ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6453/19 Справа № 184/2535/18 Суддя у 1-й інстанції - Гукова Р. М. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів : Барильської А.П., Зубакової В.П.

секретаря судового засідання- Євтодій К.С.

сторони:

позивач-Приватне акціонерне товариство Виробничо-комерційна фірма «Херсонвинпром»

відповідач- ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за апеляційною скаргою позивача Приватне акціонерне товариство Виробничо-комерційна фірма «Херсонвинпром» на рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 11 квітня 2019 року, ухваленого суддею Гуковою Р.М. в м.Орджонікідзе, Дніпропетровської області, повний текст судового рішення складено 16 квітня 2019 року, -

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2018 року позивач, Приватне акціонерне товариство Виробничо-комерційна фірма «Херсонвинпром» звернувся в Орджонікідзевський міський суд Дніпропетровської області з позовом до відповідача ОСОБА_1 про повернення безпідставно набутого майна, а саме грошових коштів в сумі 87 683,00 грн.

В обґрунтування позову, підтриманого повноважним представником, посилається на те, що відповідач в період з 07 липня 2013 року по 09 вересня 2013 року без достатніх правових підстав отримала грошові кошти підприємства у розмірі 87 683 грн. та не повернула їх. Вказані обставини були встановлені рішенням Орджонікідзевського міського суду від 28.12.2016 року, яке набрало законної сили. Враховуючи вказані обставини, позивач був змушений звернутися за захистом свого порушеного права на підставі ст.1212 ЦК України.

РішеннямОрджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 11 квітня 2019 року відмовлено у задоволенні позовних вимог Приватного акціонерного товариства Виробничо-комерційна фірма «Херсонвинпром» до відповідача ОСОБА_1 про повернення безпідставно набутого майна.

Позивач, не погоджуючись з ухваленим судовим рішенням подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, ставить питання про його скасування та ухвалення нового рішення про повне задоволення позовних вимог та стягненні з відповідача, понесених судових витрат.

Скаржник зазначає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки рішенню Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 28 грудня 2016 року у справі №184/1233/16-ц, (не визначив його преюдиційність), яке набрало законної сили і яким встановлені певні обставини, пов`язані із розглядом даної справи. Зокрема зазначає, що цим рішенням встановлено, що грошові кошти, відповідно до розрахунково-касових ордерів були видані не відповідачу ОСОБА_2 , а зовсім іншій особі, а саме ОСОБА_1 , що посилання представника позивача на те, що ОСОБА_1 була довіреною особою у відповідача ОСОБА_2 і отримувала кошти саме для нього, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду. Вказує, що суд першої інстанції не з`ясував обставин справи, а саме: чи виконувала відповідач ОСОБА_1 трудові обов`язки під час зняття грошових коштів підприємства за дорученням в період з 07.07.2013 по 09.09.2013 року, чи нанесла відповідач збитки підприємству в розумінні ст.ст.130-137 КЗпП України.

Скаржник вказує, що суд встановив, що між позивачем і відповідачем виникли трудові правовідносини, а не цивільні, тільки з тих підстав, що ОСОБА_1 працює на підприємстві на посаді менеджера, залишивши поза увагою той факт, що отримання нею грошових коштів з банку за довіреністю не входить до її трудових обов`язків, вважає, що судом не доведено виникнення між сторонами трудових правовідносин, а не цивільних. Також, зазначає, що суд встановив той факт, що відповідач нанесла підприємству шкоду, заподіяну внаслідок порушення трудових обов`язків, але не встановив, якими доказами це підтверджується, хоча і звернув увагу на те, що за шкоду заподіяну внаслідок порушення трудових обов`язків, представник несе відповідальність перед підприємством, з яким перебуває у трудових відносинах.

Позивач вказує на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, а саме неврахування того, що відповідач ОСОБА_1 під час отримання грошових коштів з банківської установи діяла від підприємства на підставі довіреності, що суд розглянув справу, вийшовши за межі позовних вимог. Наголошує на тому, що матеріали справи не містять будь якого доказу, який би підтверджував, що ОСОБА_1 під час отримання грошових коштів і не повернення їх підприємству, порушила трудові обов`язки (догана або звільнення), натомість суд першої інстанції в якості доказу порушення відповідачем трудової дисципліни, прийняв два факти - не повернення грошей та офіційне працевлаштування на підприємстві, що є грубим порушенням норм процесуального права, а саме ч.2 ст.78 ЦПК України.

