ПОСТАНОВА

Іменем України

18 березня 2019 року м. Кропивницький

справа № 389/1967/18

провадження № 22-ц/4809/537/19

Кропивницький апеляційний суд в складі: колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Чельник О.І.(головуючий, суддя-доповідач), Дуковського О.Л., Письменного О.А.,

за участю секретаря судового засідання Антошиної А.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Трепівська сільська рада Знамянського району Кіровоградської області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Знам'янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 18 грудня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до Трепівської сільської ради Знамянського району Кіровоградської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,

В С Т А Н О В И В :

У липні 2018 року ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом до Трепівської сільської ради Знамянського району Кіровоградської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

В обґрунтування позову вказав, що його батько ОСОБА_5 був власником транспортного засобу марки ВАЗ 21063, 1989 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3, двигун номер НОМЕР_1. Після його смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 року спадщину прийняла його мати та дружина померлого - ОСОБА_6.

Після смерті матері 09 червня 2015 року позивач у встановленому законом порядку спадщину не прийняв, однак фактично користувався спадковим майном, зокрема зазначеним автомобілем марки ВАЗ 21063, та дбав про нього, здійснював страхові внески. Тобто, понад десять років добросовісно та відкрито володіє транспортним засобом здійснюючи його поточний ремонт та користується останнім, у зв'язку з чим просив суд визнати за ним право власності на автомобіль за набувальною давністю.

Рішенням Знам'янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 18 грудня 2018 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Вирішуючи спір та ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із неправомірності заявлених вимог саме в контексті застосування до спірних правовідносин ст.344 ЦК України, оскільки позивач достовірно знав, що транспортний засіб зареєстрований за його померлим батьком ОСОБА_5 та не вжив будь-яких заходів щодо переоформлення транспортного засобу на своє ім'я. Вказав що, зміст поданої заяви зводиться до вирішення спору зі спадкування, а не спору про набуття права власності за набувальною давністю.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушенням норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі. Зазначає, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, неповно з'ясував обставини, що мають істотне значення для справи. Доводи скарги зводяться до питань добросовісності та відкритості володіння майном, а саме спірним транспортним засобом, а також до неправильного застосування судом ст. 344 ЦК України.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено та підтверджено письмовими доказами по справі, що батьками позивача є ОСОБА_5 та ОСОБА_6.

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу за НОМЕР_4, виданого 23 листопада 1999 року, ОСОБА_5 належав транспортний засіб марки ВАЗ 2106, 1989 року випуску, сірого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_3, номер двигуна НОМЕР_1 (а.с.3).

Батько позивача - ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року, після смерті якого ОСОБА_6, будучи дружиною померлого, прийняла спадщину фактичними діями за ЦК УРСР у редакції від 18 липня 1963 року.

Мати позивача - ОСОБА_6 померла 09 червня 2015 року (а.с.36).

Після смерті батьків позивач фактично продовжував користуватися вказаним транспортним засобом марки ВАЗ 2106, 1989 року випуску.

Як убачається з роз'яснення Знамянського районного державного нотаріуса щодо прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6, позивачу було рекомендовано звернутися до суду із заявою про встановлення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини після смерті матері, оскільки ним пропущено встановлений ст.1270 ЦК України шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини, а тому він вважається таким, що не прийняв її. І тільки в разі задоволення його позову про визначення додаткового строку, у визначений судом строк звернутися до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини (а.с.6).

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_7 посилався на те, що володіння почалося за життя батька і після його смерті позивач протягом 29 років правомірно, законно, безперервно володіє зазначеним майном.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Аналізуючи поняття добросовісності володіння, як підстави для набуття права власності за набувальною давністю за статтею 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Норми цієї статті не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов'язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника.

