Дата документу 22.03.2019 Справа № 320/4580/17-ц
Запорізький Апеляційний Суд
Єдиний унікальний № 320/458017 Головуючий у 1-й інстанції: Редько О.В.
провадження № 22-ц/807/763/19 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

Головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Кухаря С,В.,

Крилової О.В.,

розглянувши у порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_3 на заочне рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 30 листопада 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «А-Банк» про встановлення законності вимоги,-

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ПАТ «А-Банк» про встановлення законності вимоги.

В обґрунтування позову зазначив, що він є стороною кредитних договорів № ZРМOG100000055 та № ZРМOG200000055 від 19.06.2007р. Протягом 118 місяців він виконував зобов'язання за кредитними договорами своєчасно і в повному обсязі, проте з травня 2017 року був змушений при зупинити платежі, у зв'язку оновленою версією мобільного додатку Приват24, яка не відкривала йому сторінку з активними кредитами.

Зайшовши на свою сторінку в комп'ютерній версії Приват24, ОСОБА_3 виявив, що для проведення платежу відкритий доступ лише за договором № ZРМOG100000055.

З огляду на те, що несвоєчасні платежі мають для нього негативні наслідки, ОСОБА_3 відповідно до ЗУ «Про звернення громадян, 25 серпня 2016 звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» із заявою щодо роз'яснення ситуації. 22 лютого 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» надав відповідь, з якої вбачається, що відбулось відступлення прав вимоги на користь ПАТ «А-Банк» із зміною номера рахунку для оплати за кредитними договорами ще у грудні 2007 року.

Він неодноразово звертався до ПАТ КБ «ПриватБанк» та ПАТ «А-Банк» з вимогами про надання документального підтвердження доказу того, що відповідач є належним кредитор. Проте, відповідей йому не надали посилаючись на захист інформації, яка містить банківську таємницю, у зв'язку з чим, після письмового повідомлення банків про те, що він змушений призупинити виконання зобов'язання до отримання доказів належності ПАТ «А-Банк» як кредитора, ОСОБА_3 звернувся до суду.

Просив суд: встановити, чи є законними вимоги та участь ПАТ «А-Банк» в якості кредитора за кредитними договорами № ZРМOG100000055 та № ZРМOG200000055 від 19.06.2007р.; заборонити ПАТ «А-Банк» поширювати негативну інформацію про нього в Українському бюро кредитних історій безпосередньо банком або через посередників до моменту надання доказів того, що виконання обов'язку за кредитними договорами № ZРМOG100000055 та № ZРМOG200000055 від 19.06.2007р. приймається належним кредитором і встановлення судом законності вимог участі ПАТ «А-Банк» в якості кредитора;

Заочним рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 30 листопада відмовлено у задоволені позовних вимог.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального права просить скасувати заочне рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги, а судові витрати покласти на відповідача.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи, що зазначений спір виник не з підстав, зазначених у ч. 4 ст. 274, апеляційну скаргу було призначено до розгляду порядку письмового провадження без проведення судового засідання та повідомлення учасників справи.

Ухвалою суду апеляційної інстанції від 10 грудня 2018 року (а.с.119-120), в порядку передбаченому ст. 360 ЦПК України, особам, які беруть участь у справі, надавався строк до 29 грудня 2018 року для надання відзиву на апеляційну скаргу разом з доказами надсилання (надання) копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам процесу.

Проте, на адресу апеляційного суду відзивів від осіб, які беруть участь у справі, на вищезазначену апеляційну скаргу позивача, не надійшло.

В силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

21 січня 2019 року до Запорізького апеляційного суду засобом поштового зв'язку надійшла заява ОСОБА_3, в якій повідомлено, що 17 січня 2019 року від АТ «А-Банк» він отримав відповідь на його заяву, зазначає, що інформацію про відправку даного листа відповідач може використовувати як доказ надсилання йому відзиву на апеляційну скаргу, який насправді не надавався.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставин справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції зазначив, що заявлений позивачем ОСОБА_3 позов не містить вимог про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 19.06.2007 року між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладені два кредитних договори за ZРМOG100000055 і № ZРМOG200000055 (а.с.9-21).

В матеріалах справи також наявна відповідь ПАТ КБ «Приватбанк» від 22.02.2017 року за № 20.1.0.0.0/7-20170217/5042, в якій ОСОБА_3 повідомлено, що 28.12.2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ПАТ «А-Банк» було укладено договір відступлення права вимоги. В зв'язку з відступленням права вимоги було змінено рахунок для погашення кредиту з НОМЕР_1 на НОМЕР_2 (а.с. 22).

