ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 686/5355/19
Провадження № 22-ц/4820/1668/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2019 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Гринчука Р.С., (суддя доповідач), Грох Л.М., Ярмолюка О.І.,

секретар судового засідання - Дубова М.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Хмельницького міськрайонного суду від 03 липня 2019, суддя Приступа Д.І., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Хмельницької міської ради, Хмельницької міської ради про визнання незаконними та скасування окремих положень рішення,

встановив :

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання незаконними та скасування окремих положень рішення, а саме підпункту 1.5. пункту 1 рішення Виконавчого комітету Хмельницької міської ради (далі по тексту - Виконком) від 13.12.2018 року № 1026, яким затверджено поданий комісією акт № 6 щодо визначення та відшкодування розміру збитків, заподіяних внаслідок використання земельної ділянки площею 584 м? по АДРЕСА_1 ОСОБА_1 без правовстановлюючих документів, згідно якого розмір нарахованих збитків становить 52187,38 грн.

В обґрунтування доводів позивач зазначив, що 09 листопада 2018 року комісією для визначення розміру збитків власникам землі та землекористувачам, яка діяла на підставі рішення Виконкому від 26.07.2012 року № 657, складено Акт № 6 щодо визначення та відшкодування розміру збитків власникам землі та землекористувачам (далі - Акт № 6).

Згідно Акту № 6 він використовував земельну ділянку, розташовану за адресою АДРЕСА_1 площею 584 м?, без правовстановлюючих документів в період часу з 01.06.2016 року по 01.08.2018 року, внаслідок чого завдав власнику землі збитків у розмірі 52187,38 грн.

Акт № 6 був затверджений рішенням Виконкому від 13.12 2018 року № 1026 (далі - Рішення № 1026), яким зобов`язано боржників відшкодувати визначені в актах збитки в повному обсязі в місячний строк з дня прийняття даного рішення. Позивач зазначає, що відповідно до листа Хмельницької міської ради від 19.12.2018 року № 2110/0214 йому було запропоновано відшкодувати збитки добровільно. Разом з листом ним були отримані копії Акту № 6 та Рішення № 1026, відповідно до яких він і дізнався про порушення його прав та законних інтересів.

На думку позивача підпункт 1.5. пункту 1 рішення Виконавчого комітету Хмельницької міської ради від 13.12.2018 року № 1026, яким затверджено поданий комісією Акт № 6 щодо визначення та відшкодування розміру збитків, заподіяних внаслідок використання земельної ділянки площею 584 м? по АДРЕСА_1 ОСОБА_1 без правовстановлюючих документів, згідно якого розмір нарахованих збитків становить 52187,38 грн., є незаконним та підлягає скасуванню.

Відповідач подав до суду відзив на позов, в якому заперечив проти позовних вимог та вказував на необхідність закриття провадження у справі.

03 липня 2019 року ухвалою Хмельницького міськрайонного суду провадження у справі ОСОБА_1 закрито, позивачу повернуто судовий збір в сумі 768,40 грн.

В серпні 2019 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на ухвалу Хмельницького міськрайонного суду від 03 липня 2019 року у справі 686/5355/19.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт посилався на незаконність та необґрунтованість оскаржуваної ухвали суду, у зв`язку з чим вона підлягає скасуванню.

На думку апелянта справа підлягає направленню для продовження розгляду до суду першої інстанції. При цьому зазначив, що в даному випадку має місце спір цивільно-правового характеру, оскільки він заперечує правильність проведення відповідачем нарахування збитків через недотримання вимог п. 5 Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 квітня 1993 р. № 284 (далі - Порядок № 284), ч. 1 ст. 73 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі - Закон № 280/97-ВР).

На думку апелянта місцеві органи виконавчої влади, підприємства, установи та організації, а також громадяни несуть встановлену законом відповідальність перед органами місцевого самоврядування за заподіяну місцевому самоврядуванню шкоду їх діями або бездіяльністю, а також у результаті невиконання рішень органів та посадових осіб місцевого самоврядування, прийнятих у межах наданих їм повноважень (частина третя статті 73 Закону № 280/97-ВР). Відповідно, після затвердження актів комісії щодо розміру завданих збитків, у винної особи (завдавача шкоди), виникає обов`язок щодо їх відшкодування, а разом з ним право встановити правомірність підстав виникнення такого обов`язку, а отже, спір підлягає розгляду та вирішенню по суті.

Крім того, апелянт вважає, що суд першої інстанції не взяв до уваги правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 23 січня 2019 року у справі № 750/10172/17.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В судове засідання учасники справи, повідомлені про час та місце розгляду справи, не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Частинами 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Предметом спору у цій справі є питання щодо правомірності дій відповідача при ухваленні рішення щодо затвердження розміру визначених збитків, завданих позивачем як землекористувачем.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною третьою статті 157 Земельного кодексу України встановлено, що порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам встановлюється Кабінетом Міністрів України.

