ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/821/291/19Головуючий по 1 інстанції
Категорія: 304070000 Демчик Р.В.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2019 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого Нерушак Л.В. ( судя - доповідач)

Суддів Бородійчука В.Г., Єльцова В. О.

учасники справи:

позивач - Комунальне підприємство теплових мереж «Черкаситеплокомуненерго» Черкаської міської ради ;

відповідач - ОСОБА_1 ;

особа, яка подає апеляційну скаргу - Комунальне підприємство теплових мереж «Черкаситеплокомуненерго» Черкаської міської ради

розглянувши у м. Черкаси в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Комунального підприємства теплових мереж «Черкаситеплокомуненерго» Черкаської міської ради на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 12 червня 2019 року, постановлене під головуванням судді Демчика Р. В. у залі Придніпровського районного суду м. Черкаси 12.06. 2019 року о 15 год. 41 хв., повний текст рішення складений 24 червня 2019 року, у справі за позовом Комунального підприємства теплових мереж «Черкаситеплокомуненерго» Черкаської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення боргу за спожиту теплову енергію ,- :

в с т а н о в и в :

04.10.2017 року КПТМ «Черкаситеплокомуненерго» Черкаської міської ради звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за спожиту теплову енергію.

Позивач в обґрунтування позовних вимог вказує, що 8 вересня 2016 року КПТМ «Черкаситеплокомуненерго» направило до Соснівського районного суду м. Черкаси заяву про видачу судового наказу щодо стягнення з відповідача ОСОБА_1 заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг, який був повернутий позивачу, оскільки боржник зареєстрована на території Придніпровського району.

Придніпровський районний суд м. Черкаси відмовив позивачеві у задоволенні судового наказу на підставі того, що в матеріалах справи вбачається спір про право, тому позивач звернувся з позовом до відповідача у загальному порядку.

Позивач посилається, що 6 листопада 2009 року відповідач ОСОБА_1 уклала договір № 5-9011 про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Відповідно до п. 9 зазначеного договору відповідач ОСОБА_1 взяла на себе зобов`язання щомісячно, не пізніше 20 числа наступного за розрахунковим сплачувати вартість спожитої теплової енергії, але вона систематично порушує зазначений в договорі строк оплати послуг, не виконує взяті зобов`язання по оплаті послуг, тому виникла заборгованість. Станом на 1 березня 2017 року борг відповідача перед КПТМ «Черкаситеплокомуненерго» складає 33572 грн. 80 коп.

За таких обставин, позивач просить суд стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача борг, який виник станом на 1 квітня 2017 року у сумі 35 684 грн. 53 коп., в тому числі 355 грн. 74 коп. - 3% річних та 1755 грн. 99 коп. - інфляційних збитків.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 12 червня 2019 року у задоволенні позову Комунального підприємства теплових мереж «Черкаситеплокомуненерго» Черкаської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення боргу за спожиту теплову енергію - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Комунальне підприємство теплових мереж «Черкаситеплокомуненерго» Черкаської міської ради оскаржило рішення в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги підприємство вказує, що з даним рішенням не погоджується, вважає його необґрунтованим та винесеним з порушенням норм матеріального та процесуального права. Скаржник посилається, що оскаржуване рішення побудоване на тому, що КПТМ « Черкаситеплокомуенерго» не надало доказів на підтвердження фактичного надання послуги теплопостачання та підігріву холодної води, але вважає такі висновки суду невірними.

Відповідач теж вказує, що позивачем не надано доказів надання послуг з теплопостачання. Відповідачу ОСОБА_2 на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 . Тому у відповідача, як власника житла виник обов`язок щодо утримання квартири, додержання її необхідного санітарного стану, в тому числі і через забезпечення допустимого температурного режиму. Позивач вказує, що за вказаною адресою відповідач одержувала від позивача послуги теплопостачання та періодично їх оплачувала, що вбачається із розрахунку за послуги теплопостачання.

