Справа № 152/1300/18
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

14 березня 2019 року м. Шаргород

Шаргородський районний суд Вінницької області у складі:

головуючого Войнаровського І.В.,

за участі:

секретаря Одудовського С.В.,

позивача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Перепільчинецької сільської ради Шаргородського району Вінницької області про визнання права власності в порядку спадкування за законом, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору приватне підприємство «Маяк», ОСОБА_2, ОСОБА_3,

у с т а н о в и в :

У вересні 2018 року ОСОБА_1 (далі позивач) звернулася до суду із позовною заявою до Перепільчинецької сільської ради Шаргородського району Вінницької області (далі - відповідач) про визнання права власності в порядку спадкування за законом, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - приватне підприємство «Маяк», ОСОБА_2, ОСОБА_3.

Зазначила, що народилась 06 січня 1959 року в с. Перепільчинці Шаргородського району Вінницької області. Її батьками були ОСОБА_4 та ОСОБА_5.

Її двоюрідний брат ОСОБА_6 помер 09 червня 2000 року, про що зроблено відповідний запис у актовій книзі реєстрації смертей.

Після смерті двоюрідного брата відкрилась спадщина, яка була фактично прийнята позивачем, про що свідчать відповідні довідки сільської ради, які містяться в додатках до позовної заяви. До складу спадщини ввійшли право на земельну частку (пай), що розташовані на території Перепільчинецької сільської ради Шаргородського району Вінницької області, площею 1,29 умовних кадастрових гектарів та майновий пай члена КСП «Перемога» в розмірі 1572,14 грн або 0,131 відсотка.

27 березня 2018 року позивач звернулась до Шаргородської державної нотаріальної контори Вінницької області з метою отримання свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті двоюрідного брата ОСОБА_6, однак останній у видачі свідоцтва відмовлено, оскільки вона не підлягає ні під яку чергу спадкування.

Посилаючись на те, що вказане майно належало спадкодавцю, а позивач бажає його успадкувати, просить визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом на земельну частку (пай), площею 1,29 умовних кадастрових гектарів, що знаходиться на території Перепільчинецької сільської ради Шаргородського району Вінницької області, що належала ОСОБА_6 на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ВН № 014083, зареєстрований за № 83 від 04 липня 1996 року та майновий пай члена КСП «Перемога», реорганізованого у ПП «Маяк», в сумі 1572,14 грн або 0,131 відсотка на підставі сертифікату серії ВІ XXVI № 016956 в порядку спадкування за законом після смерті 09 червня 2000 року ОСОБА_6.

Позивач у судовому засіданні позовну заяву підтримала в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у ній, просила задовольнити.

Представник відповідача Перепільчинецької сільської ради Шаргородського району Вінницької області у судове засідання не зявився, проте до суду надійшла заява, у якій сільська рада позовні вимоги визнає, справу просить розглянути за відсутності представника (а.с. 76).

Треті особи ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судове засідання не зявились, однак подали до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, проти задоволення позову не заперечують (а.с. 61, 62).

Представник третьої особи приватного підприємства «Маяк» в судове засідання не зявився.

Заслухавши пояснення позивача, вивчивши позовну заяву, розглянувши подані документи та матеріали справи, всебічно і повно зясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позивача, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд установив наступні обставини.

09 червня 2000 року помер ОСОБА_6, що вбачається зі свідоцтва про смерть ОСОБА_7 І-АМ № 097632 (а.с. 10).

Після смерті ОСОБА_6 залишилось спадкове майно, яке складається із його права на земельну частку (пай), площею 1,29 умовних кадастрових гектарів, яка знаходиться на території Перепільчинецької сільської ради Шаргородського району Вінницької області, що підтверджується листом Відділу Держземагентства у Шаргородському районі Вінницької області № 351 від 28 травня 2015 року та копією Сертифіката на право на земельну частку (пай) серії ВН № 014083 (а.с. 23, 24). Окрім того, до складу спадщини увійшов майновий пай в розмірі 1572,14 грн, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на майновий пай члена КСП Серії ВІ XVII № 016956 (а.с. 25).

З метою оформлення своїх спадкових прав, позивач звернулася до нотаріуса, проте у видачі свідоцтва про право на спадщину позивачу відмовлено, про що нотаріусом винесено відповідну постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 27 березня 2018 року. Причиною відмови є те, що позивач не підлягає ні під яку чергу спадкування (а.с. 26).

