№ 199/5359/18
провадження 2/201/1152/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2019 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка А.А.

з секретарем Плевако О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах малолітнього ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа орган опіки та піклування Амур-Нижньодніпровської районної в місті Дніпрі ради про визначення місця проживання неповнолітньої дитини з матірю, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 в інтересах малолітнього ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, 24 липня 2018 року звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 про визначення місця проживання малолітньої дитини з матірю, позовні вимоги не змінювалися, але доповнювалися і уточнювалися. Позивач в своєму позові посилається на те, що з 09 жовтня 2004 року вони з відповідачем перебували в зареєстрованому шлюбі, від цього шлюбу і спільного мешкання мають одну спільну неповнолітню дитину: сина ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1. Сімейні стосунки в них не склалися, в сімї стали виникати непорозуміння, сварки, конфлікти, почалися складнощі, сімя фактично розпалась, відповідач покинув свою сімю. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 04 липня 2018 року їх шлюб було розірвано, рішення набрало законної сили. Після розірвання шлюбу вона з сином мешкають окремо від відповідача, а останній участі в вихованні та утриманні дитини не приймає, усунувся від цього взагалі, будь-якої допомоги їм з дитиною не надає. Позивач звернулася до управління-служби в справах дітей за своїм місцем мешкання з заявою про визначення місця мешкання їх сина з нею, але на виклики до цієї служби відповідач не приходив, мешкає в м. Дніпрі. Відповідач не приймає ніякої участі у вихованні та утриманні своєї неповнолітньої дитини, належного спілкування в них немає. Позивач вважає, що зараз зможе сама захистити цю дитину, забезпечить належну реалізацію прав і свобод цієї дитини. Просила суд ухвалити рішення про місце мешкання їх сина з нею, задовольнивши уточнену позовну заяву в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не зявився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Вказаним і матеріалами справи, на думку суду, позовні вимоги визнав, фактично погодився з ними та викладеними в них обставинами і не заперечував проти задоволення позову і розгляду справи за його відсутності. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаного відповідача відповідно до ст. 223 ЦПК України.

Представник органу опіки та піклування Амур-Нижньодніпровської районної в місті Дніпрі ради в судове засідання не зявився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Вказаним і матеріалами справи, на думку суду, та в письмовому зверненні на адресу суду позовні вимоги визнав, погодився з ними та викладеними в них обставинами повністю і не заперечував проти задоволення позову і розгляду справи за його відсутності; надали письмові пояснення та висновок про доцільність мешкання дитини сторін з позивачкою, вважають обставини позовних вимог правильними і доведеними, підтримавши висновок органу опіки та піклування про можливість задоволення цього позову. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаної третьої особи відповідно до ст. 223 ЦПК України.

Зясувавши думку сторін і третьої особи, перевіривши матеріали справи, оцінивши представлені й добуті докази, суд вважає позовну заяву обгрунтованою і підлягаючою задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Судом в судовому засіданні встановлено, що з 09 жовтня 2004 року сторони ОСОБА_1 і ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі, від цього шлюбу і спільного мешкання мають одну спільну неповнолітню дитину: сина ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1. Сімейні стосунки в них не склалися, в сімї стали виникати непорозуміння, сварки, конфлікти, почалися складнощі, сімя фактично розпалась, відповідача покинув свою сімю. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 04 липня 2018 року їх шлюб було розірвано, рішення набрало законної сили. Після розірвання шлюбу позивач з сином мешкають окремо від відповідача, а останній участі в вихованні та утриманні дитини не приймає, усунувся від цього. Позивач звернулася до управління-служби в справах дітей за своїм місцем мешкання з заявою про визначення місця мешкання їх сина з нею, але на виклики до цієї служби відповідач не приходив, мешкає в м. Дніпрі. Відповідач не приймає ніякої участі у вихованні та утриманні своєї неповнолітньої дитини, належного спілкування в них немає. Позивач вважає, що зараз зможе сама захистити цю дитину, забезпечить належну реалізацію прав і свобод цієї дитини.

Питання місця мешкання їх неповнолітньої дитини під час розлучення вирішено не було, є спір стосовно виховання та утримання дитини, виник спір, який в добровільному порядку не вирішено і мати цієї дитини звернулася з позовом до суду про визначення місця мешкання сина з матірю.

Суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, виходячи з наступного.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Правовідносини, які виникли між сторонами, урегульовані нормами Сімейного кодексу (СК) України.

У відповідності до частин 2-4 статті 150 СК України батьки зобовязані піклуватися про здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Зі змісту положень ч. 4 ст. 155 СК України випливає, що ухилення батьків від виконання батьківських обовязків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Згідно ч. 2 ст. 157 Сімейного кодексу України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. В свою чергу ч. 3 ст. 157 Сімейного кодексу України зобовязує того із батьків, з ким проживає дитина, не чинити перешкод тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та надати можливості брати участь у її вихованні. Ч. 4 ст. 157 Сімейного кодексу України передбачено, що «батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини».

Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, від цього шлюбу і спільного мешкання мають одну спільну неповнолітню дитину: сина ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1. Сімейні стосунки в них не склалися, в сімї стали виникати непорозуміння, сварки, конфлікти, почалися складнощі, сімя фактично розпалась, відповідача покинув свою сімю.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 04 липня 2018 року їх шлюб було розірвано, рішення набрало законної сили. Після розірвання шлюбу позивач з сином мешкають окремо від відповідача, а останній участі в вихованні та утриманні дитини не приймає.

Відповідно до висновку органу опіки та піклування виконкому Амур-Нижньодніпровської районної в місті Дніпрі ради № 5/5-403 від 12 листопада 2018 року вважається доцільним визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 з матірю ОСОБА_1.

Відповідач фактично не виконує свої батьківські обов'язки, передбачені законом та моральними засадами суспільства. Він самоусунулися від будь-якого спілкування з дитиною та її виховання і утримання.

Згідно з ст. 150, 157 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, той із батьків, хто проживає окремо від дитини зобов'язаний брати участь у її вихованні та утриманні. У випадку ухилення батьків від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини вони можуть бути позбавлені батьківських прав (ст. 164 СК України).

З метою найбільш повного та всебічного забезпечення прав та законних інтересів малолітнього ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 позивач вважає за необхідне вирішити питання про визначення місця мешкання сина з нею, з чим погодилися орган опіки та піклування та фактично відповідач.

Згідно із Конвенцією про права дитини, ратифікованою Постановою Верховної Ради від 27 лютого 1991 року держави-учасниці зобовязуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її; благополуччя, беручи до уваги права й обовязки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави - учасниці вживають всіх необхідних законодавчих, адміністративних, соціальних і просвітніх заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань, відсутності піклування чи недбалого і брутального поводження та експлуатації, включаючи сексуальні зловживання, з боку батьків, законних опікунів чи будь-якої іншої особи, яка турбується про дитину.

Оцінюючи досліджені у судовому засіданні докази у їх сукупності, зясувавши обставини справи, ставлення позивача і відповідача до вказаної неповнолітньої дитини, враховуючи їх інтереси та виходячи з того, що мешкання дитини з одним із батьків (а не з обома) або позбавлення батьківських прав, які надані батькам як до досягнення дитиною повноліття так і після цього і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обовязків та нехтують ними щодо дитини, при цьому, приймаючи до уваги те, що позивачем наведено достатньо доказів на підтвердження винної поведінки відповідача або свідомого нехтування ними своїми батьківськими обовязками, суд погоджується з викладеними у позові доводами, у звязку із чим доходить висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Згiдно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр.

Тобто, відповідач повинен довести, що його дiями не було порушено його права або права позивача. Однак, жодних доказiв відповідачем до суду не надано.

Вiдповiдно до ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-які домовленості і зобовязання стосовно відповідача по незаконним (з точки зору відповідача) діям відносно нього стосовно виховання та утримання їх сина, предмета спору, а відповідач цього не довів, можливе твердження відповідача про наявність будь-яких інших зобовязань стосовно позовних вимог є припущенням.

Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було.

Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини та ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, культурного, морального і соціального розвитку. Також, згідно з ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей, умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.

Відповідно до ч. 10 ст. 7 Сімейного кодексу України, кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню повністю.

Не може суд прийняти до уваги можливу незгоду відповідача з певними положеннями позову, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджена. Позовні вимоги уточнювалися, зустрічні вимоги не заявлено.

Позивач при подачі позову сплатила судовий збір, отже вказаний судовий збір також потрібно стягнути з відповідача.

При таких обставинах суд вважає можливим позовну заяву задовольнити та визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2, Україна, громадянина України разом з матірю (позивачем) ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, громадянка України за її місцем мешкання: на цей час це квартира АДРЕСА_1, а також стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 сплачений при подачі позову судовий збір в сумі 704 грн. 80 коп..

Таким чином позовні вимоги про визначення місця мешкання малолітньої дитини в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону і підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 15, 16, 55, 60 ЦК України, ст. 7, 109, 150, 153, 155, 157, 164, 165, 180 Сімейного кодексу України, ст. 27 Конвенції ООН про права дитини та ст. 8, 12 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву задовольнити.

Визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2, Україна, громадянина України разом з матірю (позивачем) ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, громадянка України за її місцем мешкання: на цей час це квартира АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 сплачений при подачі позову судовий збір в сумі 704 грн. 80 коп..

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення складено 22 березня 2019 року.

Суддя