Оскільки однією стороною позивачем надавались другій стороні відповідачу по справі послуги з теплопостачання, відповідач зазначені послуги приймала та вживала заходів до їх оплати, не повідомляла позивачу про те, що не бажає отримувати від нього послуг, тому позивач посилається, що між сторонами виникли правовідносини з надання послуг теплопостачання. Так, 06 листопада 2009 року вказані правовідносини врегульовані договором про надання послуг з централізованого опалення та гарячої води № 5-9011, який укладений між позивачем та відповідачем. Відповідно до умов даного договору теплопостачальна організація зобов`язується надавати споживачеві вчасно та відповідної якості послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води, а споживач зобов`язується своєчасно оплачувати надані послуги за встановленими, відповідно до законодавства тарифами у строк і на умовах, передбачених договором. Будь - яких змін у вказаний договір сторонами не вносилося, договір не розривався. Скаржник вказує, що із заявою про відмову від одержання послуг або з вимогами про розірвання договору відповідач ОСОБА_1 не зверталася до позивача. Позивач вважає, що не заслуговують на увагу доводи відповідача, що вона не користувалася послугами централізованого опалення, оскільки там не проживає, тому позивач безпідставно нарахував суму боргу, так як ОСОБА_2 є власницею квартири, до якої КПТМ « Черкаситеплокомуненерго» надавало послуги з теплопостачання у вигляді централізованого опалення, тому саме з відповідача, як з власниці цього житлового приміщення, яка зобов`язана утримувати своє майно, підлягає до стягнення заборгованість за фактично надані послуги.

В апеляційній скарзі скаржник посилається, що в матеріалах справи відсутні докази, з яких би вбачалося, що відповідач зверталася до постійно діючої міжвідомчої комісії для розгляду питань щодо відключення споживачів від мереж ЦО і ГВП з письмовою заявою про відключення від мереж ЦО і ГВП, а також додавала до такої заяви необхідні документи, зокрема, копію протоколу загальних зборів мешканців будинку щодо створення ініціативної групи з вирішення питання відключення від мереж ЦО і ГВП та прийняття рішення про влаштування у будинку системи індивідуального або автономного опалення.

Комунальне підприємство теплових мереж «Черкаситеплокомуненерго» Черкаської міської просить скасувати рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 12 червня 2019 року у справі за позовом Комунального підприємства теплових мереж «Черкаситеплокомуненерго» Черкаської міської ради до ОСОБА_3 про стягнення боргу за спожиту теплову енергію, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

13 вересня 2019 року на адресу суду надійшов відзив на апеляційну скаргу адвоката Мальованої Н. С - Стріховської Ю. С. вх. № 1772 /19 Вх.

У відзиві зазначається, що предметом доказування у даній цивільній справі є заборгованість зі сплати послуг теплопостачання.

У відзиві ОСОБА_4 вказує, що, на її думку, суд першої інстанції зробив об`єктивний висновок, що позивачем разом з поданням до суду позовної заяви не надано жодного належного та допустимого доказу існування заборгованості відповідача за опалення по квартирі АДРЕСА_2 рахунок АДРЕСА_3 , які не викликали сумніву в доведеності вказаної обставини. Натомість позивачем як доказ існування заборгованості було надано суду розрахунок заборгованості за теплову енергію по особовому рахунку НОМЕР_1 , який відкрито та закріплено по квартирі АДРЕСА_4 в тому ж будинку. В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, а до апеляційної скарги не додані докази на твердження позивача, що саме КПТМ «Черкаситеплокомуненерго» ЧМР постачає теплову енергію для опалення саме у будинок АДРЕСА_6 .

Представник ОСОБА_1 адвокат Стріховська Ю. С. просить залишити без розгляду та не брати до уваги при ухваленні рішення апеляційну скаргу Комунального підприємства теплових мереж «Черкаситеплокомуненерго» Черкаської міської ради та доданих до неї документів. Відмовити Комунальному підприємству теплових мереж «Черкаситеплокомуненерго» Черкаської міської ради у задоволенні апеляційної скарги, а рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 12.06.2019 року в цивільній справі № 711/83/75/17 - залишити без змін.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду із ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Враховуючи, характер спірних правовідносин між сторонами, предмет доказування та зважаючи на конкретні обставини у справі, які не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, колегія суддів вважає за необхідне розглядати справу у порядку спрощеного позовного провадження без участі сторін.

