Постанова

Іменем України

09 жовтня 2019 року

місто Київ

справа № 759/13989/16-ц

провадження № 61-18444св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Усика Г. І., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 12 січня 2017 року у складі судді Петренко Н. О. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 28 березня 2017 року у складі колегії суддів: Болотова Є. В., Білич І. М., Поліщук Н. В.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

ОСОБА_1 у жовтні 2016 року звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк»), ОСОБА_2 про припинення дії договору поруки.

Позивач обґрунтовувала заявлені вимоги тим, що 16 вересня 2006 року вона зареєструвала шлюб із ОСОБА_2

03 вересня 2008 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 придбали автомобіль марки Honda Accord, державний номер НОМЕР_1 , для придбання якого ОСОБА_2 уклав з ПАТ «ОТП Банк» кредитний договір № CL-004/348/2008, поручителем за яким виступила позивач. Після розірвання шлюбу ОСОБА_1 переїхала проживати до АР Крим, а автомобіль залишився у користуванні ОСОБА_2 .

Ухвалою Святошинського райсуду міста Києва від 12 березня 2014 року затверджено мирову угоду у справі про поділ майна подружжя, згідно з якою позивач визнала за ОСОБА_2 право власності на автомобіль марки Honda Accord, державний номер НОМЕР_1 , а ОСОБА_2 погодився та визнав, що усі зобов`язання перед третіми особами узгоджуються та виконуються виключно за його рахунок та на його розсуд.

У жовтні 2016 року позивачу стало відомо, що між ОСОБА_2 та ПАТ «ОТП Банк» без її погодження та згоди укладені додаткові договори до кредитного договору. Оскільки позивач особисто зазначені угоди не підписувала і нікого не уповноважувала на їх укладання, тому вважала договір поруки, укладений між нею та відповідачем, припиненим. Просила суд припинити дію договору поруки від 03 вересня 2008 року № SR-004/348/2008, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ «ОТП Банк».

Стислий виклад заперечень відповідача

ПАТ «ОТП Банк» заперечувало проти задоволення позовних вимог, обґрунтовуючи тим, що згідно з договором поруки від 03 вересня 2008 року № SR-004/348/2008, який укладений між ОСОБА_1 та ПАТ «ОТП Банк», поручитель та боржник відповідають як солідарні боржники, відповідальність поручителя припиняється лише після виконання боргових зобов`язань в повному обсязі. Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 28 лютого 2013 року стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованість за кредитним договором в сумі 174 351, 95 грн та судовий збір 3 219, 00 грн. Ухвала про затвердження мирової угоди від 12 березня 2014 року постановлена без відома представника банку вже після ухвалення рішення, яке набрало законної сили.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 12 січня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 28 березня 2017 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що позовна заява надійшла до суду 07 жовтня 2016 року, на цей час рішення Святошинського районного суду міста Києва від 28 лютого 2013 року про стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «ОТП Банк» боргу в сумі 177 570, 95 грн набрало законної сили та знаходиться на стадії виконання. З урахуванням наведеного суд першої інстанції вважав, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню як такі, що не ґрунтуються на вимогах закону та не доведені матеріалами справи.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, додатково зазначив, що доводи апеляційної скарги про те, що між ОСОБА_2 та ПАТ «ОТП Банк» укладено додаткові до кредитного договору угоди, які не були погоджені з поручителем ОСОБА_1 , а відтак порука є припиненою, відхилені, оскільки під час розгляду справи за позовом банку до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про дострокове стягнення кредиту, судом перевірялись правові підстави для стягнення боргу з поручителя, в тому числі судом перевірялася наявність підстав для припинення поруки, які не знайшли свого підтвердження.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ засобами поштового зв`язку у квітні 2017 року, ОСОБА_1 просить скасувати рішення Святошинського районного суду міста Києва від 12 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 28 березня 2017 року, постановити нове рішення про задоволення позову.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовується неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права під час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій. Заявник зазначає, що судами неправильно застосовано до спірних правовідносин правила частини першої статті 559 ЦК України. В суді апеляційної інстанції банк визнав укладення додаткових угод з позичальником без згоди поручителя, проте апеляційний суд не взяв до уваги такі обставини.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

ПАТ «ОТП Банк» подало заперечення проти касаційної скарги, у яких просить відмовити у задоволенні касаційної скарги ОСОБА_1 у зв`язку з її необґрунтованістю та безпідставністю.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 квітня 2017 відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у травні 2018 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Ухвалою Верховного Суду від 30 вересня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Під час визначення меж розгляду справи судом касаційної інстанції застосовані положення статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), згідно з якими рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 03 вересня 2008 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_2 укладений кредитний договір

№ CL-004/348/2008, згідно з умовами якого ОСОБА_2 отримав кредит в сумі 48 341, 49 дол. США на купівлю автомобіля марки Honda Accord.

03 вересня 2008 року між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 укладений договір поруки № SR-004/348/2008.

Згідно зі свідоцтвом про розірвання шлюбу 06 липня 2010 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано.

Відповідно до свідоцтва про шлюб ОСОБА_1 27 серпня 2010 року уклала шлюб з ОСОБА_4 , прізвище дружини після одруження « ОСОБА_1 ».