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_3 просив встановити чи є законними вимоги та участь ПАТ «А-Банк» в якості кредитора за вищезазначеними кредитними договорами.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що зі змісту позовних вимог не зрозуміло як саме порушені права ОСОБА_3 та як слідує їх захистити, оскільки позивачем не порушується питання про визнання договору відступлення прав вимоги недійсним, тощо.

Окрім цього, колегія зазначає, що матеріали справи взагалі не містять жодних вимог ПАТ «А-Банк» до ОСОБА_3, законність/незаконність яких він просить встановити.

Також, з матеріалів справи вбачається, що листом ПАТ КБ «А-Банк» повідомляв ОСОБА_3, що банк не має змоги надати витребувану ним інформацію, оскільки його письмовий запит про надання інформації, що містить банківську таємницю, не відповідає нормам, зокрема особистий підпис у запиті повинен бути засвідчений підписом керівника банку чи вповноваженою ним особою та відбитком печатки банку або нотаріально. Окрім цього, повідомлено, що з розрахунком заборгованості Клієнт має змогу ознайомитися в А24 (а.с.27-28).

Судом першої інстанції роз'яснено позивачу, що у передбачених до ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений, та порядок і умови цих змін, зазначені у ст.ст. 514, 515. 516 ЦК України.

Отже, враховуючи що ОСОБА_3 обрано спосіб захисту, який не відповідає вимогам закону, колегія погоджується із висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України в редакції 2004 року, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За положеннями ст. 58 ЦПК України належними є докази,які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини,що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердженняї хніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до роз'яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України в постанові № 5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» від 12.06.2009 року, а саме в п. 9, предметом позову є те, що конкретно вимагає позивач, підставою чим він обґрунтовує свої вимоги, змістом обраний позивачем спосіб захисту права.

Щодо задоволення вимоги відносно заборони поширення негативної інформації про ОСОБА_3 в Українському бюро кредитних історій,аргументами апеляційної скарги є те, що позивач послався на офіційний ресурс УБКІ на якому відображається негативна інформація про нього, а з огляду на те, що даний ресурс є доступним для перевірки даних, вважає такий доказ належним і допустимим.

Проте, висновок суду є правильними з урахуванням вимог ст.ст. 58, 59, 60 ЦПК України щодо належності, допустимості доказів і обов'язку доказування та надання доказів.

Таким чином, дослідивши матеріали справи колегія прийшла до висновку, що позивач звернувся до відповідача з запитом щодо надання інформації відносно договору відступлення прав вимоги, на який банком надано відповідь, при цьому позивач обрав не передбачений законом спосіб захисту свого права.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивач на підтвердження своїх позовних вимог доказів суду не надав.

З огляду на це колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги представника позивача про необґрунтованість рішення суду першої інстанції є безпідставними.

Частиною 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Перелік способів захисту цивільних прав та інтересів встановлені в частині 2 ст. 16 ЦК України. Також зазначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

В правовій позиції Верховного суду України, викладеній в постанові від 12 червня 2013 року у справі № 6-32цс13, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів, зазначено, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст. ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Звертаючись до суду з позовними вимогами до ПАТ «А-Банк» про встановлення судом законності вимог та участі відповідача, та заборону поширювати негативну інформацію, ОСОБА_3 а ні в позові, а ні в апеляційній скарзі не зазначив, чим порушено його право.

Таким чином, вбачається, що такий спосіб захисту не є ефективним засобом захисту права ОСОБА_3

Доводи касаційної скарги щодо порушення судами вимог статей 4, 13 ЦПК України та не встановлення фактичних обставин справи, що мають значення для правильного вирішення справи, є безпідставним, ураховуючи, що ОСОБА_3 обрано неналежний спосіб захисту своїх прав через встановлення законності/незаконності вимог та участі відповідача в якості кредитора, як спосіб захисту прав особи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Суд першої інстанції всебічно і повно дослідив обставини справи, надав належну оцінку доказам, які надані суду сторонами, і постановив законне і обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позову.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволенню.

Керуючись ст. ст. 7 ч. 13, ст. 274, 367, 369 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381, 382, 384, п. 1 ч. 1 ст. 389 ЦПК України, колегіясуддів,-

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 30 листопада 2017 року по цій справі - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 22 березня 2019 року.

Головуючий:

Судді: