Справа № 182/471/19
Провадження № 4-с/0182/7/2019
У Х В А Л А

Іменем України

12.03.2019 року м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Тихомирова І.В.

за участю секретаря Рахуба О.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Нікополя скаргу ОСОБА_1 на дії посадових осіб Нікопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії посадових осіб Нікопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області (далі Нікопольський МВ ДВС ГТУЮ).

В обґрунтування скарги посилався на те, що під час вчинення правочину у серпні 2018 року йому від нотаріуса стало відомо про наявність заборони відчуження (арешту) належних йому обєктів нерухомого майна. Так, відповідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження обєктів нерухомого майна, підставою обтяження стала постанова про відкриття виконавчого провадження б/н від 20.03.2008 року відділу державної виконавчої служби Нікопольського міськрайонного управління юстиції. 15.04.2008 року дане обтяження було зареєстровано Другою Нікопольською державною нотаріальною конторою за № 7017818.

Однак, при подальшому зверненні до Нікопольського МВ ДВС ГТУЮ йому було повідомлено про те, що виконавчі документи стосовно боржника ОСОБА_1 на виконанні ДВС не перебували та не перебувають, а тому підстави для зняття арешту з його майна відсутні. Таким чином, ОСОБА_1 вважає, що відмова посадових осіб Нікопольського МВ ДВС ГТУЮ щодо зняття арешту з належного йому майна обмежує його у здійсненні права власності, а тому за захистом своїх прав та інтересів він вимушений звертатися до суду. Просить визнати протиправною бездіяльність начальника Нікопольського МВ ДВС ГТУЮ стосовно відмови у знятті арешту з належного йому майна, а також зобовязати посадових осіб ДВС зняти арешт з усього належного йому майна.

Ухвалою судді від 13.02.2019 року провадження за скаргою ОСОБА_1 було відкрито, витребувано в Нікопольському МВ ДВС ГТУЮ постанову про відкриття виконавчого провадження б/н від 20.03.2008 року стосовно боржника ОСОБА_1 (а.с.4).

Не погодившись із доводами, викладеними у скарзі, начальник Нікопольського МВ ДВС ГТУЮ ОСОБА_2 подав суду свої заперечення, в яких у задоволенні скарги ОСОБА_1 просив відмовити у повному обсязі. Посилається на те, що перевіркою даних Автоматизованої системи виконавчих проваджень встановлено, що виконавчі документи відносно боржника ОСОБА_1 на виконанні Нікопольського МВ ДВС ГТУЮ не перебувають та не перебували, а завершені виконавчі провадження підлягають знищенню після трьох років зберігання в архіві Відділу. Таким чином, ДВС не може надати витребувану судом постанову про відкриття провадження стосовно ОСОБА_1 у звязку з її відсутністю. Зазначає, що скаржником пропущений строк для звернення до суду, оскільки про відсутність підстав для зняття арешту ОСОБА_1 стало відомо з відповіді ДВС 31.08.2018 року. Натомість, скарга надійшла суду лише 22.01.2019 року. Крім того, ОСОБА_1 не довів, він є стороною виконавчого провадження, в рамках виконання якого накладено арешт, а також невірно обрав спосіб захисту. Так, на думку начальника ДВС, вирішення питання щодо зняття арешту доцільно проводити у рамках позовного провадження.

У судове засідання ОСОБА_1 не зявився, подавши суду заяву, в якій просив його скаргу задовольнити в повному обсязі та розглянути без його участі (а.с.10).

Начальник Нікопольського МВ ДВС ГТУЮ ОСОБА_2 у судове засідання не зявився, про час та місце судового розгляду скарги повідомлявся належним чином, причини неявки суду невідомі. З урахуванням положень ч. 2 ст. 450 ЦПК України його неявка не перешкоджає розгляду скарги.

Оскільки відповідно до положень ЦПК України розгляд вказаної скарги здійснювався судом за відсутності учасників справи, то у відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши матеріали скарги, заперечень на неї, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується скарга, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду скарги і її вирішення по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо субєкта на невизначене нерухоме майно ОСОБА_1, який проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, накладено арешт, реєстраційний номер обтяження: 7017818, підстава обтяження: постанова про відкриття виконавчого провадження б/н, 20.03.2008 року, Відділ ДВС Нікопольського міськрайонного управління юстиції, державний виконавець О.В. Малиновський; зареєстровано: 15.04.2008 року реєстратором Друга нікопольська державна нотаріальна контора (а.с.5-6).

