Провадження №22-ц/824/6897/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 вересня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Таргоній Д.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Тімуш Д.І.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 21 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу,

В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2016 року позивач звернувся до суду з вимогами про стягнення з позичальника та поручителя суми боргу за договором позики, обґрунтовуючи його наступним:

18.11.2011 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 було укладено та нотаріально освідчено договір позики строком до 18.11.2012 року, за яким та передані грошові кошти в розмірі 548 000 грн., які є еквівалентом 67 335 доларів США станом на день позики.

08.12.2011 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 укладений додатковий договір до договору позики, який нотаріально посвідчений, відповідно до якого сторони домовилися змінити п.1 договору позики та збільшили суму позики до 1 093 486 грн. 90 коп., які є еквівалентом 134335 доларів США станом на момент укладення.

12.12.2011 року між позивачем та ОСОБА_3 укладений договір поруки, відповідно до якого поручитель поручився перед позивачем за виконання ОСОБА_2 обов`язку повернення грошових коштів, але у розмірі, що не перевищує 2000 грн.

З моменту укладання договору позики і до 08.07.2016 року позичальник повернув позивачу 400 010 грн., що є еквівалентом 33 575 доларів США. Станом на момент звернення до суду відповідачі решту умов договору не виконали, уникають зустрічей із позивачем, тому позивач просив стягнути з ОСОБА_2 борг в розмірі 2 888 658,72 грн., який складається з суми основного боргу в розмірі 2 583 501,60 грн. та 3% річних в розмірі 305157,12 грн., а також з поручителя ОСОБА_3 - суму боргу в розмірі 2 000,00 грн.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 21 лютого 2019 року в задоволенні вищезазначеного позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати. Обґрунтував скаргу тим, що висновок суду про звернення до суду після сплину строку позовної давності є необґрунтованим. Суд не повно з`ясував обставини, що мають значення для справи, жодних мотивів та аргументів для відмови в задоволенні позову, в оскаржуваному рішенні не зазначено. Не зазначив суд і підстав для відхилення посилань на поважність причин пропуску позивачем строку позовної давності. На підставі наведеного просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову повністю.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 заперечує щодо змісту і вимог апеляційної скарги, зазначає, що позивачем не наведено поважних причин пропуску строку позовної давності та обставин, які б обґрунтовували поновлення (або переривання) такого строку. Такі підстави як навчання та працевлаштування в іншій країні та проведення тимчасової окупації у місті Донецьку та Краматорську не можуть вважатьсь поважними причинами пропуску строку позовної давності. Вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

У відповідності до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що підстави для його зміни чи скасування відсутні.

В ході розгляду справи судом першої інстанції було належним чином встановлено факт неналежного виконання відповідачами зобов`язання за договором позики, внаслідок чого утворилася прострочена заборгованість. Не заперечують цього і відповідачі. В той же час підставою для відмови в задоволенні позову став пропуск позивачем строку позовної давності, про застосування якого заявили відповідачі в ході розгляду справи.

Оскаржуючи рішення суду, апелянт зазначав, що суд першої інстанції невмотивовано і безпідставно відмовив йому в задоволенні клопотання про поновлення такого строку, оскільки вважає, що існували об`єктивні перешкоди для звернення з вимогами до відповідача. З такою позицією позивача колегія суддів погодитися не може.

В якості підстав для поновлення пропущеного строку звернення до суду позивач зазначав наступні обставини:

- він виїхав до Канади і перебував там значний період часу;

- відповідачі частково виконували зобов`язання з повернення коштів з листопада 2012 року по липень 2016 року, і лише після повного припинення сплати боргу позивач зрозумів, те що його права порушені.

- на сході України почалася терористична операція, що завадила позивачу звернутися до суду за захистом свого порушеного права.

Колегія суддів апеляційного суду ретельно дослідила такі посилання позивача і вважає, що підстави для поновлення строку позовної давності в даному випадку відсутні.

Положеннями ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

Відповідно до вимог 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, або ж у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників. Позивач стверджував про те, що відповідачі здійснювали погашення боргу по липень 2016 року. Відповідачі таких обставин не визнавали, відтак позивачем мали б бути представлені до суду належні та допустимі докази з цього приводу чого однак в даному випадку зроблено не було. За таких умов такі посилання залишилися недоведеними та не можуть бути прийняті судом.

Не вбачає колегія суддів апеляційного суду і підстав для поновлення строку звернення до суду з огляду на посилання позивача на тривале перебування його поза межами України, а також проведення терористичної операції на сході України. По перше, про наявність невиконаних перед ним зобов`язань позивач знав ще до часу свого від`їзду до Канади. При цьому перебування позивача з власної ініціативи поза межами України не обумовлює неможливість вчинення ним дій, направлених на відновлення свого права (пред`явлення претензії, позову) як особисто (за допомогою поштового зв`язку), так і за допомогою встановленої законом процедури представництва інтересів особи іншою особою, належним чином уповноваженою на це. Крім того, в матеріалах справи міститься довіреність від імені ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_4 , посвідчена в червні 2016 року Генеральним консульством України в місті Торонто (Канада), що додатково свідчить про можливість вчинення позивачем юридично значимих дій у вказаний період та обізнаність з такою процедурою. Будь яких обґрунтувань щодо обставин які б перешкодили позивачу скористатися таким своїм правом на представництво до сплину строку позовної давності матеріали справи не містять. З аналогічних підстав колегія суддів апеляційного суду відхиляє і посилання позивача на проведення на сході України антитерористичної операції, оскільки можливість пред`явлення позову до відповідачів не пов`язана з таким територіями, тим паче що врешті-решт такий позов (до закінчення антитерористичної операції) позивачем було подано. При цьому обґрунтованих обставин, які б обумовлювали неможливість зробити це в межах строку позовної давності, позивачем не наведено.

Положення ч. 5 ст. 267 ЦК України передбачають право суду поновити порушене право сторони, у разі визнання причин пропуску строку позовної давності поважними. Таке передбачене законом право дає можливість суду здійснити це лише у разі встановлення наявності реальних обставин, які б об`єктивно унеможливлювали стороні звернутися до суду за захистом свого права. В даному ж випадку колегія суддів апеляційного суду констатує те, що хоча перебування позивача поза межами України а також перебіг АТО (враховуючи, що позивач не знаходився на окупованих територіях) можливо і викликало б необхідність вчинення певних додаткових дій, однак не може свідчити про унеможливлення йому звернутися до суду з даним позовом в межах встановленого законом строку. За таких умов висновок суду першої інстанції про пропуск позивачем строку позовної давності та про відсутність підстав для його поновлення колегія суддів апеляційного суду вважає об`єктивними.

Як встановлено положеннями ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. При цьому сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Враховуючи відповідну заяву відповідачів та зважаючи на пропуск позивачем встановленого законом строку позовної давності, заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом, відтак підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 21 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді: Д.О. Таргоній

К.П. Приходько