Заслухавши суддю - доповідача, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право : скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміні судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду, викладеним у рішенні суду першої інстанції обставинам справи; порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам, оскільки не ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності, судом неправильно застосовано норми матеріального права.

Вирішуючи спір та ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення боргу за спожиту теплову енергію, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надало доказів на підтвердження фактичного надання послуги теплопостачання та підігріву холодної води та не надано доказів, що саме вказана у позовній заяві особа у якості відповідача проживала протягом зазначеного в позовній заяві періоду в квартирі, їх статус ( власник, член сім`ї, наймач).

Суд першої інстанції дійшов висновку, що можливо відповідач дійсно споживала надані позивачем послуги і має заборгованість по їх оплаті, однак саме позивач зобов`язаний довести вказані обставини шляхом надання суду належних, допустимих доказів, які би не викликали сумніву в доведеності вказаних ним обставин, та на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, що позивачем не було зроблено.

Апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає висновки суду першої інстанції такими, що не відповідають обставинам справи та вимогам закону, висновки суду у рішенні є суперечливими, суд не звернув уваги, що саме на відповідача ОСОБА_5 відкрито особовий рахунок згідно даних довідки, тому її реєстрація та проживання за іншою адресою у м. Черкаси не дає підстав для звільнення від сплати комунальних послуг за теплопостачання, а за таких обставин суд безпідставно дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч.3 ст. 129 Конституції України є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Суб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавчі та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень або будинків та балансоутримувачі, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником послуг.

Згідно ст. 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» предметом регулювання цього Закону є відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та поводження з побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках.

Залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Таким чином, послуги з теплопостачання є видом житлово-комунальних послуг.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про теплопостачання», постачання теплової енергії (теплопостачання) господарська діяльність, пов`язана з наданням теплової енергії (теплоносія) споживачам за допомогою технічних засобів транспортування та розподілом теплової енергії на підставі договору.

Частиною 1 статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини 1 статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. При цьому, такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини 3 статті 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Згідно ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» ( в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), споживачі зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_6 на праві власності належить кв. АДРЕСА_1 , та суд послався, що вказану обставину не заперечували сторони в судовому засіданні.

Із матеріалів справи вбачається, що 06.11.2009 року відповідач ОСОБА_2 уклала договір № 5-9011 про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.

Згідно п.1 Договору, виконавець зобов`язується надавати споживачеві вчасно та відповідної якості послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, а споживач зобов`язується своєчасно оплачувати надані послуги за встановленими відповідно до законодавства тарифами у строки і на умовах передбачених Договором.

У відповідності до п.2 Договору суб`єктами користування є власник (наймач, орендар) квартири та члени його сім`ї в кількості 1 особи на день укладення Договору.

Пунктом 9 Договору встановлено, що відповідач взяв на себе зобов`язання щомісячно не пізніше 20 - го числа наступного за розрахунковим сплачувати вартість спожитої енергії.

Звертаючись до суду з даним позовом, КПТМ «Черкаситеплокомуненерго» позовні вимоги обґрунтуває тим, що відповідач ОСОБА_2 систематично порушує зазначений в договорі строк оплати послуг, у зв`язку з чим у неї виникла заборгованість перед КПТМ «Черкаситеплокомуненерго» станом на 01.03. 2017 року у розмірі 33572, 80 грн.

Відповідно до вимог ст. 67 ЖК України, плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, електрична, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст. 901, ч.1 ст. 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлене договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та порядку, що встановлені договором.

Зобов`язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов`язанням.

З огляду на вищевикладене, правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, у якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондується право вимоги кредитора-вимагати сплату грошей за надані послуги.

Таким чином, виходячи з юридичної природи спірних правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

У відповідності до п.28 Договору, договір укладається на один рік і набирає чинності з дня його підписання. Договір вважається щороку продовженим, якщо за місяць до закінчення його строку однією із сторін не буде письмово заявлено про його розірвання або необхідність перегляду.

Як вбачається з матеріалів справи із заявою про відмову від одержання послуг або з вимогами розірвати договір відповідач ОСОБА_7 не зверталася.

Також в матеріалах справи відсутні докази, що відповідач ОСОБА_2 зверталася до постійно діючої комісії для розгляду питань щодо відключення споживачів від мереж ЦО і ГВП з письмовою заявою про відключення від мереж ЦО і ГВП, а також додавала до такої заяви необхідні документи, зокрема копію протоколу загальних зборів мешканців будинку щодо створення ініціативної групи з вирішення питання відключення від мереж ЦО і ГВП та прийняття рішення про влаштування у будинку системи індивідуального або автономного опалення.

За таких обставин, колегія суддів звертає увагу, що у встановленому законом порядку не зафіксовано відключення споживача від тепломережі, а тому відповідач як власник квартири отримувала послуги теплопостачання та повинна їх оплачувати незалежно від того, чи проживає вона в даній квартирі чи в іншому зареєстрованому місцю проживання постійно, оскільки саме власник несе витрати за сплату комунальних послуг.

Статтями 67,68 ЖК України та пунктами 14, 17, 35 Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, затверджених постановою КМУ від 08 жовтня 1992 року № 572 встановлено, що плата за використання теплової енергії власникам квартир, наймачами, орендарями вноситься за затвердженими тарифами щомісяця не пізніше 10 числа наступного місяця.

Із матеріалів справи вбачається та встановлено судом першої інстанції, що згідно даних розрахунку заборгованості за теплову енергію та суми індексу інфляції, 3% річних, ОСОБА_2 має заборгованість перед КПТМ «Черкаситеплокомуненерго» станом на 01.04.2017 року в сумі 35684,53 грн., в тому числі 355,74 грн. 3 % річних та 1755,99 грн. інфляційних збитків.

Отже, згідно із зазначеними нормами закону, споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Крім того, колегія суддів, звертає увагу, що згідно судової практики та правових позицій суду касаційної інстанції, відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг саме по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 20.04.2016 року № 6-2951цс15.

Тобто, законодавством передбачений обов`язок споживача щодо укладання договору про надання житлово-комунальних послуг, у зв`язку з чим у разі відмови щодо оплати таких послуг з посиланням на відсутність укладеного договору не беруться до уваги, оскільки споживач зобов`язаний оплатити житлово-комунальні послуги, якщо він фактично користувався ними.

Аналогічна позиція зазначена у Постанові Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року по справі 6-59цс13, згідно якої споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі, на що і було звернуто увагу судом першої інстанції.

У відповідності до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду.

Згідно до ч. 1 ст. 13 Закону України « Про житлово-комунальні послуги» договір про надання комунальної послуги укладається між виконавцем відповідної послуги та споживачем або особою, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача, або з управителем багатоквартирного будинку з метою постачання електричної енергії , теплопостачання для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку.

Пунктом 8 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення передбачено, що послуги надаються споживачеві згідно з договором, що оформляється на основі типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення.

Відповідно до ч.1 та 2 ст.614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Таким чином, колегія суддів вважає, що у відповідності до ст. 614 ЦК України, тягар доказування відсутності своєї вини лежить на особі, яка порушила зобов`язання. Отже, за принципом презумпції вини боржника в цивільно - правовому зобов`язанні, саме відповідач має надати докази належного виконання ним покладених на нього обов`язків щодо сплати комунальних послуг.

Як вбачається з матеріалів справи відповідачем по справі ОСОБА_8 не надано належних, допустимих та достовірних доказів щодо виконання своїх зобов`язань у відповідності до підписаного нею договору КПТМ «Черкаситеплокомуненерго».

