ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

Справа № 644/4645/17

провадження № 22ц/818/401/19

19 березня 2019 року

м. Харків

Харківський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого - Сащенко І.С.

суддів - Коваленко І.П., Овсяннікової А.І.,

за участю секретаря - Литвин О.Б.,

учасники справи:

боржник - ОСОБА_1,

стягувач - ОСОБА_2,

особа, дії якої оскаржуються - Міжрайонний відділ державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах міста Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області,

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 05 липня 2018 року (суддя Матвієвська Г.В. )

по справі за скаргою ОСОБА_1 про визнання дій державного виконавця неправомірними та зобов'язання вчинити дії, заінтересовані особи: ОСОБА_2, Міжрайонний відділ державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах міста Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області,

встановив:

В липні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою, в якій просила: визнати неправомірними дії державного виконавця Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби міста Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області щодо прийняття до виконання виконавчого листа №644/323/15-ц, виданого 19.02.2016 року Орджонікідзевським районним судом м. Харкова та винесення постанови про відкриття виконавчого провадження від 08.11.2016 року; скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження від 08.11.2016 року у виконавчому провадженні № 52841393 по примусовому виконанню виконавчого листа №644/323/15-ц, виданого 19.02.2016 року Орджонікідзевським районним судом м. Харкова; зобов'язати державного виконавця Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби міста Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області вжити заходів, передбачених ЗУ «Про виконавче провадження» щодо відновлення її прав, порушених діями державного виконавця Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби міста Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області.

В обґрунтування скарги зазначала, що на примусовому виконанні Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби міста Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області знаходиться виконавче провадження № 52841393 з примусового виконання виконавчого листа № 644/323/15-ц, виданого 19.02.2016 року Орджонікідзевським районним судом м. Харкова про стягнення солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суми боргу в розмірі 444 096,32 грн. Після ознайомлення її представника з матеріалами виконавчого провадження №52841393 ОСОБА_1 стало відомо про те, що державний виконавець під час прийняття рішення про винесення постанови про відкриття виконавчого провадження №52841393 від 08.11.2016 року з примусового виконання виконавчого листа № 644/323/15-ц, виданого 19.02.2016 року Орджонікідзевським районним судом м. Харкова діяв з порушенням приписів Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, що діяла станом на 08.11.2016 року.

Про порушення діями державного виконавця своїх прав заявник ОСОБА_1 дізналася лише 25.07.2017 року після того, як її представник ознайомилася з матеріалами виконавчого провадження № 52841393.

Зазначала, що до заяви про прийняття виконавчого документа до виконання стягувачем не було додано оригінал виконавчого документа, а тому залишається незрозумілим, яким чином оригінал виконавчого документа «потрапив» до державного виконавця.

Вказувала, що з самого виконавчого документа вбачається щонайменше дві невідповідності вимогам до виконавчого документа, закріпленим у ч. 1 ст. 4 ЗУ «Про виконавче провадження», що було підставою для повернення виконавчого документа стягувачу органом без прийняття його до виконання - дата народження боржника, яка є обов'язковим реквізитом виконавчого документа, написана від руки олівцем, а дата набрання рішенням законної сили зазначена невірно.

В заяві стягувача від 03.11.2016 року за вх. № 7878 не міститься жодного обґрунтування вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, тоді як на території Індустріального (до 2016 року - Орджонікідзевського) району м. Харкова у встановленому законом порядку не зареєстроване ні місце проживання чи перебування боржника, ні місце роботи боржника або місцезнаходження майна боржника, а тому у державного виконавця були у наявності підстави для повернення виконавчого документа без прийняття його до виконання, оскільки виконавчий документ пред'явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю.

ОСОБА_1 та її представник у судове засідання не з'явились.

ОСОБА_2 та його представник проти задоволення скарги заперечували.

Представник заінтересованої особи - державний виконавець Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області Звездін В.В. у задоволенні скарги просив відмовити.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 05 липня 2018 року скаргу ОСОБА_1 задоволено. Постановлено визнати неправомірними дії державного виконавця Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби міста Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області (з 03.07.2017 року - Міжрайонний відділ державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області), які полягають у прийнятті до виконання виконавчого листа №644/323/15-ц, виданого 19.02.2016 року Орджонікідзевським районним судом м. Харкова та винесення постанови про відкриття виконавчого провадження № 52841393 від 08.11.2016 року; скасовано постанову про відкриття виконавчого провадження від 08.11.2016 року у виконавчому провадженні № 52841393 по примусовому виконанню виконавчого листа № 644/323/15-ц, виданого 19.02.2016 року Орджонікідзевським районним судом м. Харкова; зобов'язано державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області вжити заходів, передбачених Законом України «Про виконавче провадження», щодо поновлення порушених діями державного виконавця прав ОСОБА_1

