ПОСТАНОВА

Іменем України

14 березня 2019 року м. Кропивницький

справа № 396/1592/18

провадження № 22-ц/4809/424/19

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді - Кіселика С.А. (доповідач),

суддів: Дьомич Л.М., Єгорової С.М.,

за участю секретаря судового засідання - Савченко Н.В.,

учасники справи: позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»;

відповідач - ОСОБА_1,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження в місті Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 05 листопада 2018 року у складі судді Шепетько В.І. у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2018 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернулось з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що з метою отримання банківських послуг відповідач підписала заяву №б/н від 26.10.2010 року, згідно якої отримала кредит у розмірі 5000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Відповідно до умов договору сторони погодили відповідні базові процентні ставки за користування кредитними коштами, а також визначили відповідальність за порушення строків сплати платежів. У зв'язку із порушеннями зобов'язань за кредитним договором відповідач, станом на 31.05.2018 року, має заборгованість в розмірі 113661,55 грн., тому позивач змушений звернутись до суду з даним позовом.

Рішенням Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 05 листопада 2018 року в задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено у зв'язку пропуском позивачем строку позовної давності.

Не погоджуючись з рішенням суду позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій зазначив, що рішення суду вважає таким, що прийняте без повного, всебічного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів по справі та з порушенням норм процесуального і матеріального права.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначила, що оскаржуване рішення суду відповідає нормам закону. Суд першої інстанції правильно встановив обставини, які мають значення для справи, визначив характер спірних правовідносин та визначив закон, який їх регулює.

Просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах, передбачених ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Рішення суду відповідає зазначеним вимогам закону.

Відповідно до ст. ст. 367, 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Завданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК України).

Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов'язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

За змістом ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а обов'язок надання доказів покладається на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі.

Вирішуючи спір на підставі досліджених доказів суд першої інстанції встановив, що відповідно до укладеного договору № б/н від 26.10.2010 року відповідач отримала кредит у розмірі 5000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з умовами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою та тарифами банку складає між нею та банком договір, про що свідчить підпис відповідача у заяві.

Договором передбачено порядок та умови погашення кредиту, погашення заборгованості за кредитним лімітом, сплата нарахованих за період користування кредитом відсотків, комісії за користування кредитом та інших витрат.

Пунктом 1,1,7.12 умов та правил надання банківських послуг (далі по тексту Умови) передбачено, що договір діє на протязі 12 місяців з моменту підписання. Якщо на протязі цього строку жодна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично пролонгується на той самий строк.

Відповідно до п. 2,1,1,2,11 Умов строк дії картки вказано з її лицьового боку. Картка дійсна до останнього календарного дня зазначеного місця.

Строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця вказаного на картці.

Відповідно до п.2,1,1,2,12 Умов після закінчення строку дії відповідна картка продовжується банком на новий строк (шляхом надання клієнту картки з новим строком дії).

Пунктом 2,1,1,2,13 Умов для перевипуску Карти після закінчення строку її дії Клієнт повинен звернутись до відділення Банку.

У відповідності до п.2,1,1,12,9 Умов утримувач картки доручає Банку здійснювати списання з будь якого з рахунків клієнта, відкритого у Банку, зокрема з Картрахунку грошові кошти для здійснення платежу з метою повного або часткового погашення боргових зобов'язань.

Із довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки вбачається, що ОСОБА_1 згідно кредитного договору б/н від 26.10.2010 року отримала картку НОМЕР_1, яка мала термін дії до останнього дня квітня 2015 року (а.с. 8).

Доказів пролонгування договору та отриманням відповідачем нової картки починаючи з 2015 року позивачем суду не надано.

У зв'язку із невиконанням відповідачем своїх зобов'язань за кредитним договором утворилась заборгованість.

Із наданого позивачем розрахунку, заборгованість відповідача перед банком за кредитним договором б/н від 26.10.2010 року станом на 31.05.2018 року становить 113661,55 грн., та складається з: 4914.90 грн. - заборгованості за кредитом; 108746.65 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом (а.с.5 - 7).

Відмовляючи у задоволенні позову суд мотивував своє рішення тим, що позивач звернувся до суду з вимогою про захист свого порушеного права з пропуском строку позовної давності, оскільки отримана відповідачем картка діяла до квітня 2015 року. Після закінчення строку дії картки боржник нею не користувався та не отримував нової картки, а позивач звернувся до суду з позовом лише у серпні 2018 року, тобто з порушенням строків позовної давності.

Доводи банку щодо наявності обставин переривання перебігу позовної даності, а саме часткове погашення відповідачем кредиту 02.11.2015 року на суму 434.33 грн., суд не прийняв так - як дійшов висновку, що вони не підтверджені доказами, оскільки переривання перебігу позовної давності можливе лише діями безпосередньо позичальника, що заперечується відповідачем. Банк же на підтвердження таких його дій належних доказів не надав, а наданий розрахунок заборгованості із зазначенням сплати в цей день, доказом бути не може.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції.

Судом апеляційної інстанції додатково встановлено, що в матеріалах справи міститься довідка АТ КБ «ПриватБанк» сформована 31.10.2018 року згідно якої будь які інші рахунки, в тому числі кореспондентські; поточні (поточні з овердрафтом, поточні рахунки типу «Н», «П», карткові рахунки, поточні рахунки виборчих фондів) вкладні (депозити), кредитні (позичкові), розподільчі тощо, станом на 02.11.2015 року за ім'я Клієнта, що є боржником за Угодою №SAMDN5161 від 05.10.2010 року були відсутні (а.с. 89).

Крім того, дані щодо номеру відкритого картрахунку та дати його відкриття містяться у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки наданій банком разом із позовною заявою (а.с. 8).

Аналізуючи наданий позивачем розрахунок, колегія суддів зазначає, що на момент отримання кредиту відповідачем відсотки за користування кредитом нараховувались виключно на поточне та/або прострочене тіло кредиту. З вересня 2014 року позивачем змінено порядок нарахування відсотків за користування кредитом, зокрема до бази розрахунку включено вже нараховані відсотки та санкції за несвоєчасне виконання зобов'язань, а також процентну ставку визначено на рівні 34,8 %, з 01 квітня 2015 року - 43,2% (а. с. 5 - 7).

Виходячи з приписів параграфів 1, 2 глави 71 ЦК України, нарахування відсотків здійснюється виключно на поточне та/або прострочене тіло кредиту, тобто на суму кредиту фактично отриману позичальником. Зокрема, ч. 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики.

Відповідно до частини першої статті 1056-1 ЦК України (в редакції, чинній на час підписання анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг) процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Згідно із частиною третьою цієї статті фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

За таких обставин колегія суддів, виходячи із наданих суду доказів, та відсутності письмової згоди відповідача на збільшення процентної ставки, приходить до висновку, що наведений в розрахунку розмір заборгованості за процентами в сумі 108746 грн. 65 коп. є неправильним, проценти необхідно нараховувати виключно на тіло кредиту за процентною ставкою 30 % на рік.

Правовий висновок щодо порядку та умов збільшення процентної ставки викладено Верховним Судом України в постанові від 30 листопада 2016 року у справі № 6-82цс16, в постанові від 11 жовтня 2017 року у справі №6-1374 цс 17.

Крім того, з огляду на правову позицію висловлену Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 колегія суддів дійшла висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування.

Відтак, у межах строку кредитування, до 30 квітня 2015 року, відповідач мав, зокрема повернути кредит і сплачувати проценти на протязі 30 днів із дня їх нарахування. Починаючи із 1 травня 2015 року Боржник мав обов'язок незалежно від пред'явлення вимоги Банком повернути всю заборгованість за договором.

В своїх письмових поясненнях представник позивача зазначив, що станом на 30.04.2015 року заборгованість по відсоткам становить 3818 грн.19 коп. і просить врахувати дані пояснення та інформацію щодо суми заборгованості за відсотками під час розгляду справи.

Апеляційний суд вважає за можливе погодитись із доводами позивача висловленими у письмових поясненнях щодо наявності у відповідача станом на 30.04.2015 року заборгованості за кредитом в сумі визначеній представником позивача у письмових поясненнях..

В той же час, дослідивши надані сторонами докази апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції щодо пропуску позивачем строку позовної давності відповідає правовій позиції Верховного Суду України висловленій у постанові у справі № 6- 95цс14 від 17 вересня 2014 року, згідно якої: за договором про надання банківських послуг (при отриманні позичальником кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку), яким установлено не тільки щомісячні платежі погашення кредиту, а й кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (стаття 257 Цивільного кодексу України) стосовно щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - не після закінчення строку дії договору, а після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (стаття 261 Цивільного кодексу України).

Тому, доводи Банку, що строк дії договору не закінчився, а отже суд не мав застосовувати строк позовної давності, не відповідає вимогам закону та сталій судовій практиці.

Крім того, суд не може прийняти і доводи банку щодо наявності обставин переривання перебігу позовної даності, а саме, як зазначив Банк, часткове погашення відповідачем кредиту 02.11.2015 року на суму 434 грн. 33 коп.

Із матеріалів справи вбачається, що строк дії картки закінчився в останній день квітня 2015 року.

Строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця вказаного на картці.

Згідно ч.1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (ч.1 ст. 264 ЦК України).

Як зазначалось вище, судом апеляційної інстанції встановлено, що в матеріалах справи міститься довідка АТ КБ «ПриватБанк» сформована 31.10.2018 року згідно якої будь які інші рахунки, в тому числі кореспондентські; поточні (поточні з овердрафтом, поточні рахунки типу «Н», «П», карткові рахунки, поточні рахунки виборчих фондів) вкладні (депозити), кредитні (позичкові), розподільчі тощо, станом на 02.11.2015 року за ім'я Клієнта, що є боржником за Угодою №SAMDN5161 від 05.10.2010 року були відсутні.

Будь яких доказів які б підтверджували наявність у відповідача іншого відкритого за заявою відповідача рахунку, з якого було проведено погашення боргу, позивачем не надано.

Трирічний строк позовної давності повернення кредиту закінчився в останній день квітня 2018 року, а позов до суду подано 28.08.2018 року, тобто поза межами цього строку.

Колегія суддів також не погоджується із доводами представника позивача щодо погодження сторонами умов про збільшення строку позовної давності.

Згідно положень ч. 1 ст.. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін.

Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Частиною 2 статті 207 визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Оскільки наданий позивачем витяг із умов та правил надання банківських послуг в якому містяться положення про збільшення строку позовної давності сторонами не підписаний, колегія суддів не вбачає за можливе вважати, що сторони погодили збільшення строку позовної давності.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення із додержанням норм матеріального та процесуального права, що у відповідності до ч.1 статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст. 367, ст. 368, ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 383, ст. 384 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 05 листопада 2018 року залишити без змін

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 20 березня 2019 року.

Суддя доповідач: С.А.Кіселик

Судді: Л.М.Дьомич

С.М.Єгорова