28 липня 2011 року між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 укладений додатковий договір до кредитного договору від 03 вересня 2008 року

№ CL-004/348/2008.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 28 лютого 2013 року (справа № 2608/16964/12) стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованість за кредитним договором в сумі 174 351, 95 грн та судовий збір 3 219, 00 грн. Рішення набрало законної сили 14 березня 2013 року.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 12 березня 2014 року (справа № 2-6909/11) затверджено мирову угоду у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», Закрите акціонерне товариство «ОТП Банк», про визнання права власності та поділ спільного майна подружжя.

Відповідно до зазначеної ухвали ОСОБА_1 погоджується та визнає за ОСОБА_2 право власності на майно, зокрема автомобіль Honda Accord, державний номер НОМЕР_1 , а ОСОБА_2 погоджується та визнає, що всі зобов`язання перед третіми особами з виконання кредитних договорів, зокрема від 03 вересня 2008 року № CL-004/348/2008, узгоджуються та виконуються виключно за рахунок та на розсуд ОСОБА_2 .

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Зміст договору як угоди (правочину) складає сукупність визначених на розсуд сторін та погоджених ними умов, в яких закріплюються їх права і обов`язки, що складають зміст договірного зобов`язання (частина перша статті 628 ЦК України).

Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (частина третя статті 509 ЦК України, пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У статті 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частина перша статті 554 ЦК України).

Отже, порука є спеціальним додатковим майновим заходом впливу, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання.

Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов`язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов`язання боржника, та кредитором боржника.

Обсяг зобов`язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частини перша та друга статті 553 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 559 ЦК України порука припиняється, зокрема у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Зміна договору - це трансформація будь-якої або декількох умов, які складають зміст договору.

Згідно з частиною першою статті 651 ЦК України зміна умов договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

У разі зміни договору зобов`язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо (частина перша статті 653 ЦК України).

Згідно зі статтею 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (частина друга статті 207 ЦК України).

До припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов`язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов`язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення, розстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.

У зобов`язаннях, у яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки та періоду її нарахування навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або за відсутності відповідної умови в договорі поруки, не дає підстав для покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов`язань перед банком.

Викладене узгоджується із правовим висновком Верховного Суду України, наведеним у постанові від 17 лютого 2016 року у справі № 6-3176цс15.

Звертаючись до суду із цим позовом, позивач, посилаючись на положення частини першої статті 559 ЦК України, просила визнати припиненою поруку, оскільки банком та позичальником внесені зміни до умов кредитного договору, внаслідок яких збільшено відповідальність за основним зобов`язанням, однак такі зміни відбулись без згоди поручителя.

Судами під час розгляду справи не встановлено, що додаткові угоди підписані також і поручителем.

Судами не враховано, що збільшення обсягу відповідальності поручителя відбулось 28 липня 2011 року, а рішення про стягнення кредитної заборгованості ухвалено 28 лютого 2013 року. Припинення поруки залежить від певного юридичного факту, настання якого пов`язується саме з моментом зміни зобов`язання позичальника, а відповідно й обсягу відповідальності поручителя.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, що додатковою угодою від 28 липня 2011 року, яка не була погоджена та підписана поручителем ОСОБА_1 , внесені зміни до кредитного договору, зокрема, додано умови дострокового виконання боргових зобов`язань за ініціативою банку (пункт 2.1.3); передбачено нові умови щодо підвищення процентної ставки на 4 % у разі порушення позичальником будь-яких зобов`язань за кредитним договором (підпункт 2.1.6), що призводить до збільшення обсягу відповідальності поручителя, а отже є підставою для застосування положень частини першої статті 559 ЦПК України.

Одночасно Верховний Суд врахував, що статтею 559 ЦК України передбачено припинення саме поруки як виду забезпечення виконання зобов`язання, а не припинення дії договору, на підставі якого порука виникла, про що просила позивач, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, тому рішення судів першої й апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

За приписами пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

За змістом частин першої-третьої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Розподіл судових витрат

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України резолютивна частина постанови суду касаційної інстанції складається, в тому числі, із нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

За правилом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що Верховний Суд зробив висновок про ухвалення нового рішення про задоволення позову, то судові витати, понесені у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції, підлягають відшкодуванню відповідачами на користь позивача у рівних частках.

Судові витрати, понесені заявником у зв`язку із розглядом справи у судах апеляційної та касаційної інстанцій, підлягають відшкодуванню відповідачами на користь позивача у рівних частках.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 12 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 28 березня 2017 року скасувати, ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», ОСОБА_2 про припинення поруки задовольнити.

Визнати припиненою поруку ОСОБА_1 за договором поруки від 03 вересня 2008 року № SR-004/348/2008, укладеним між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», та ОСОБА_1 .

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витати, понесені нею у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції, у розмірі по 275, 60 грн з кожного.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витати, понесені нею у зв`язку із розглядом справи у суді апеляційної інстанції, у розмірі по 303, 16 грн з кожного.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витати, понесені нею у зв`язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції, у розмірі по 330, 00 грн з кожного.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді А. О. Олійник

С. О. Погрібний

Г. І. Усик

В. В. Яремко