У пункті 9 постанови пленуму Вищого спеціалізовано суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Отже, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати по відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Зокрема, виходячи зі змісту ст. 344 ЦК, обставинами, які мають значення для справи і які повинен довести позивач, є такі:

- майно може бути об'єктом набувальної давності;

- добросовісність володіння;

- відкритість володіння;

- давність володіння та його безперервність;

- відсутність інших осіб, які претендують на це майно;

- відсутність титулу (підстави) у позивача для володіння майном та набуття права власності.

Позов про право власності за давністю володіння не може пред'явити законний володілець або особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є її власником. Тобто, виключено набуття права власності на майно, яке знаходиться у володінні власника і ніколи не вибувало з його володіння.

Наявність у володільця певної правової підстави для володіння майном виключає можливість набуття права власності за набувальною давністю, але не позбавляє особу можливості набути право власності на таке майно у визначеному позасудовому порядку.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Відповідно до роз'яснень, викладених в інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», набуття права власності на майно за набувальною давністю є самостійною підставою набуття права власності. В зазначеному випадку право власності на нерухоме майно не переходить від спадкодавця до спадкоємця (ст. 1216 ЦК), а набувається за рішенням суду (ч. 4 ст. 344 ЦК). Отже, спори про набуття права власності за набувальною давністю не є спорами із спадкування, в тому числі й у випадках, коли особа заявляє про давність володіння (ч. 2 ст. 34 ЦК України).

Такий висновок суду узгоджується і з позицією Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ висловленою в ухвалі від 09 червня 2016 року у справі № 537/2826/13-ц за позовом про визнання права власності за набувальною давністю.

Судом першої інстанції було також встановлено, що позивач достовірно знаючи про смерть як батька так і матері, лише у 2018 році звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, 05 червня 2018 року на ім'я позивача нотаріусом надано відповідне роз'яснення, в якому йдеться про необхідність звернення до суду з відповідними заявами про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, оскільки встановлений законодавством строк ним пропущено.

Апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що на момент пред'явлення позову до суду з вимогою про визнання права власності на автомобіль за набувальною давністю, позивач знав, що транспортний засіб зареєстрований за його померлим батьком ОСОБА_5, проте не вчинив будь-яких дій щодо прийняття спадщини та переоформлення транспортного засобу на своє ім'я.

Доводи апеляційної скарги про наявність усіх умов для визнання за ОСОБА_4 права власності за набувальною давністю суперечать обставинам справи, що входять до предмету доказування, вказаним письмовим доказам, та ґрунтуються на помилковому розумінні положень ст. 344 ЦК України.

Аналіз наявних у справі матеріалів вказує на те, що правові підстави для задоволення позову про набуття права власності на транспортний засіб на підставі статті 344 ЦК України за набувальною давністю за таких обставин відсутні, суд першої інстанції вірно визначився з правовідносинами та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ч.ч.2, 3 ст.12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обов'язок доказування та подання доказів встановлений ст.81 ЦПК України, в якій зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Посилання апелянта на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним не підтверджено доказами та не наведено підстав, визначених у ст. 376 ЦПК України, для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення у справі.

Доводи апеляційної скарги були предметом розгляду суду першої інстанції та не спростовують висновків суду щодо законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції. Інших доводів, які б слугували підставою для скасування рішення суду першої інстанції, апеляційна скарга не містить.

З огляду на викладене судова колегія приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не є суттєвими і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, тому підстави для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції відсутні.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_4 на користь держави підлягає стягненню 1057 грн. 20 коп. судового збору за подання апеляційної скарги, сплату якого відстрочено до ухвалення судового рішення у справі ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 18 лютого 2019 року.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 - 384ЦПК України

ПОСТАНОВИВ:

Залишити вимоги апеляційної скарги ОСОБА_4 без задоволення, а рішення Знам'янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 18 грудня 2018 року без змін.

Стягнути з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_2, судовий збір на користь держави за подання апеляційної скарги у розмірі 1057 грн. 20 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя: О.І. Чельник

Судді: О.Л. Дуковський

О.А. Письменний