ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/6916/19Головуючий у 1-й інстанції Вийванко О.М.
Провадження № 22-ц/817/939/19 Доповідач - Бершадська Г.В.
Категорія - 308000000
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 жовтня 2019 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Бершадська Г.В.

суддів - Гірський Б. О., Ходоровський М. В.,

з участю секретаря - Чукля Д.І.

представника апелянта ОСОБА_1 ,

ОСОБА_2 і його представника

ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 липня 2019 року (ухвалене суддею Вийванком О.М., повний текст якого складено 26 липня 2019 року) у цивільній справі № 607/6916/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та вселення,-

В С Т А Н О В И В:

В березні 2019 року ОСОБА_2 звернувся в суд з вказаним позовом.

В обґрунтування позову вказує, що з 25.11.2003 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , який рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 21.02.2019 року розірвано.

В період шлюбу ними було нажито ряд майна, в тому числі квартира АДРЕСА_1 , яка є спільною сумісною власністю сторін.

04.03.2019 року був позбавлений права на користування даною квартирою, оскільки відповідач перенесла його особисті речі у підвальне приміщення, змінила вхідні замки на дверях та дверей не відриває.

З приводу вказаної ситуації він звертався у поліцію.

Позивач просив зобов`язати відповідача не чинити йому перешкоди в користуванні квартирою та усунути перешкоди в користуванні квартирою шляхом передачі йому комплекту діючих ключів від вхідних та інших дверей даної квартири та вселити його до даного житла.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 липня 2019 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Зобов`язано ОСОБА_4 не чинити перешкоди ОСОБА_2 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , шляхом передачі ОСОБА_2 комплекту діючих ключів від вхідних та інших дверей квартири.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись з вказаним рішенням суду ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу у якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та невірне застосування норм матеріального права просить рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог скасувати і прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Зазначає, що вона є титульним власником квартири і позивач не ніс жодних витрат на ремонт чи покращення квартири.

Вказує, що суд дійшов помилкового висновку про те, що сам факт придбання квартири під час шлюбу є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Звертає увагу на те, що покупка квартири відбулася в тому числі і за кошти отримані від ОСОБА_5 , що підтверджується розпискою.

Вказує, що позивач ОСОБА_2 , забезпечений іншим житлом, оскільки проживає у іншій квартирі придбаній під час шлюбу у 2012 році, яка знаходиться по АДРЕСА_2 .

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вказує, що докази додані позивачем до апеляційної скарги подані з порушенням вимог ст.83 ЦПК України. Для придбання квартири він позичав кошти у ОСОБА_6 , а заробітна плата сторін не є особистими коштами подружжя. Позивач не надала доказів про наявність у неї особистих збережень.

Зазначив, що доводи апеляційної скарги про те, що він не поніс витрати на удосконалення квартири, ремонт, обмеблювання не відповідають дійсності, оскільки він постійно працював та ніс необхідні витрати щодо спірної квартири, на підтвердження чого подав докази.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримала і пояснила, що квартира придбана за особисті кошти позивача, а саме 150 тисяч грн. позичених у ОСОБА_5 та 47 тисяч грн. особистих збережень, тому квартира є її особистою власністю.

У січні 2017 року позивач вчинив фізичне насильство в сім`ї і шлюб між сторонами розірвано. Спільне проживання у даній квартири є неможливим.

Зазначила, що відповідач замки в квартирі не змінювала.

ОСОБА_2 апеляційну скаргу заперечив і пояснив, що відповідач обмежила йому доступ в квартиру, оскільки замінила замки на вхідних дверях.

Вказав, що у телефонній розмові відповідач пояснила, що винесла його особисті речі в підвал, новий комплект ключів відповідач надати відмовилась.

Зазначив, що квартира набута в шлюбі за їх з відповідачем спільні кошти нажиті за час їх спільного проживання, а частину коштів він позичив, про що у нього є відповідні докази. Ним проведено ремонт у квартирі, оскільки квартира була придбана без виконаних ремонтних робіт (сирою), а тому він має право користуватись нею.

Вказав, що квартира по АДРЕСА_2 є кімнатою у гуртожитку площею 12 м.кв, яку він отримав і приватизував з колишньою дружиною по 1/2 частині кожному.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 пояснила, що за період спільного проживання сторін до придбання квартири позивач отримав значно більше заробітної плати ніж відповідач. Сторони проживали спільно з 2003 року, а квартира придбана ними у 2013 році за спільні кошти і є спільною сумісною власністю подружжя.

Шлюб між сторонами розірвано у 2019 році за позовом позивача і відповідач не допускає його у квартиру, заперечуючи його право на частку у майні та право користування квартирою. Відповідач не визнаючи права позивача на спільну квартиру стверджує про недоведеність обставин створення йому перешкод у користуванні квартирою, шляхом зміни замків.

Вказала, що на даний час в Тернопільському міськрайонному суді розглядається справа про визнання спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг сторін, колегія суддів приходить до висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 25 листопада 2003 року сторони зареєстрували шлюб, який рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 лютого 2019 року було розірвано.

Згідно договору купівлі-продажу квартири, укладеного 08.05.2013 року, ОСОБА_4 придбала у власність квартиру АДРЕСА_1 .

В п. 9.5 даного договору зазначено, що на купівлю об`єкта продажу нотаріусу надано заяву про згоду чоловіка покупця ОСОБА_2

ОСОБА_2 зареєстрований по АДРЕСА_2 .

ОСОБА_4 зареєстрована та проживає у квартирі АДРЕСА_1 .

Позивач після розірвання шлюбу, з березня 2019 року, не проживає у спірній квартирі, оскільки між сторонами склалися неприязні стосунки і він позбавлений можливості користуватися квартирою через відсутність ключів від вхідних дверей.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що права та інтереси позивача були порушені відповідачем, оскільки відповідачем не подано доказів про визнання за нею права особистої власності на квартиру.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

За правилами статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до вимог статті 47 Конституції України держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Майно, яке належить до особистої приватної власності дружини, чоловіка визначено у статті 57 цього Кодексу.

Виходячи з аналізу наведених вище норм законодавства, обов`язок довести ті обставини, що майно, придбане у шлюбі, є особистою власністю одного із подружжя, покладено на останнього.

Як слідує з доказів наявних в матеріалах справи спірне майно учасниками справи набуто в період перебування у шлюбі, а той факт, що воно зареєстровано на одного з подружжя, не позбавляє іншого права на частку у такому майні. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Колегія суддів критично оцінює доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_4 є єдиним власником квартири і позивач не ніс жодних витрат на ремонт чи покращення квартири, оскільки такі доводи спростовуються доказами по справі. Зокрема позивачем у справі подано ряд доказів, які свідчать про те, що фінансове становище позивача було краще ніж фінансове становище відповідача. Крім того, позивачем подано докази про те, що ним понесено витрати на здійснення ремонтних робіт у квартирі.

Сторони перебували у шлюбі з 2003 року, а спірна квартира придбана у 2013 році, тобто по спливу 10 років перебування сторін у шлюбі. Відповідачем не надано доказів того, що до моменту реєстрації шлюбу у неї були заощадження, які в подальшому могли бути використані на придбання квартири, як і не подано доказів про те, що такі кошти були накопичені нею під час шлюбу з таких джерел, які не відносять їх до спільно набутих коштів подружжя.

Додана відповідачем до апеляційної скарги розписка про отримання позики на придбання квартири не може оцінюватися як однозначний доказ придбання квартири за кошти відповідача, оскільки позивачем також подані боргові розписки про отримання у борг коштів на придбання квартири.

Як стверджувалося сторонами в Тернопільському міськрайонному суді розглядається справа про визнання спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач ОСОБА_2 , забезпечений іншим житлом, оскільки проживає у іншій квартирі придбаній під час шлюбу, яка знаходиться по АДРЕСА_2 і придбана в 2012 році, підлягають критичній оцінці, оскільки наявність іншого майна не позбавляє позивача права користування спірною квартирою.

Крім того, як вказував позивач в суді апеляційної інстанції, квартира по АДРЕСА_2 є кімнатою у гуртожитку площею 12 м.кв, яку він отримав і приватизував з колишньою дружиною по 1/2 частині кожному, що не заперечувалося представником відповідача в суді апеляційної інстанції. Таким чином позивач є фактично власником 6 м.кв житла.

Доводи про те, що відповідач не змінювала вхідні замки і не чинить перешкоди позивачу у користуванні квартирою спростовуються тим, що відповідач заперечувала проти задоволення позовних вимог та подала апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції, що об`єктивно суперечить позиції відповідача щодо не чинення нею перешкод у користуванні квартирою позивачу.

Наявність у позивача права користування спірною квартирою, є визначальним при вирішенні спору про усунення перешкод у користування нею. Зазначена обставина, що має істотне значення для вирішення справи була встановлена судом першої інстанції на підставі наявних у справі доказів.

Таким чином, з врахуванням вказаного, колегія суддів апеляційного суду не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції з мотивів наведених в апеляційній скарзі.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно норм ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на сторони в межах ними понесених.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 390, 141 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 липня 2019 року залишити без змін.

Судові витрати покласти на сторони в межах ними понесених.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 21 жовтня 2019 року.

Головуючий Бершадська Г.В.

Судді: Гірський Б.О.

Ходоровський М.В.