдних торгів ОСОБА_1

02 жовтня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпровського районного відділу ДВС із заявою, в якій зазначив про відсутність транспортного засобу за місцем зберігання (вулиця Нова, 1, місто Київ) та просив повідомити про місцезнаходження вказаного майна.

05 жовтня 2015 року Дніпровський районний відділ ДВС повідомив позивачу про те, що транспортний засіб за вказаною адресою відсутній, про що було складено відповідний акт.

13 жовтня 2015 року державний виконавець направив зберігачу арештованого майна (представнику Приватного підприємства «Нива В. Ш.» Казанцеву О. Л.) вимогу про передачу автомобіля переможцю аукціону.

У зв`язку з неотримання відповіді на вказану вимогу 15 жовтня 2015 року державний виконавець Дніпровського районного відділу ДВС звернувся до Дніпровського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві з поданням, в якому просив притягнути зберігача майна ОСОБА_2 до кримінальної відповідальності за статтею 388 Кримінального кодексу України (незаконні дії щодо майна, на яке накладено арешт, заставленого майна або майна, яке описано чи підлягає конфіскації).

24 березня 2016 року Дніпровським районним відділом ДВС було винесено постанову про розшук майна боржника, яку згідно з повідомленням Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві від 25 квітня 2016 року прийнято до виконання: автомобіль «Daewoo Matiz» поставлено на автоматизований облік в системі «Розшук».

В подальшому на звернення позивача щодо передачі придбаного ним на аукціоні транспортного засобу державним виконавцем надавалися відповіді від 25 березня та від 01 вересня 2016 року, в яких повідомлялося про направлення вищевказаного подання до правоохоронних органів.

У частині першій статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в частині другій цієї статті визначено способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає у з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.

За замістом статей 16, 391, 386 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який враховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Відповідно до частин першої, другої статті 62 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, реалізація арештованого майна здійснюється шляхом його продажу на прилюдних торгах, аукціонах або на комісійних умовах. Транспортні засоби реалізуються виключно на прилюдних торгах (аукціонах).

Виходячи з аналізу правової природи процедури реалізації майна на прилюдних торгах, яка полягає у продажу майна, тобто у забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів, та враховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта про проведення прилюдних торгів є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, а відтак, є правочином.

Зазначений висновок узгоджується з положеннями статей 650, 655, частиною четвертою статті 656 ЦК України, які відносять публічні торги до договорів купівлі-продажу.

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що Дніпровський районний відділ ДВС є належним відповідачем у цій справі, так як саме ним порушено умови договору щодо передачі позивачу транспортного засобу.

Оскільки відчуження майна з прилюдних торгів належить до угод купівлі-продажу, то така угода може визнаватися недійсною в судовому порядку з підстав недодержання в момент її вчинення вимог, встановлених частинами першою-третьою, шостою статті 203 ЦК України (частина перша статті 215 ЦК України).

Разом з тим за змістом частини першої статті 215 ЦК України підставами недійсності укладеного за результатами прилюдних торгів правочину є недодержання вимог закону в момент його укладення, тобто безпосередньо за результатами прилюдних торгів. Тому підставами для визнання прилюдних торгів недійсними є порушення встановлених законодавством правил їх проведення.

Цивільно-правовими наслідками визнання недійсним укладеного на торгах договору відповідно до частини першої статті 216 ЦК України є реституція - повернення сторін договору до первісного стану.

Порушення, допущені державним виконавцем при здійсненні своїх повноважень, передбачених Законом України «Про виконавче провадження», до призначення прилюдних торгів, у тому числі щодо відкриття виконавчого провадження, накладення арешту на майно, визначення вартості чи оцінки майна тощо підлягають оскарженню в порядку, передбаченому цим Законом.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини другої статті 665 ЦК України якщо продавець відмовився передати річ, визначену індивідуальними ознаками, покупець має право пред`явити продавцеві вимоги відповідно до статті 620 цього Кодексу.

Частиною першою статті 620 ЦК України передбачено, що у разі невиконання боржником обов`язку передати кредиторові у власність або у користування річ, визначену індивідуальними ознаками, кредитор має право витребувати цю річ у боржника та вимагати її передання відповідно до умов зобов`язання.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Скасовуючи рішення місцевого суду та відмовляючи в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ні ЦК України, ні Законом України «Про виконавче провадження», не передбачено такого способу захисту порушених прав як анулювання результатів електронних торгів та, у зв`язку з цим, повернення сплачених грошових коштів.