У відзиві на апеляційну скаргу позивача, відповідач ОСОБА_1 , просить оскаржуване судове рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача ОСОБА_3 . який підтримав доводи апеляційної скарги та просив їх задовольнити з наведених у скарзі підстав, відповідача ОСОБА_1 та її представника-адвоката Шаврову Н.М., які кожна окремо заперечували проти задоволення апеляційної скарги позивача з викладених у відзиві на апеляційну скаргу підстав, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не може бути задоволена, з наступних підстав.

Судом встановлено та не заперечувалось представником позивача, ПАТ Виробничо-комерційна фірма «Херсонвинпром», що відповідач ОСОБА_1 з 2011 року по теперішній час перебуває в трудових відносинах з позивачем, що підтверджується Формою ОК-7 реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, виданою Пенсійним фондом України (а.с.60).

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову позивачу у задоволенні його позовних вимог до ОСОБА_1 про повернення безпідставно набутого майна, а саме грошових коштів в сумі 87 683, 00 грн., що позивачем невірно обраний спосіб захисту порушеного права.

Колегія суддів у повному обсязі погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

За вимогами ст.ст.263,264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, ;що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобовязаний зясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обовязково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Суд першої інстанції додержався наведених вище норм закону та ухвалив законне і обґрунтоване судове рішення.

Відповідно до ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За вимогами ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідне для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Нормами ст.12 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно зі статтями11,15 ЦК України цивільні права й обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміються закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст.16 ЦК України.

Особа, право якої порушено, може скористатися не любим, а цілком конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. За змістом зазначеної норми цивільного права, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до частини першої статей 1, 6 та 11 ЦК України наявність або відсутність прав та обов`язків сторін, їх обсяг, припинення, зміна або виникнення прав і обов`язків учасників правовідносин встановлюються та регулюються нормами матеріального права й договором.

Установлюючи наявність, відсутність або припинення правовідносин між сторонами цивільного спору, визначаючись із видом цих правовідносин і з обсягом прав та обов`язків сторін у цих правовідносинах, установлюючи фактичні обставини справи щодо правовідносин сторін спору, суди повинні виходити з положень норми матеріального права, яка регулює зазначені правовідносини, та, вирішуючи спір, повинні встановити всі фактичні обставини справи, що мають значення для правильного вирішення спору, та які зазначені у нормі матеріального права, яка регулює ці правовідносини.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55,124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8,9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 12 червня 2013 року у справі №6-32цс13.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції вірно виходив з того, що правовідносини, що виникли між сторонами по справі є трудовими, а не цивільними та регулюються нормами КЗпПУ, оскільки, як встановлено судом і не заперечується сторонами, відповідач ОСОБА_1 з 2011 року і по теперішній час перебуває в трудових відносинах з позивачем, у зв`язку із чим вимога про повернення безпідставно набутого майна на підставі норм цивільного Кодексу України, а не норм Кодексу законів про працю, які регулюють трудові правовідносини, є невірно обраним позивачем способом захисту свого порушеного права.

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», роз`яснено, що за шкоду, заподіяну внаслідок порушення трудових обов`язків, працівник несе відповідальність перед підприємством (установою, організацією), з яким перебуває в трудових відносинах.

Загальні правила щодо матеріальної відповідальності працівників визначаються главою ІХ КЗпП України, Положенням про матеріальну відповідальність робочих і службовців за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації, затвердженим Указом Президії Верховної Ради СРСР від 13 липня 1976 року.

Зазначені норми матеріального права визначають як підстави й умови покладення матеріальної відповідальності на працівників (стаття 130 КЗпП України, розділ І Положення), так і розмір такої матеріальної відповідальності (статті 132-135 КЗпП України, розділи ІІ-ІV Положення).

Відповідно до положень статті 137 КЗпП України суд при визначенні розміру шкоди, що підлягає покриттю, крім прямої дійсної шкоди, враховує ступінь вини працівника і ту конкретну обстановку, за якої шкоду було заподіяно.

Разом з тим, відповідно до ст.49 ЦПК України, суд позбавлений процесуальної можливості самостійно змінювати предмет чи підставу позовних вимог.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги про те, що суд належним чином не проаналізував змісту позовної заяви та доказів, наданих позивачем є безпідставними.

Інші доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367,369,374,376,381,382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача Приватного акціонерного товариствоа Виробничо-комерційна фірма «Херсонвинпром» залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 11 квітня 2019 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 21 жовтня 2019 року.

Головуючий:

Судді: