Постанова

Іменем України

09 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 562/2087/15-ц

провадження № 61-33288 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Кривцової Г. В.,

Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Дельта Банк»;

відповідач - ОСОБА_1 ;

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 10 березня 2017 року

у складі судді Мички І. М. та ухвалу апеляційного суду Рівненської області

від 07 червня 2017 року у складі колегії суддів: Гордійчук С. О., Шимківа С. С., Шеремет А. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2015 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність.

Позовна заява мотивована тим, що 04 жовтня 2007 року між акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Сведобанк» (далі - ПАТ «Сведобанк»), та

ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, відповідно до якого банк надав позичальникові кредитні кошти у розмірі 25 000,00 доларів США зі сплатою відсотків у розмірі 11,9 % річних на строк до 03 жовтня 2032 року.

На забезпечення виконання своїх зобов`язань за кредитним договором у той самий день між банком та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, за умовами якого останній передав в іпотеку належне йому на праві приватної власності майно, а саме: трикімнатну квартиру

АДРЕСА_1 .

25 травня 2012 року муж ПАТ «Сведобанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, за умовами якого ПАТ «Дельта Банк» набуло право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором та договором забезпечення, укладеними з ПАТ «Сведобанк».

Прийняті на себе зобов`язання за кредитним договором від 04 жовтня

2007 року ПАТ «Сведобанк» виконало своєчасно та належним чином, надавши позичальникові грошові кошти, а взяті на себе зобов`язання за кредитним договором ОСОБА_1 належним чином не виконував, порушував строки повернення кредиту у зв`язку з чим станом на 28 липня 2015 року утворилася заборгованість у розмірі 556 230 грн 62 коп.

З урахуванням наведеного ПАТ «Дельта Банк» просило суд у рахунок погашення заборгованості у сумі 556 230 грн 62 коп. з яких: тіло кредиту - 516 357 грн

25 коп., 39 873 грн 38 коп. - відсотки, за кредитним договором від 04 жовтня 2007 року, звернути стягнення на предмет іпотеки, згідно іпотечного договору, належну ОСОБА_1 , шляхом передачі у власність ПАТ «Дельта Банк» трикімнатну квартиру, загальною площею 87,4 кв. м, житловою площею

50,9 кв. м розміщеної за адресою:

АДРЕСА_2 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 10 березня 2017 року у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ПАТ «Дельта Банк» обрав спосіб судового захисту, який не передбачений законом чи договором, оскільки задоволення вимог іпотекодержателя шляхом передачі йому права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку», є способом позасудового врегулювання питання звернення стягнення на предмет іпотеки. При цьому послався на правову позицію, висловлену Верховним Судом України у постанові від 30 березня 2016 року (провадження № 6-1851цс15).

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 07 червня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» залишено без задоволення. Рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 10 березня 2017 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що рішення суду першої інстанції відповідає нормам матеріального та вимогам процесуального права. Підстав для задоволення позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» у зверненні стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем, оскільки задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки є позасудовим способом звернення стягнення на предмет іпотеки, що полягає у реєстрації іпотекодержателем права власності на нерухоме майно на підставі відповідного застереження в іпотечному договорі.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «Дельта Банк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить судові рішення скасувати, прийняти нову постанову про задоволення їхнього позову.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 вересня 2017 року касаційне провадження

у зазначеній справі відкрито та витребувано її з суду першої інстанції.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України

у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У червні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

У червні 2019 року згідно з протоколом автоматизованого розподілу судова справа передана судді-доповідачу.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ПАТ «Дельта Банк» мотивована тим, що судові рішення прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вважає, що судами попередніх інстанцій зроблено неправильний висновок щодо неможливості в судовому порядку звернутись із вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність. Вимоги банку про передачу у власність іпотечного майна у порядку встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку» ґрунтуються на вимогах закону, умови іпотечного договору містять відповідне застереження, що надає банку право набуття права власності на предмет іпотеки. Суди попередніх інстанцій не взяли до уваги правові висновки Верховного Суду України з приводу того, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.

Заперечення на касаційну скаргу не надходило.

Фактичні обставини справи

Судом установлено, що 04 жовтня 2007 року між акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведобанк», та

ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, відповідно до якого банк надав позичальникові кредитні кошти у розмірі 25 000,00 доларів США зі сплатою відсотків у розмірі 11,9 % річних на строк до 03 жовтня 2032 року

(а. с. 4-7).

На забезпечення виконання своїх зобов`язань за кредитним договором у той самий день між банком та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, за умовами якого останній передав в іпотеку належне йому на праві приватної власності майно, а саме: трикімнатну квартиру

АДРЕСА_1 (а. с. 4-7).

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведобанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, за умовами якого умовами якого

ПАТ «Дельта Банк» набуло право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором та договором забезпечення, укладеними з ПАТ «Сведобанк»

(а. с. 18-21).

Отже, відповідно до положень статей 512-514, 516 ЦК України ПАТ «Дельта Банк» набуло права вимоги, як новий кредитор, до ОСОБА_1 за кредитним договором від 04 жовтня 2007 року та договором іпотеки

від 04 жовтня 2007 року.

Прийняті на себе зобов`язання за кредитним договором від 04 жовтня

2007 року ПАТ «Сведобанк» виконало своєчасно та належним чином, надавши позичальникові грошові кошти, а взяті на себе зобов`язання за кредитним договором ОСОБА_1 належним чином не виконував, порушував строки повернення кредиту, у зв`язку з чим станом на 28 липня 2015 року утворилася заборгованість у розмірі 556 230 грн 62 коп.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У статті 12 Закону України «Про іпотеку» визначено, що в разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 33 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

Стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді.

Таким чином, чинним законодавством передбачене право оспорити в суді державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки, набутого у позасудовому порядку.

Для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.

Зазначений правовий висновок щодо порядку звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі

№ 760/14438/15-ц (провадження № 14-38цс18) та від 29 травня 2018 року у справі № 369/238/15-ц (провадження № 14-117цс18).

Пунктом 12 іпотечного договору, укладеного 04 жовтня 2007 року між

ПАТ «Сведобанк»та ОСОБА_1 , визначено такий порядок звернення стягнення на предмет іпотеки: за рішенням суду; у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса; згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, яким вважається застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, викладене у пунктах 12.3.1 та 12.3.2 цього договору.

Згідно з пунктом 12.3.1. цього іпотечного договору задоволення вимог здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Отже, в іпотечному договорі міститься відповідне застереження, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в разі порушення кредитних зобов`язань. Тобто сторони, підписавши іпотечний договір, обумовили всі його умови, у тому числі вирішили питання щодо позасудового врегулювання спору і не передбачили можливості звернення до суду іпотекодержателя з позовом про визнання за ним права власності на предмет іпотеки.

Сторони іпотечного договору погодили саме позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на нього.

Відмовляючи у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк», суди попередніх інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшли правильного висновку про те, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки є позасудовим способом врегулювання спору, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Доводи касаційної скарги про те, що судами не враховано правову позицію Верховного Суду України не заслуговують на увагу, оскільки Велика Палата Верховного Суду висловилась як саме має застосовуватись у спірних правовідносинах норма права (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу та залишити судові рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» залишити без задоволення.

Рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 10 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 07 червня

2017 року у залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Г. В. Кривцова

Д. Д. Луспеник