Провадження № 4-с/761/86/2019
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2019 року Шевченківський районний суд м.Києва у складі:

головуючого судді: Пономаренко Н.В.,

за участю секретаря: Малашевського О.В.,

розглянувши відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві скаргу Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-Західна залізниця» на дії головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нідченко Дмитра Євгеновича, заінтересована особа: Акціонерне товариство «Догуш Іншаат ве Тіджарет А.Ш.»,

в с т а н о в и в :

15.01.2019 року ДТГО «Південно-Західна залізниця» звернулось до суду зі скаргою, згідно з якою просить суд: визнати дії головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нідченко Д.Є. щодо відмови повернути (згідно заяви про виправлення недоліків в якій скаржник повідомляє про технічну помилку і просить замінити: «припинення» на «повернення» а.с.39-40) виконавче провадження ВП №57254657 неправомірними; зобов'язати головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нідченко Д.Є. винести постанову про припинення виконання ухвали Шевченківського районного суду м.Києва від 17.09.2015 року у справі №761/22804/15-ц, якою визнано та надано дозвіл на примусове виконання на території України Остаточного арбітражного рішення Міжнародного арбітражного суду Міжнародної торгової палати від 06.09.2013 року у справі №17208/GZ/MHM.

Скарга обґрунтована тим, що в межах виконавчого провадження №57254657 з примусового виконання виконавчого листа №761/22804/15-ц, виданого 03.02.2017 року Шевченківським районним судом м.Києва про визнання та надання дозволу на примусове виконання на території України остаточного арбітражного рішення Міжнародного арбітражного суду Міжнародної торгової палати від 06.09.2013 року в справі № 17208/GZ/MHM, а також видання виконавчого листа про стягнення з ДТГО «Південно-Західна залізниця» на користь АТ «Догуш Іншаат ве Тіджарет А.Ш.» заборгованості, 3 % річних, витрат на арбітраж, юридичних та інших витрат в загальному розмірі 612755746,50 грн., 09.11.2018 року державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України було винесено постанову про арешт майна боржника, якою накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно ДТГО «Південно-Західна залізниця».

При цьому, оскільки відповідно до ст.1 Закону України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна» звернення стягнення на майно ДТГО «Південна-Західна залізниця» заборонено, 20.11.2018 року заявником через канцелярію Міністерства юстиції України було подано заяву про припинення виконавчого провадження на підставі п.9 ч.1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Разом з тим, заявник вказує, що 18.12.2018 року під час ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження, його представником було безпосередньо отримано відповідь на вищенаведену заяву, зі змісту якої вбачається, що головним державним виконавцем не повернуто виконавчий документ стягувачу.

В свою чергу, на думку заявника, наразі існують всі підстави для повернення виконавчого документу стягувачу на підставі п.9 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», а примусове виконання виконавчого листа Шевченківського районного суду м.Києва від 03.02.2017 року у справі №761/22804/15-ц буде мати протизаконний характер, не відповідатиме основним засадам виконавчого провадження і може призвести до неповоротних наслідків у вигляді завдання ДТГО «Південно-Західна залізниця» збитків на суму 612 755 746,50 грн.

Ухвалою від 21.01.2019 року скаргу було залишено без руху та надано заявнику строк для усунення недоліків.

06.02.2019 року представником заявника було усунуто недоліки, зазначені в ухвалі від 21.01.2019 року.

Ухвалою від 11.02.2019 року скаргу призначено до розгляду в судовому засіданні.

05.03.2019 року до суду надійшла заява представника АТ «Догуш Іншаат ве Тіджарет А.Ш.» про залишення скарги без розгляду з підстав, передбачених п.4 ч.1 ст. 257 ЦПК України.

05.03.2019 року до суду надійшли заперечення представника АТ «Догуш Іншаат ве Тіджарет А.Ш.» на скаргу, згідно з якими заінтересована особа просить відмовити в задоволенні скарги в повному обсязі, посилаючись на те, що, оскільки на виконанні ВПВР Департаменту ДВС МЮ України перебуває судове рішення про стягнення з боржника грошових коштів та жодним чином не стосується звернення стягнення на його майно, тому в даному випадку відсутні правові підстави для застосування до боржника положень Закону України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна» та винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених п.9 ч.1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».

