ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2019 року

м. Харків

Справа № 645/4026/17

Провадження № 22-ц/818/4144/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кругової С.С.,

суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

секретаря Кучер Ю.Ю.,

Учасники справи :

Позивач: ОСОБА_1 ,

Відповідач: ОСОБА_2 ,

Особа, яка звернулась з апеляційною скаргою: Харківська міська рада,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням,

за апеляційною скаргою Харківської міської ради, яка не була залучена до участі у розгляді справи, на заочне рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 25 січня 2018 року, ухваленого суддею Сілантьєвою Е.Є.,-

в с т а н о в и в :

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Позов мотивований тим, що наймачем однокімнатної ізольованої квартири АДРЕСА_1 є відповідач ОСОБА_2 , з яким позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі. Шлюб було розірвано 01 квітня 2009 року. Позивач та відповідач зареєстровані в квартирі АДРЕСА_1 постійно. Вищевказана квартира належить до комунальної власності м. Харкова. Відповідач не проживає у вищезазначеному житловому приміщенні близько 5 років без поважних причин. 07 квітня 2004 року відповідач ОСОБА_2 був засуджений за вироком Фрунзенського районного суду м. Харкова за ч.1 ст.121 КК України до 7 років позбавлення волі. 04 квітня 2011 року відповідач був звільнений у зв`язку з відбуттям строку покарання. У довідці про звільнення було зазначено адресу спірної квартири. Після звільнення наприкінці 2012 року відповідач залишив квартиру і його місце перебування до теперішнього часу невідоме. Позивач зверталась з заявою про розшук до правоохоронних органів, які їй повідомили, що відповідача знайшли, але з`ясувалось, що це не він, відповідач в квартирі не з`явився. Позивач особисто веде господарство, а реєстрація відповідача в квартирі впливає на розмір оплати комунальних послуг, що підвищує її витрати та значно обмежує її законні права.

Заочним рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 25 січня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 640.00 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано обгрунтованістю та доведеністю позовних вимог.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, Харківська міська рада звернуласьз апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, порушено норми матеріального і процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи. Під час розгляду справи у суді першої інстанції Харківську міську раду не було залучено у якості учасника справи. Позивач не надала належних, допустимих та достатніх письмових доказів в обґрунтування заявлених позовних вимог, які можуть бути прийняті судом на підтвердження факту не проживання особи за місцем мешкання протягом певного часу. В матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували право користування спірною квартирою, яка належить на праві власності територіальній громаді міста Харкова, зокрема, не надано договору найму чи ордеру на жиле приміщення. Квартира не приватизована, а отже належить територіальній громаді м. Харкова, а обов`язком територіальної громади м. Харкова в особі Харківської міської ради є збереження житлової площі за тимчасово відсутнім наймачем. Судом першої інстанції не перевірено наявність доказів, які б встановлювали причини відсутності відповідача у спірній квартирі, зокрема, відомостей із закладів соціального захисту населення щодо визнання ОСОБА_2 непрацездатним, знаходження його в установі соціальної допомоги чи перебування у місцях обмеження чи позбавлення волі, а також не надано інформації щодо місця роботи ОСОБА_2 , тощо. Крім того, не надано відомостей щодо виїзду відповідача за кордон. Позивачем не було складено і надано до суду акт про непроживання відповідача у спірній квартирі у строк понад 6 місяців. Відповідача не було належним чином повідомлено про розгляд справи.

Відзивів до суду апеляційної інстанції від учасників справи не надходило.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що за даними з КП «Жилкомсервіс» № 28584/2/07-05 від 29.11.2012 року основним квартиронаймачем квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований з 10.03.1983 року по теперішній час. Дружина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстрована з 31.03.1999 року по теперішній час. Заборгованість за комунальні послуги відсутні. Зі скаргами з приводу спричинення перешкод в проживанні за місцем реєстрації до КП «Жилкомсервіс» ОСОБА_2 не звертався (а.с.5).

Згідно з довідкою з місця проживання про склад сім`ї та прописку №1197 від 23 червня 2017 року, виданою КП «Жилкомсервіс дільниця № 55» квартира АДРЕСА_1 належить територіальній громаді в м. Харкові, не приватизована, у житловому приміщенні зареєстровані дві особи ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с.28).