У той же час, згідно відповіді Нікопольського МВ ДВС ГТУЮ № 52148 від 31.08.2018 року, куди звернувся представник ОСОБА_1 для отримання розяснень, перевіркою даних Автоматизованої системи виконавчих проваджень (АСВП) встановлено, що виконавчі документи відносно боржника ОСОБА_1 на виконанні в Нікопольському МВ ДВС ГТУЮ не перебувають та не перебували. При цьому повідомлено, що відповідно до Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 25.12.2008 року № 2274/5, завершені виконавчі провадження підлягають знищенню після трьох років зберігання в архівах відділу. Статтями 40 та 59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено вичерпний перелік підстав для зняття арешту з майна, однак викладені ОСОБА_1 обставини не є підставою для зняття арешту з майна, тому боржникові повідомлено про відсутність підстав для зняття арешту з його майна та рекомендовано звернутися до суду з позовом (а.с.2).

Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Стаття 41 Конституції України наголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина 1 статті 16 ЦК України).

Згідно із частиною 1 статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 319 ЦК України передбачено що, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Статтею 386 ЦК України встановлено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Оскільки під час винесення постанови державним виконавцем від 20.03.2008 року про накладення арешту на нерухоме майно, власником якого був ОСОБА_1, то його вимоги про зняття арешту є обґрунтованими.

Суд не бере до уваги доводи начальника Нікопольського МВ ДВС ГТУЮ ОСОБА_2 про пропуск ОСОБА_1 строку для звернення до суду зі скаргою, виходячи з наступного.

Згідно з п. а ч. 1 ст. 449 ЦПК України скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи.

Проте, зважаючи на обставини даної справи, суд приходить до висновку, що позовна давність до вимог ОСОБА_1 про зняття арешту з його майна не застосовується, оскільки він, як власник майна, має право у будь-який час, поки триває порушення його права власності, звернутися до суду за його захистом.

У той же час, посилання начальника Нікопольського МВ ДВС ГТУЮ ОСОБА_2 на те, що ОСОБА_1 обраний невірний спосіб захисту своїх прав, на думку суду, є помилковим виходячи з наступного.

Відповідно до п. 1 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.06.2016 року «Про судову практику у справах про зняття арешту з майна» у порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби. Спори про право цивільне, повязані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статей 15, 16 глави 2 Цивільного процесуального кодексу України в редакції, що діяла на час прийняття Постанови (аналогічні за змістом норми містить глава 2 ЦПК в редакції 2017 року) розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. У той же час, фізична особа, яка порушила майнові права ОСОБА_1 та з позовом до якої б він міг звернутися в порядку позовного провадження, - не встановлена.

При цьому, відповідно п. 5 Постанови № 5 від 03.06.2016 року, у разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК в редакції 2004 року («Судовий контроль за виконанням судових рішень», що відповідає розділу VII ЦПК в редакції 2017 року).

Як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо субєкта арешт на майно ОСОБА_1 накладено саме на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження б/н, 20.03.2008 року, винесеної державним виконавцем Відділу ДВС Нікопольського міськрайонного управління юстиції ОСОБА_3.

Положеннями ст. 55 Конституції України Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Таким чином, суд приходить до висновку, що ОСОБА_4 є субєктом виконавчого провадження, а його звернення до суду зі скаргою на дії посадових осіб ДВС не суперечить чинному законодавству та є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Отже, беручи до уваги те, що накладений арешт на невизначене нерухоме майно ОСОБА_1 позбавляє його, як власника, у повному обсязі користуватися своїми майновими та немайновими правами, суд дійшов висновку, що скарга ОСОБА_1, подана з метою захисту свого цивільного права, а саме права власності на майно, є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 447-451 ЦПК України суд, -

УХВАЛИВ:

Скаргу ОСОБА_1 на дії посадових осіб Нікопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність начальника Нікопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області стосовно відмови у знятті арешту з належного ОСОБА_1 майна.

Зобовязати посадових осіб Нікопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області зняти арешт з усього належного ОСОБА_1 майна.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана до Дніпровського апеляційного суду протягом пятнадцяти днів з дня її проголошення.

Згідно підпункту 15.5 Перехідних положеньЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя: ОСОБА_5