В судовому засіданні, яке відбулося 06.03.2019 року, суд, не виходячи до нарадчої кімнати, задовольнив клопотання державного виконавця Нідченка Д.Є. про долучення до матеріалів справи відзиву на скаргу. Як вбачається зі змісту вказаного відзиву, державний виконавець просить відмовити в задоволенні скарги з підстав того, що примусова реалізація майна у виконавчому провадженні №57254657 не здійснюється.

Ухвалою від 06.03.2019 року в задоволенні клопотання представника АТ «Догуш Іншаат ве Тіджарет А.Ш.» про залишення скарги без розгляду відмовлено.

Представник заявника в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав та просив задовольнити.

Державний виконавець та представник заінтересованої особи в судовому засіданні щодо задоволення скарги заперечували в повному обсязі з підстав, викладених у запереченнях та відзиві.

Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, щов межах виконавчого провадження №57254657 з примусового виконання виконавчого листа №761/22804/15-ц, виданого 03.02.2017 року Шевченківським районним судом м.Києва про визнання та надання дозволу на примусове виконання на території України остаточного арбітражного рішення Міжнародного арбітражного суду Міжнародної торгової палати від 06.09.2013 року в справі № 17208/GZ/MHM, а також видання виконавчого листа про стягнення з ДТГО «Південно-Західна залізниця» на користь АТ «Догуш Іншаат ве Тіджарет А.Ш.» заборгованості, 3 % річних, витрат на арбітраж, юридичних та інших витрат в загальному розмірі 612755746,50 грн., 09.11.2018 року головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нідченко Д.Є. було винесено постанову про арешт майна боржника, якою накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно ДТГО «Південно-Західна залізниця».

Як вбачається з наявних в матеріалах справи копій матеріалів виконавчого провадження, 20.11.2018 року представник ДТГО «Південно-Західна залізниця» звернувся до Відділу примусового виконання рішення Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України з заявою про припинення виконавчого провадження №57254657 на підставі п.9 ч.1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».

При цьому, як встановлено в судовому засіданні, 18.12.2018 року заявником було отримано лист Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про відсутність підстав для задоволення вказаної заяви боржника, оскільки примусова реалізація майна у виконавчому провадженні №57254657 не здійснюється.

Звертаючись зі скаргою до суду, заявник, як на підставу для її задоволення, посилався те, що, оскільки відповідно до ст.1 Закону України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна» звернення стягнення на майно ДТГО «Південна-Західна залізниця» заборонено, існують всі підстави для повернення виконавчого документу стягувачу на підставі п.9 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», а примусове виконання виконавчого листа Шевченківського районного суду м.Києва від 03.02.2017 року у справі №761/22804/15-ц буде мати протизаконний характер, не відповідатиме основним засадам виконавчого провадження і може призвести до неповоротних наслідків у вигляді завдання ДТГО «Південно-Західна залізниця» збитків на суму 612 755 746,50 грн.

Так, відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України «Про виконавче провадження», ст. 5 якого встановлено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Як передбачено ч.ч.1, 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов'язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

При цьому, відповідно до п.9 ч.1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу, якщо законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

В свою чергу, відповідно до ст. 1 Закону України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна» встановлено мораторій на застосування примусової реалізації майна державних підприємств та господарських товариств, у статутних капіталах яких частка держави становить не менше 25 відсотків (далі - підприємства), до вдосконалення визначеного законами України механізму примусової реалізації майна. Дія мораторію, встановлена частиною першою цієї статті, не поширюється на застосування примусової реалізації майна (за виключенням об'єктів, що відповідно до закону не підлягають приватизації, а також підприємств, перед якими у держави є підтверджена в установленому порядку заборгованість з відшкодування різниці в тарифах на теплову енергію та послуги з опалення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню) для погашення заборгованості перед Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України» та її дочірніми підприємствами, що здійснювали постачання природного газу на підставі ліцензії.

Крім того, статтею 2 Закону України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна» визначено, що для цілей цього Закону під примусовою реалізацією майна підприємств розуміється відчуження об'єктів нерухомого майна та інших основних засобів виробництва, що забезпечують ведення виробничої діяльності цими підприємствами, а також акцій (часток, паїв), що належать державі в майні інших господарських товариств і передані до статутних капіталів цих підприємств, якщо таке відчуження здійснюється шляхом: звернення стягнення на майно боржника за рішеннями, що підлягають виконанню Державною виконавчою службою, крім рішень щодо виплати заробітної плати та інших виплат, що належать працівнику у зв'язку із трудовими відносинами, та рішень щодо зобов'язань боржника з перерахування фондам загальнообов'язкового державного соціального страхування заборгованості із сплати внесків до цих фондів, яка виникла до 1 січня 2011 року, та з перерахування органам Пенсійного фонду України заборгованості із сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, виконавче провадження №57254657 відкрито з метою примусового виконання виконавчого листа № 761/22804/15-ц, виданого 03.02.2017 року Шевченківським районним судом м.Києва, щодо визнання та надання дозволу на примусове виконання на території України остаточного арбітражного рішення Міжнародного арбітражного суду Міжнародної торгової палати від 06.09.2013 року в справі № 17208/GZ/MHM, а також видання виконавчого листа про стягнення з ДТГО «Південно-Західна залізниця» на користь АТ «Догуш Іншаат ве Тіджарет А.Ш.» заборгованості в загальному розмірі 612755746,50 грн.

При цьому, посилання скаржника на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 27.04.2018, прийнятої за результатами перегляду ухвали суду від 17.09.2015, якою видано виконавчий лист - за нововиявленими обставинами і якою відмовлено АТ «Догуш Іншаат ве Тіджарет А.Ш.» у задоволенні клопотання про надання дозволу на примусове виконання на території України Остаточного арбітражного рішення Міжнародного арбітражного суду Міжнародної торгової палати від 06.09.2013 у справі № 17208/GZ/MHM, - в даному випадку не має значення для вирішення скарги по суті заявлених вимог, оскільки не стосується підстав даної скарги, а також в матеріалах справи відсутнє підтвердження щодо набрання ухвалою від 27.04.2018 законної сили.

Тобто, враховуючи, що на виконанні у ВПВР Департаменту ДВС МЮ України перебуває судове рішення про стягнення з боржника грошових коштів, яке жодним чином не стосується звернення стягнення на його майно, тому, в даному випадку, відсутні правові підстави для застосування положень Закону України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна» та винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу з підстави, передбаченої п.9 ч.1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Водночас, у відповідності до вимог ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Також, як зазначено в ч. 3 ст. 451 ЦПК України, якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Таким чином, з огляду на те, що державний виконавець, відмовляючи у припиненні виконавчого провадження, діяв у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження» та в межах своїх повноважень, суд прийшов до висновку, що скарга Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-Західна залізниця» на дії головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нідченко Дмитра Євгеновича, заінтересована особа: Акціонерне товариство «Догуш Іншаат ве Тіджарет А.Ш, - задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 3, 4, 12, 13, 76-82, 259-261, 268, 352-355, 447-451 ЦПК України, Законом України «Про виконавче провадження», суд

у х в а л и в :

в задоволенні скарги Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-Західна залізниця» на дії головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нідченко Дмитра Євгеновича, заінтересована особа: Акціонерне товариство «Догуш Іншаат ве Тіджарет А.Ш.» - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду через Шевченківський районний суду міста Києва протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повний текст ухвали суду не був вручений у день її проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду, якщо апеляційна скарга подана протягом п'ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення зазначених вище строків, або після перегляду ухвали в апеляційному порядку, якщо її не скасовано.

Повний текст ухвали складено 11.03.2019 року.

Суддя :