ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

12 березня 2019 року

м.Харків

справа № 641/1765/16-ц

провадження № 22-ц/818/196/19

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Кругової С.С., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря: Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі - ОСОБА_2, ОСОБА_3,

третя особа - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4 про визнання недійсним договору, визнання права власності та витребування квартири із незаконного володіння, за апеляційними скаргами представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5 та представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 на рішення Комінтернівського районного суду м.Харкова від 19 липня 2018 року, постановлене під головуванням судді Чайка І.В., в залі суду в місті Харкові (повний текст судового рішення складено 30 липня 2018 року), -

в с т а н о в и в :

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4 про визнання недійсним договору, визнання права власності та витребування квартири із незаконного володіння.

Рішенням Комінтернівського районного суду м.Харкова від 19 липня 2018 року позов задоволено. Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, що був укладений 13.02.2013 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_1. Визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру НОМЕР_1, розташовану по АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті матері - ОСОБА_7, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1. Витребувано квартиру АДРЕСА_1 з чужого незаконного володіння, а саме від ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 5810 грн., а також витрати пов'язані з розглядом справи в сумі 551,22 грн., а всього підлягає стягненню 6 361,22 грн.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_5 просить скасувати рішення суду першої інстанції, а позовну заяву залишити без розгляду.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; зазначає, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2 придбали спірну квартиру АДРЕСА_1 за відплатними договорами купівлі-продажу і є добросовісними її набувачами. Вважає, що квартира не підлягає витребуванню з володіння ОСОБА_2, проте позивач не позбавлений можливості вимагати від особи, яка здійснила незаконний продаж майна, відшкодування завданих йому збитків. Крім того відповідач вказує на процесуальні порушення при ухваленні оскаржуваного рішення, а саме: справа розглянута без участі позивача, незважаючи на те, що його явку було визнано судом обов'язковою, а також необгрунтовано відмовлено у задоволенні клопотань про призначення у справі експертизи та про виклик свідків.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6 також просить скасувати рішення суду першої інстанції, а позовну заяву залишити без розгляду.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; зазначає, що судом першої інстанції неправомірно було відмовлено ОСОБА_4 у прийнятті її зустрічного позову до ОСОБА_1 про визнання чинним договору купівлі-продажу квартири, яка є предметом первісного позову. ОСОБА_4 вважає себе та ОСОБА_2 добросовісними набувачами спірної квартири.

Відзиву на апеляційні скарги не надано.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційних скарг і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що правочин у формі договору дарування квартири АДРЕСА_1, на підставі якого в подальшому був укладений договір купівлі-продажу спірної квартири, - є недійсним, оскільки на момент укладення договору дарування, дарувальник ОСОБА_3 вже була померла, а отже розпорядитися своїм майном шляхом дарування квартири, не могла. Разом з тим ОСОБА_1 є спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_3 Спадщину позивач прийняв у встановленому законом порядку, тому наявні підстави для визнання за позивачем права власності на вказану квартиру у порядку спадкування за законом після смерті його матері ОСОБА_3 та витребування квартири з чужого незаконного володіння відповідачів.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є сином ОСОБА_8 та ОСОБА_7 ( т.1 а.с.14).

Відповідно листа № 1029937 від 10.01.2018 року КП «Харківське міське бюро технічної інвентарізації», станом на 31.12.2012 року квартира АДРЕСА_2 зареєстрована в цілому на праві приватної власності за ОСОБА_7 ( т.2 а.с.154).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 померла у віці 67 років про що 01 лютого 2012 року було складено відповідний актовий запис № 1533 (місце смерті Україна, Харківська область, місто Харків) ( т.1 а.с.7).

Спадкоємцем після її смерті є її син ОСОБА_1, який прийняв спадщину, оскільки проживав разом із спадкодавцем на час її смерті (а.с.12 т.1).

Відповідно до Довідки про звільнення від 17.03.2014 року, ОСОБА_1 у період з 06 травня 2012 року по 24 червня 2014 року відбував покарання в установах Державної кримінально - виконавчої служби за вироком Фрунзенського районного суду м. Харкова від 07.09.2013 року за ч.3 ст. 185, ч.2 ст.15 - ст. 185 ч.3, ст.70 КК України (засуджено до 3 років 6 місяців позбавлення волі) ( т.1 а.с.8).

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 16.06.2014 року ОСОБА_1 звільнено від подальшого відбування покарання, строк відбування покарання ОСОБА_1 обчислюється з 06.05.2012 року ( т.1 а.с.10)

Разом з тим 13 лютого 2013 року приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Клопотовим С.Д. був посвідчений Договір дарування, за умовами якого ОСОБА_7 передала у власність належну їй на праві власності квартиру НОМЕР_1, яка складається з 3-х житлових кімнат, загальною площею 62,00 кв.м., розташовану у будинку за номером АДРЕСА_1 , а ОСОБА_1 прийняв у власність вказану квартиру ( т.1 а.с.102).

01 березня 2013 року між ОСОБА_10, яка діяла від імені ОСОБА_1, та ОСОБА_4 був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1. Договір був посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_11 ( т. 1 а.с.101).

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 05.04.2016 року, право власності на спірну квартиру перейшло від ОСОБА_4 до ОСОБА_12 на підставі Договору купівлі - продажу реєстраційний № 311 від 04.03.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_13 ( т.1 а.с. 65).

Як на підставу позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що він є спадкоємцем першої черги після смерті матері ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2. Спадщину прийняв у встановленому законом порядку. Вважає, що він є власником квартири АДРЕСА_1. А договір дарування від 13.02.2013 року є недійсним, оскільки на час посвідчення вказаного договору ОСОБА_3 була померла (дата смерті - ІНФОРМАЦІЯ_2), а він відбував покарання у вигляді позбавлення волі у Холодногірської виправної колонії Харківської області (№ 18) (у період з 06.05.2012 року по 24.06.2014 року). Тому квартира АДРЕСА_1 підлягає витребуванню від ОСОБА_2 з чужого незаконного володіння на його користь.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Стаття 717 ЦК України встановлює, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно ч. 1 ст. 215 підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до положень ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом та має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з ст. 236 ЦК України недійсний правочин є недійсним з моменту його вчинення.

Матеріали справи свідчать про те, що договір дарування квартири НОМЕР_1, розташованої по АДРЕСА_1, що був укладений 13.02.2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1, посвідчений приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області - Клопотовим С.Д. та зареєстрований в реєстрі за № 147 від 13.02.2013 року, - є недійсним, оскільки дарувальник ОСОБА_3 померла понад рік до укладення договору дарування. Тому не мала цивільної дієздатності, а отже розпорядитися своїм майном шляхом дарування квартири не могла.

Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Встановлено, що після смерті ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2, відкрилася спадщина. На праві власності ОСОБА_7 належала квартира АДРЕСА_2 ( т.2 а.с.154).

Відповідно до ст. ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За змістом ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Згідно ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину .

Згідно Довідки КП «Жилкомсервіс», позивач ОСОБА_1 на день смерті спадкодавця був зареєстрований разом із матір'ю ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_3 ( т.1 а.с.218).

13.09.2012 року, у період знаходження в Харківському слідчому ізоляторі, ОСОБА_1 звернувся із заявою до Сьомої Харківської Державної нотаріальної контори про прийняття спадщини. Особистий підпис ОСОБА_1 на цій заяві засвідчений начальником Харківського слідчого ізолятора Піскловим В.М.

Постановою державного нотаріуса від 25.05.2016 року представнику позивача - ОСОБА_15, яка діє в порядку передоручення від імені ОСОБА_16, який в свою чергу діє від імені позивача, було відмовлено у видачі Свідоцтва на спадщину на спадкове майно, після смерті ОСОБА_17, оскільки право власності на квартиру, зареєстровано за іншим власником ( т. 1 а.с.224 зворот-225).

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами;2) висновками експертів;3) показаннями свідків.

Згідно ст. 77, 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд першої інстанції обгрунтовано виходив з того, що за позивачем слід визнати право власності на квартиру АДРЕСА_2, оскільки ОСОБА_1 є спадкоємцем за законом після смерті своєї матері ОСОБА_7, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1.

Прийнявши в установленому законом порядку спадщину, позивач з часу її відкриття, набув речові права на вищевказане спадкове майно, яке увійшло право володіння та право користування ним і, відповідно, право на захист цих прав.

Статтею 396 ЦК України визначено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України. Захист права власності як шляхом визнання права власності так і шляхом витребування майна із чужого незаконного володіння передбачені статями 386-388, 392 глави 29 ЦК України.

Відповідно до вимог ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. В такому випадку права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, встановленого ст. ст. 215, 216 ЦК України. Такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача.

Оскільки добросовісне набуття в розумінні ст. 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння. (постанова Верховного Суду України від 4 листопада 2015 року по справі №6-1920цс15, постанова Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-67цс15, п. 22 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності і інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5).