При цьому суд правильно виходив з того, що у спірних правовідносинах позивач має право, зокрема вимагати від відповідача передати йому транспортний засіб. Нормами чинного законодавства не передбачене право покупця вимагати повернення йому сплачених за договором коштів (без визнання такого договору недійсним або його розірвання).

Одним із правових наслідків невиконання або неналежного виконання сторонами своїх зобов`язань, визначених ЦК України, є розірвання договору однією стороною у зв`язку з істотним порушенням договору другою стороною на підставі рішення суду (частина друга статті 651 ЦК України). При цьому істотність порушення договору полягає у завданні конкретної шкоди однією із сторін договору, що призводить до позбавлення другої сторони отримати бажаний результат, очікуваний нею при укладенні договору.

Практичне застосування статті 651 ЦК України висвітлено у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-75цс13, в якій зазначено, зокрема, що суд оцінює істотність порушення договору, використовуючи термін «значна міра», яка проявляється у позбавленні сторони бажаного результату, який вона мала отримати при укладенні договору. При цьому вина сторони, яка істотно порушила договір, не має будь-якого значення ні для оцінки порушення як істотного, ні для виникнення права у другої сторони вимагати розірвання договору. Важливим критерієм істотності порушення договору також є розмір завданої шкоди, спричиненої таким порушенням, і який позбавляє потерпілу сторону отримати бажане при укладенні договору. Мова йде не лише про завдання шкоди у грошовій формі, що є прямими збитками, а також і про становище такої сторони, коли вона позбавляється можливості використовувати отримані результати договору.

Вимог про розірвання укладеного на прилюдних торгах договору купівлі-продажу позивач не заявляв. Тому відсутні підстави для застосування правових наслідків розірвання договору, передбачених частиною п`ятою статті 653 ЦК України, у вигляді відшкодування збитків, завданих таким розірванням.

Згідно зі статтею 22, частиною четвертою статті 623 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Тобто, доказуючи наявність упущеної вигоди, кредитор має довести факти вжиття певних заходів щодо одержання таких доходів.

Крім того, для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) протиправної поведінки; 2) збитків; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками; 4) вини та встановлення заходів, вжитих стороною для одержання такої вигоди.

Отже, при обчисленні розміру упущеної вигоди першочергове значення має визначення реальності тих доходів, які особа передбачала отримати за звичайних умов цивільного обороту. Обов`язок щодо доведення розміру тих доходів, які особа отримала б у випадку непосягання на її право, покладається на позивача.

Відповідно до статей 10, 60 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного рішення (далі - ЦПК України 2004 року), кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на особу обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними.

Позивач повинен довести також те, що він міг i повинен був отримати визначені доходи, i тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною i достатньою причиною, яка позбавила його можливості їх отримати.

Встановивши, що за вимогами позивача упущена вигода полягає в тому, що він не зміг скористатися сплаченими за автомобіль коштами та отримати доходи від користування ними, однак не довів наявності в нього реальної упущеної вигоди та її розміру, апеляційний суд, правильно застосувавши норми матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні цієї вимоги.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд апеляційної інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Аргументи касаційної скарги про неврахування апеляційним судом обставин, що призвели до порушення його прав, та невстановлення можливості виконання відповідачем обов`язку в натурі (з посиланням на статтю 607 ЦК України, згідно з якою зобов`язання припиняється неможливістю його виконання у зв`язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає), не заслуговують на увагу, оскільки ОСОБА_1 не посилався на цю обставину як на підставу своїх вимог, тому вона не була предметом розгляду в судах попередніх інстанцій.

Доводи заявника про помилковість висновку суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для стягнення упущеної вигоди є неспроможними, оскільки цим судом встановлено, що ОСОБА_1 не надано доказів на підтвердження факту наявності у нього реальної упущеної вигоди та її розміру. Тобто зазначені доводи були предметом дослідження й оцінки апеляційним судом, який перевірив їх та спростував відповідними висновками. Ці доводи зводяться до переоцінки доказів та обставин справи, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку не допускається.

Обставини справи встановлені судом апеляційної інстанції на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто суд дотримався принципу оцінки доказів, згідно з яким суди на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи аналізують і оцінюють докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками апеляційного суду стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки цим судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення апеляційного суду відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 04 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. О. Кузнєцов
Судді:В. М. Ігнатенко
С. О. Карпенко
В. А. Стрільчук
М. Ю. Тітов