За змістом пункту 2 Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 квітня 1993 року № 284, розміри збитків визначаються комісіями, створеними Київською та Севастопольською міськими, районними державними адміністраціями, виконавчими комітетами міських (міст обласного значення) рад. Результати роботи комісій оформляються відповідними актами, що затверджуються органами, які створили ці комісії.

Пункт 5 вищезазначеного порядку визначає, що збитки відшкодовуються власникам землі і землекористувачам, у тому числі орендарям, підприємствами, установами, організаціями та громадянами, що їх заподіяли, за рахунок власних коштів не пізніше ніж протягом одного місяця після затвердження актів комісій, а у разі вилучення (викупу) земельних ділянок - після прийняття відповідним органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування рішення про вилучення (викуп) земельних ділянок в межах їх повноважень у період до державної реєстрації підприємством, установою, організацією або громадянином речового права на земельну ділянку у порядку, встановленому Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". У разі вилучення (викупу) земельних ділянок, які перебувають у власності фізичних або юридичних осіб, для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності збитки відшкодовують власникам землі і землекористувачам, у тому числі орендарям, відповідні органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування, які прийняли рішення про вилучення (викуп) земельних ділянок.

Аналіз наведених норм законодавства дає підстави вважати, що Виконком, вважаючи, що ОСОБА_1 завдав органу місцевого самоврядування збитків у вигляді неодержаних доходів, мав право та повноваження скласти акт про визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, а також затвердити його відповідним рішенням.

Водночас частиною першою статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За змістом частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду.

Тобто, у порядку цивільного судочинства може бути оскаржене лише таке рішення, яке порушує безпосередньо права чи обов`язки позивача.

Оспорюваним рішенням Виконкому, зокрема, затверджено акт про визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, розмір збитків, завданих ОСОБА_1 внаслідок користування земельною ділянкою.

Ураховуючи наведене, повноваження відповідача у цьому випадку обмежуються лише обчисленням розміру збитків у встановленому порядку. Що стосується відшкодування виявлених збитків, то вони не можуть бути примусово відшкодовані на підставі рішення Виконкому. Такі збитки відшкодовуються у добровільному порядку або шляхом звернення до суду з відповідним позовом.

Зі змісту позовної заяви ОСОБА_1 вбачається, що обґрунтовуючи свої вимоги позивач вказав на незаконність висновків комісії, оскільки така діяла у неправомочному складі, тому проведений нею розрахунок розміру збитків є неправильним. Тобто, незаконність оскаржуваного позивачем рішення комісії безпосередньо пов`язано, на думку ОСОБА_1 , з неправомірним формуванням складу комісії.

Таким чином, оскаржуване рішення Виконкому не створює жодних правових наслідків для ОСОБА_1 , тому не може порушувати його права чи інтереси.

Суд вважає, що рішення Виконкому про затвердження акта щодо визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, а також розміру таких збитків, завданих внаслідок користування земельною ділянкою, не є рішенням суб`єкта владних повноважень та не зумовлює виникнення будь-яких прав і обов`язків для ОСОБА_1 , тому не може бути предметом спору.

Відсутність спору, у свою чергу, виключає можливість звернення до суду, оскільки відсутнє право, що підлягає судовому захисту.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду у справі № 501/463/15 в постанові від 12.12.2018 р., зазначає, що такі вимоги не підлягають розгляду як в порядку адміністративного судочинства, так і взагалі не підлягають судовому розгляду.

Обраний позивачем спосіб захисту прав шляхом подання позову про визнання незаконним та скасування окремих положень рішення Виконкому про затвердження акта щодо визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, а також розміру таких збитків, завданих внаслідок користування земельною ділянкою, сам по собі не сприяє ефективному відновленню порушеного права.

Відповідно до того, що у своїй практиці Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України»).

Посилання апелянта на невідповідність оскаржуваної ухвали суду правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 23.01.2019 року. у справі №750/10172/17 безпідставні. У вказаній постанові суд касаційної інстанції вказав на те, що права позивача в конкретній справі не можуть бути порушені внаслідок затвердження виконкомом акту про розмір збитків, завданих міській раді, як власнику землі, за час користування товариством земельною ділянкою з порушенням земельного законодавства. Правова природа акту унеможливлює здійснення судового розгляду вимог про визнання незаконним та скасування пункту рішення виконкому міської ради, яким затверджено акт комісії з визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, нанесених особою при використанні земельних ділянок у відповідний період, у зв`язку з чим провадження у справі підлягає закриттю.

Таким чином оскаржувана ухвала суду не суперечить правовим висновкам викладеним у вищезазначеній постанові Великої Палати Верховного Суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

На підставі наведеного судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент звернення до суду і відповідно, правильно ухвалив рішення, яким закрив провадження у справі та повернув позивачу сплачений судовий збір.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 03 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 22.10.2019 року.

Судді Р. С. Гринчук

Л. М. Грох

О. І. Ярмолюк