Згідно з відповіддю, наданою Немишлянським ВП ГУ НП в Харківській області 19.07.2017 року ОСОБА_2 1950 р.н. зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 . З заявами чи повідомленнями з питань перешкоджання проживання за вищевказаною адресою не звертався. Також повідомлено, що заява ОСОБА_1 , в якій вона просила прийняти заходи щодо встановлення місцезнаходження її колишнього чоловіка ОСОБА_2 була зареєстрована в ЖЕО №10803 від 05.11.2012 року, за результатами її перевірки було прийнято рішення про відмову у порушенні кримінальної справи (а.с.4).

За даними довідки про звільнення серії ХАР №09905, виданої ОСОБА_2 встановлено, що він відбував покарання в установах Державної кримінально -виконавчої служби в період з 07.04.2004 року по 04 квітня 2011 року, після звільнення прямує за місцем мешкання за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.8).

Згідно з повідомленням Управління Пенсійного фонду України у Фрунзенському районі м. Харкова №16458-13/34 від 21.11.2012 року відповідач перебував на обліку в Пенсійному фонді України з 2012 року. У листопаді 2012 року ОСОБА_2 повідомлено про необхідність з`явитись до УПФУ Фрунзенського району м. Харкова з оригіналами паспорту та ідентифікаційного коду, що він не зробив (а.с.6-7).

За інформацією відділу адресно-довідкового підрозділу ТУ ДМС УДМС України в Харківській області від 04.10.2017 року ОСОБА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 12).

Індустріальним об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України м. Харкова надана відповідь № 13292/1606 від 08.12.2017 року, згідно з якою ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 перебував на обліку та отримував пенсію за віком з 15.04.2011 року по 21.10.2013 року. Виплата пенсії припинена з 01.11.2013 року у зв`язку з тривалою несплатою. Пенсія не отримана в період з 01.04.2013 року но 31.10.2013 року (а.с. 43).

Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Як зазначено у статті 9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, які передбачено законом.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Кожній особі, окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла, яке охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (пункт 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод). Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 року).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у це право (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. theUnitedKingdom), заява № 19009/04, п. 50; рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitsky v.Ukraine») заява № 30856/03, п. 41.

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів.

Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року, справа № 490/12384/16-ц, провадження № 61-37646св18; Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 листопада 2018 року, справа № 760/13113/14-ц, провадження № 61-30912св18.

Вказане відповідає роз`ясненням, наданим судам у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», відповідно до якого у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Спірна квартира належить до комунальної власності територіальної громади міста Харкова, не приватизована, на теперішній час у ній зареєстровані ОСОБА_2 та ОСОБА_1

Матеріали справи не місять належних та допустимих доказів того, що відповідач ОСОБА_2 без поважних причин більше ніж півроку не проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Жодного доказу, який би об`єктивно свідчив про непроживання відповідача у вищезазначеній квартирі більше ніж півроку без поважних причин, позивачем суду не надано. Крім того, доказів того, що відповідач втратив інтерес до спірного житла та не має поважних причин непроживання за місцем реєстрації суду не надано.

Матеріали справи не містять інформацію про причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

Крім того, судом першої інстанції не розглянуто клопотання позивача про виклик свідків, які б могли надати інформацію щодо проживання або відсутності відповідача у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .

За ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать: облік громадян, які відповідно до законодавства потребують поліпшення житлових умов; розподіл та надання відповідно до законодавства житла, що належить до комунальної власності; вирішення питань щодо використання нежилих приміщень, будинків і споруд, що належать до комунальної власності.

З метою реалізації громадянами гарантованого Конституцією України права на житло, комплексного регулювання відносин по забезпеченню громадян, які проживають в місті Харкові, житловими приміщеннями, у тому числі тих, які потребують соціального захисту, здійснення громадського контролю та гласності при встановленні черговості на отримання житлової площі, її розподілу, належного обліку звільненого житла та укріплення законності в галузі житлових відносин рішенням Харківської міської ради від 24.06.2009 № 174/09 затверджено «Тимчасове положення про облік та розподіл житлової площі, що звільняється в місті Харкові».

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю/або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Харківська міська рада сплатила за подачу апеляційної скарги 1152 грн 60 коп., які підлягають стягненню на її користь з позивача.

Керуючись ст. ст. 141,371, 374, п. 4 ч. 3 ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Харківської міської ради - задовольнити.

Заочне рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 25 січня 2018 року - скасувати і ухвалити нове. В задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Харківської міської ради судовий збір в сумі 1152 (тисяча сто п`ятдесят дві) грн 60 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий С.С. Кругова

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук

повний текст постанови складено 21 жовтня 2019 року