Позивач, обгрунтовуючи свої позовні вимоги, вказувала на те, що вона є спадкоємцем померлого, так як є його двоюрідною сестрою.

Посилається на те, що відповідно до статті 1263 Цивільного кодексу України, у третю чергу право на спадкування за законом мають рідні дядько та тітка спадкоємця. Крім того, відповідно до частини 4 статті 1266 Цивільного кодексу України, двоюрідні брати та сестри спадкодавця спадкують ту частину спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, якби вони були живими на час відкриття спадщини. Оскільки мати спадкодавця померла 31 січня 1996 року, її рідний брат - дядько спадкодавця - мій батько помер 17 грудня 1981 року, позивач є спадкоємцем за правом представлення. Інші спадкоємці за правом представлення бажання прийняти спадщину не виявили, що підтверджується відповідними заявами.

Аналізуючи доводи позивача, суд доходить висновку про помилкове тлумачення позивачем положень Цивільного кодексу України з огляду на таке.

Згідно ч. 4 ст. 1266 ЦК України двоюрідні брати та сестри спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (тітці, дядькові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Згідно пунктів 1, 4, 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року і застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності. Правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

Отже за змістом вказаних норм застосування ЦК України 2003 року до спадщини, яка відкрилася до набрання ним чинності можливе за двох умов: по-перше спадщина відкрилася і шестимісячний строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, і по-друге з моменту її відкриття і до 1 січня 2004 року спадщина не була прийнята ніким із наявних тоді на цю спадщину спадкоємців , яких як спадкоємців визначав ЦК України 1963 року.

Аналогічні розяснення містить пункт 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», лист Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13, правова позиція Верховного Суду України, викладена у постанові від 18 грудня 2013 року у справі № 6-138 цс13, згідно яких відносини спадкування регулюються правилами ЦК України 2003 року, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

З огляду на те, що спадщина після смерті ОСОБА_6 відкрилася 09 червня 2000 року то до спірних відносин повинні застосовуватись положення ЦК УРСР в редакції 1963 року.

Статтями 529, 530 ЦК УРСР в редакції 1963 року, передбачено, що при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти, дружина і батьки померлого. При відсутності спадкоємців першої черги або при неприйнятті ними спадщини, а також в разі, коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, успадковують в рівних частках: брати і сестри померлого, а також дід та баба померлого як з боку батька, так і з боку матері (друга черга).

Відповідно до ст. 531 ЦК УРСР в редакції 1963 року до числа спадкоємців за законом належать непрацездатні особи, що перебували на утриманні померлого не менше одного року до його смерті. При наявності інших спадкоємців вони успадковують нарівні з спадкоємцями тієї черги, яка закликається до спадкоємства.

Відповідно до ст. 527 ЦК УРСР 1963 року спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті.

Цивільний кодекс УРСР 1963 року не передбачав спадкування двоюрідними братами чи двоюрідними сестрами та за правом представлення, а тому позивач не входить до кола спадкоємців за законом після смерті ОСОБА_6

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою статті 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За приписами ч. 1, 2 ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Згідно зі статтями 11 та 212 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених сторонами вимог, на підставі доказів, які він оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Пунктом 2 Постанови пленуму Верховного суду України № 14 від 18 грудня 2009 року встановлено, що обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з?ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Виходячи з того, що позивач ні на день відкриття спадщини після смерті спадкодавця ОСОБА_6, ні під час шестимісячного строку для її прийняття не входила до кола спадкоємців згідно діючого на час відкриття спадщини і проміжку часу для прийняття цієї спадщини ЦК УРСР 1963 року, а норми діючого з 01 січня 2004 року Цивільного кодексу України не мають зворотньої дії у часі, згідно якого двоюрідні брати та двоюрідні сестри могли б успадковувати спадщину померлого брата, то вимоги позивача є безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають.

Враховуючи те, що позивач, згідно чинного на час відкриття спадщини Цивільного кодексу УРСР 1963 року, не входить до кола спадкоємців, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

Тому, керуючись статтями 2, 4, 5, 12, 13, 76-81, 89, 259, 263-265 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

У задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Згідно зі статтями 273, 354, 355 ЦПК України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Вінницького апеляційного суду через Шаргородський районний суд Вінницької області.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 22 березня 2019 року.

Суддя І.В. Войнаровський