Як вбачається з п. 8 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності і інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5, відповідно до ст. ст.330,334 ЦК право власності на нерухоме майно, відчужене особою, яка не мала на це права, виникає у добросовісного набувача з моменту реєстрації права на таке майно, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу воно не може бути витребувано у нього (постанова ВСУ від 21.11.2012 року по справі № 6-136цс12 ).

При цьому належне волевиявлення особи, що продала майно добросовісному набувачеві, не є підставою для відмови власнику у позові про витребування майна у цього набувача.

Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна.

Згідно з п. 3 ч. 1, ч. 3ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника не з його волі. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його у набувача у всіх випадках.

Відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. (п.26 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності і інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5).

На час укладення договору купівлі-продажу ОСОБА_1, який знаходився у місцях позбавлення волі, не був власником спірної квартири, тому особа, що представляла його інтереси за довіреністю, не мала права відчужувати спірну квартиру. Тому позивач, як особа що прийняла спадщину, має право витребувати це майно від добросовісного набувача з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України.

Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 23 січня 2013 року по справі № 6-164цс12.

Висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову, - відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Посилання апелянтів на те, що квартира не підлягає витребуванню з володіння ОСОБА_2, оскільки відповідач є добросовісним її набувачем, - спростовується вимогами ст. ст. 387, 388 ЦК України.

Доводи щодо довіреності, яка посвідчена приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Клопотовим С.Д. від 13.02.2013 року, якою ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_10 на розпорядження належною йому на праві власності квартирою НОМЕР_1 по АДРЕСА_1, - не приймаються до уваги колегією суддів, оскільки питання дійсності довіреності не стосуються заявлених вимог, не входять до предмету доказування по даній справі та не має значення для правильного розгляду справи в межах заявлених вимог за позовом про визнання недійсним договору дарування від 13.02.2013 року, визнання права власності в порядку спадкування та витребування квартири із незаконного володіння.

Посилання апелянтів на те, що продаж квартири було здійснено з відома позивача, що підтверджується його особистою розпискою від 01.03.2013 року, не можуть бути прийняті судом.

Так, дійсно, матеріали справи містять копію розписки від імені ОСОБА_1, датовану 01.03.2013 року, в якій йдеться про те, що він, знаходячись у місцях позбавлення волі, дав довіреність ОСОБА_10 для продажу його квартири АДРЕСА_2 громадянці ОСОБА_4 Про продаж 01.03.2013 року знає, претензій не має.

З наданої копії висновку судово-почеркознавчої експертизи №23002/23195/23196, проведеної Харківським НДІСЕ ім. засл. проф. М.С. Бокаріуса за кримінальним провадженням №000185 від 31.10.2018 року убачається, що текст розписки виконаний ОСОБА_1 власноруч (а.с. 36-45 т.4).

Разом з тим достовірно встановлено, що станом на 01.03.2013 року ОСОБА_1 знаходився у місцях позбавлення волі, що унеможливлює видачу ним будь-яких офіційних документів поза адміністрацією місць позбавлення волі.

Даних про те, що ОСОБА_1 звертався до адміністрації установи виконання покарання з приводу посвідчення його підпису на розписці від 01.03.2013 року, матеріали справи не містять.

Натомість раніше 13.09.2012 року ОСОБА_1 звертався до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, і така його заява була подана через адміністрацію установи виконання покарань і підпис ОСОБА_1 був засвідчений начальником Харківського слідчого ізолятору.

З огляду на те, що на дату, зазначену у розписці, позивач знаходився у місцях позбавлення волі, у колегії суддів виникають сумніви щодо складання її саме 01.03.2013 року. Обставини, фактична дата та необхідність складання наданої розписки суду достоменно не відомі.

За таких обставин колегія суддів не може прийняти вказану розписку в якості доказу продажу спірної квартири з відома позивача.

Таким чином колегія суддів вважає, що договір дарування спірної квартири не міг бути укладений 13.02.2013 року ОСОБА_3, оскільки вона померла до його укладення ІНФОРМАЦІЯ_1, і є недійсним. ОСОБА_1 прийняв спадщину після смерті матері, оскільки проживав разом із нею на час її смерті, тому за ним має бути визнано право власності на спірну квартиру в порядку спадкування за законом. І ця квартира підлягає витребуванню у добросовісного набувача, оскільки вибула із володіння власника не з його волі іншим шляхом.

Суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про доведеність позовних вимог.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи апеляційних скарг висновків суду першої інстанції не спростовують.

Враховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5 та представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду м.Харкова від 19 липня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: С.С. Кругова

Н.П. Пилипчук

Повне судове рішення виготовлено 18.03.2019 року.