Ухвала мотивована тим, що до заяви про прийняття виконавчого документа до виконання стягувачем не було додано оригінал виконавчого документа, а з самого виконавчого документа вбачається щонайменше дві невідповідності вимогам до виконавчого документа, закріпленим у ч. 1 ст. 4 ЗУ «Про виконавче провадження», що було підставою для його повернення стягувачу без прийняття його до виконання. Крім того, виконавчий документ було пред'явлено стягувачем не за місцем проживання чи перебування боржника, не за місцем роботи боржника або місцезнаходження майна боржника, що є окремою підставою для повернення виконавчого документа без прийняття його до виконання.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить ухвалусуду першої інстанції скасувати та прийняти нову, якою у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовити.

Апеляційна скарга мотивована неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи; порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що суд порушив норми процесуального права, позбавивши стягувача та його представника права давати пояснення, заявляти клопотання, не дав слово у судових дебатах. Крім того, суд не звернув уваги на те, що скарга в порушення ст.449 ЦПК України була подана боржником до суду через 9 місяців після відкриття виконавчого провадження. Дані про те, коли ОСОБА_1 дізналась про порушення свого права суд не перевірив та не з'ясував причин поважності пропуску процесуального строку. Дії державного виконавця вважає законними, про що були надані пояснення представником виконавчої служби у судовому засіданні.

Правом на подання відзиву на апеляційну скаргу інші учасники справи не скористались.

В судове засідання апеляційного суду ОСОБА_1 не з'явилася, судом направлялись судові повістки-повідомлення на адреси, зазначені в скарзі та апеляційній скарзі.

Проте, багаточисленні судові повістки-повідомлення повернулись із відмітками «повернуто за закінченням встановленого строку зберігання» або «інші підстави, що не дали змоги виконати обов'язки щодо пересилання поштового відправлення».

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Правосуддя має бути швидким. Тривала невиправдана затримка процесу практично рівнозначна відмові в правосудді. (Рішення Суду у справі Жоффр де ля Прадель проти Франції від 16.12.1992 р., (Judgement of ECHR of 16 December 1992 De Geouffre de la Pradelle v. France // Series A N 253- В).

З цього приводу прецедентними є також рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28 жовтня 1998 року та «Креуз проти Польщі» від 19 червня 2001 року. У вказаних рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Перебіг строків судового розгляду у цивільних справах починається з часу надходження позовної заяви до суду, а закінчується ухваленням остаточного рішення у справі, якщо воно не на користь особі (справа «Скопелліті проти Італії» від 23 листопада 1993 року), або виконанням рішення, ухваленого на користь особи (справа «Папахелас проти Греції» від 25 березня 1999 року).

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи «Федіна проти України» від 02 вересня 2010 року, «Смірнова проти України» від 08 листопада 2005 року, «Матіка проти Румунії» від 02 листопада 2006 року, «Літоселігіс Проти Греції» від 05 лютого 2004 року та інші).

З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_1 не отримує жодних процесуальних документів, «Центр надання правової допомоги та захисту прав власності», який представляв її інтереси в суді першої інстанції, представництво в суді апеляційної інстанції не здійснює ( а.с. 167 )

Судова колегія зазначає, що поведінка ОСОБА_1 свідчить про зловживання процесуальними правами, що є неприпустимим відповідно до ст. 44 ЦПК України та суперечить основним засадам цивільного судочинства та практиці Європейського суду з прав людини, в тому числі щодо розгляду справи у розумні строки, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Отже, з урахуванням наведеного вище, колегія дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги у відсутність скаржниці ОСОБА_1

Вислухавши доповідь судді, пояснення учасників справи, вивчивши апеляційну скаргу та матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

У відповідності до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам ухвала суду не відповідає.

Встановлено, що на примусовому виконанні Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби міста Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області (з 03.07.2017 року - Міжрайонний відділ державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області) знаходиться виконавче провадження № 52841393 з примусового виконання виконавчого листа № 644/323/15-ц, виданого 19.02.2016 року Орджонікідзевським районним судом м. Харкова про стягнення солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суми боргу в розмірі 444 096,32 грн.

03.11.2016 року за вх. № 7878 ОСОБА_2 звернувся до Орджонікідзевського ВДВС м. Харкова ГТУЮ у Харківській області з заявою, якою просив прийняти на виконання виконавчий лист про стягнення суми боргу з гр. ОСОБА_1, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (мешкає вул. АДРЕСА_2) на його користь.

Постановою державного виконавця Звездіна В.В. від 08.11.2016 року на підставі заяви стягувача від 03.11.2016 року за вх. № 7878 було відкрито виконавче провадження № 52841393.

Відповідно до положень п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ст. 18 ЦПК України однією з основних засад судочинства є обов'язковість рішень суду.

Статтею 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до ст. 1 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404- VIII), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього закону, а також рішеннями, які відповідно до цього закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно ч. 1 ст. 5 Закону, примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Статтею 447 ЦПК України визначено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до вимог ст. 26 Закону виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

У ч. 1 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження», який діяв на час прийняття оскаржуваної постанови державного виконавця, встановлені вимоги до виконавчого документа. Зокрема, у виконавчому документі зазначаються:

1) назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище, ім'я, по батькові та посада посадової особи, яка його видала;

2) дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ;

3) повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім'я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи;

4) ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стягувача та боржника (для юридичних осіб - за наявності);

5) резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень;

6) дата набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню);

7) строк пред'явлення рішення до виконання.

У виконавчому документі можуть зазначатися інші дані (якщо вони відомі суду чи іншому органу (посадовій особі), що видав виконавчий документ), які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення, зокрема реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) боржника (для фізичних осіб - платників податків), місце роботи боржника - фізичної особи, місцезнаходження майна боржника, реквізити рахунків стягувача і боржника, номери їх засобів зв'язку та адреси електронної пошти.

У частині 4 цієї ж статті встановлені підстави повернення виконавчого документа стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред'явлення, зокрема, якщо виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону; виконавчий документ пред'явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю.

Таким чином, посилання ОСОБА_1 на те, що виконавчий лист не відповідає вимогам закону, є безпідставним, оскільки дата народження боржника у виконавчому документі зазначається за наявності такої інформації, а отже не є обов'язковою.

Щодо дати набрання рішенням законної сили, зазначеної у виконавчому листі, слід зауважити, що наявність такого реквізиту не оспорюється, а обов'язок державного виконавця перевіряти її правильність законом не встановлений, тому можливість повернення виконавчого документа стягувачу у зв'язку із виявленням у ньому помилки відсутня.

Крім того відповідно до ст.4 Закону у разі невідповідності виконавчого документа вимогам, передбаченим цією статтею, право звернутися до суду чи іншого органу (посадової особи), що видав виконавчий документ, щодо приведення його у відповідність із зазначеними вимогами надається стягувачу.

Згідно положень ст. 432 ЦПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню.

Таким чином, ОСОБА_1 не позбавлена можливості звернутися до суду із відповідною заявою з метою захисту своїх прав та інтересів.

Що стосується відсутності у заяві стягувача реквізитів виконавчого листа, номеру справи та ін., то обов'язковість цих даних законом не вимагається.

Натомість у ч.3 ст. 26 Закону України передбачено, що у заяві про примусове виконання рішення стягувач має право зазначити відомості, що ідентифікують боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення (рахунок боржника, місце роботи чи отримання ним інших доходів, конкретне майно боржника та його місцезнаходження тощо), рахунки в банківських установах для отримання ним коштів, стягнутих з боржника, а також зазначає суму, яка частково сплачена боржником за виконавчим документом, за наявності часткової сплати.

У відповідності із вказаними нормами стягувачем було вказано відоме йому місце проживання ОСОБА_1 АДРЕСА_2, тому доводи про пред'явлення виконавчого листа не за місцем його виконання на увагу не заслуговують.

Відповідно до ст. 24 вищевказаного закону виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, належить стягувачу.

Місце фактичного проживання ОСОБА_1 АДРЕСА_2 підтверджено, крім іншого, протоколом допиту свідка від 12.06.2015 року, проведеним ст. слідчим Орджонікідзевського РВ ХМУ ГУ МВС України в кримінальному провадженні №0001165 ( а.с. 145 - 146 ).

ОСОБА_2 скористався правом вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, а державний виконавець мав всі підстави для винесення постанови про відкриття виконавчого провадження за заявою стягувача.

Таким чином, державний виконавець при прийнятті рішення про відкриття виконавчого провадження діяв в межах наданих йому повноважень, порушень закону встановлено не було, тому передбачених законом підстав для задоволення скарги ОСОБА_1 не вбачається.

Відповідно до ч. 3 ст. 451 Цивільного процесуального кодексу України, якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Суд першої інстанції в повному обсязі не перевірив доводи заявника щодо порушень державним виконавцем своїх обов'язків під час проведення виконавчих дій та дав неправильну оцінку доказам, зібраним по справі.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що аргументи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи, а тому ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню, адже вона постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 05 липня 2018 року - скасувати.

Скаргу ОСОБА_1 про визнання дій державного виконавця неправомірними та зобов'язання вчинити дії, заінтересовані особи: ОСОБА_2, Міжрайонний відділ державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах міста Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області - залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 20 березня 2019 року.

Головуючий І.С. Сащенко

Судді А.І. Овсяннікова

І.П. Коваленко