Посилання відповідача та її представника, що відповідач не проживає за вказаною адресою та не користується послугами позивача, оскільки зареєстрована та проживає за іншою адресою в АДРЕСА_7 , що підтверджується даними копії паспорта відповідача не є підставою для звільнення відповідача від сплати комунальних послуг за теплопостачання квартири АДРЕСА_6 , тому суд першої інстанції необґрунтовано послався на вказані обставини та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки суд встановив, що саме відповідач є власником квартири і позивачем пред`явлено вимоги відповідачу щодо стягнення боргу на надані послуги по теплопостачанню квартири, належної саме відповідачу ОСОБА_2 Доказів того, що відповідач ОСОБА_9 зверталася щодо відключення її як споживача від постачання теплової енергії та до її квартири теплопостачання позивачем не надавалось, матеріали справи не містять, як і відсутні докази неналежного надання послуг, що температура у житлових приміщеннях квартири була нижчою, від встановленої норми, що дає підстави для перерахунку оплати за надані послуги, що відповідачем також не підтверджено.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не звернув уваги на вимоги закону, тому взяв до уваги доводи відповідача ОСОБА_2 , що вона не користувалася послугами централізованого опалення, а доводам позивача не надав належної оцінки щодо наявної суми боргу за теплопостачання квартири відповідача, оскільки ОСОБА_2 є власницею квартири, до якої КПТМ «Черкаситеплокомуненерго» надавало послуги з теплопостачання у вигляді централізованого опалення, тому саме з відповідача як з власниці квартири, яка зобов`язана утримувати своє майно, підлягає до стягнення заборгованість за фактично надані послуги теплопостачання.

Статтею 322 ЦК України передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.ст. 18 та 21 Закону «Про житлово-комунальні послуги» виконавець зобов`язаний забезпечувати своєчасність та відповідну якість житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору, в тому числі шляхом створення систем управління якістю відповідно до національних або міжнародних стандартів.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доводи апеляційної скарги є обгрунтованими, приймаються до уваги колегією суддів, апеляційного суду, спростовують висновки суду першої інстанції, тому підлягають задоволенню, оскільки є підстави для задоволення позовних вимог позивача.

З вищевикладеного вбачається, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення допущено порушення норм матеріального та процесуального права, що є обов`язковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового судового рішення судом апеляційної інстанції.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи та зроблені із порушенням та неправильним застосуванням судом норм матеріального права, тому рішення суду підлягає скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог позивача.

Виходячи з вищевикладеного, апеляційний суд дійшов висновку, що рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 12 червня 2019 року у справі за позовом Комунального підприємства теплових мереж «Черкаситеплокомуненерго» Черкаської міської ради до ОСОБА_3 про стягнення боргу за спожиту теплову енергію підлягає скасуванню, з прийняттям нової постанови про задоволення позовних вимог КПТМ «Черкаситеплокомуненерго». Тому слід стягнути заборгованість з ОСОБА_10 на користь КПТМ «Черкаситеплокомуненерго» за спожиту теплову енергію у загальній сумі 35 684 грн. 53 коп.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки, апеляційна скарга та позовні вимоги КПТМ «Черкаситеплокомуненерго» підлягають задоволення, то з ОСОБА_3 слід стягнути на користь КПТМ «Черкаситеплокомуненерго» судові витрати за сплату судового збору за подання позовної заяви у сумі 1 600 грн. та 2881 грн. 50 коп. за подання апеляційної скарги, а всього 4 481 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Комунального підприємства теплових мереж «Черкаситеплокомуненерго» Черкаської міської ради - задовольнити.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 12 червня 2019 року у справі за позовом Комунального підприємства теплових мереж «Черкаситеплокомуненерго» Черкаської міської ради до ОСОБА_3 про стягнення боргу за спожиту теплову енергію - скасувати, прийняти нову постанову.

Позовні вимоги Комунального підприємства теплових мереж «Черкаситеплокомуненерго» Черкаської міської ради - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства теплових мереж «Черкаситеплокомуненерго» Черкаської міської ради заборгованість за спожиту електроенергію у сумі 35 684 грн. 53 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Комунального підприємства теплових мереж «Черкаситеплокомуненерго» Черкаської міської ради судові витрати за подачу позовної заяви та апеляційної скарги у загальній сумі 4 481 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів, в порядку та за умов, визначених цивільно - процесуальним законодавством.

Головуючий Нерушак Л.В.

Судді Бородійчук В.Г.

Єльцов В.О.