1Справа № 335/9988/19 2/335/2570/2019
07 жовтня 2019 року м. Запоріжжя
Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя в складі: головуючого судді Калюжної В.В., за участю секретаря Кудряшової Ю.І., розглянувши у підготовчому засіданні у залі суду у м. Запоріжжі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про припинення права власності на 1/8 частку в квартирі, суд -
Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про припинення права власності на 1/8 частку в квартирі, в обґрунтування якого зазначила напне.
Позивач є власником 7/8 частки квартири АДРЕСА_1 , на підставі рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 10.10.2018 року та рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 19.08.2019 року. Відповідачу ОСОБА_2 на праві власності належить 1/8 частка квартири АДРЕСА_1 , на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 21.10.2015 року Третьою Запорізькою державною нотаріальною конторою. Квартира АДРЕСА_1 є трьохкімнатною, загальною площею 54,4 кв.м. На частку відповідача припадає 5,07 кв.м., проте такої кімнати в квартирі немає. Позивач разом зі своєю сім`єю мешкає в зазначеній квартирі, за яку сплачує усі платежі по її утриманню, натомість відповідач в квартирі не проживає, не сплачує платежі по її утриманню, має окреме житло, в якому постійно проживає. Порядок користування квартирою АДРЕСА_1 не встановлювався, питання про виділ частки в натурі не ставилося, оскільки відповідач за її згоди отримала від позивача грошову компенсацію за 1/8 частки у сумі 25 000 грн. На теперішній час, вже після отримання грошової компенсації відповідач постійно відмовляється звернутися до нотаріальної контори задля переоформлення її частки на позивача, посилаючись на перебування її у декретній відпустці з малолітньою дитиною та брак часу. Внаслідок зазначених обставин, а також з причини того, що квартира АДРЕСА_1 є замалою та не підлягає поділу, а відповідач вже отримала в повному обсязі грошову компенсацію, позивач змушена звернутися до суду з відповідним позовом задля захисту своїх прав.
Ухвалою суду від 16.09.2019 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи визначено проводити в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання, сторонам встановлено строки для подання заяв по суті справи.
Позивач до суду не з`явилася, від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі, відповідно до якої позов підтримує та прохає задовольнити.
Відповідач ОСОБА_2 до суду не з`явилася, про день та час розгляду справи сповіщалася належним чином, на адресу суду подала заяву, згідно з якою з позовом згодна, підтверджує отримання грошової компенсації від позивача, заперечень не має, просить суд розглянути справу без її участі у суді.
Згідно з ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі, якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутністю осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється.
На підставі ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу не здійснювалося.
Суд, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до наступного:
У відповідності до ч. 3 та ч. 4 ст. 12, ч. 1 та ч. 2 ст. 13 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Судом встановлено, що позивач є власником 7/8 частки квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 10.10.2018 року та рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 19.08.2019 року.
Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 21.10.2015 року Третьою Запорізькою державною нотаріальною конторою, відповідач є власником 1/8 частки квартири АДРЕСА_1 .
Згідно з технічним паспортом на квартиру АДРЕСА_1 , зазначена квартира є трьохкімнатною, загальною площею 54,4 кв.м., жилою площею 40,6 кв.м., де кімната позначена в технічному паспорті під № 4 має площу 10,4 кв.м., кімната позначена в технічному паспорті під № 5 має площу 17,7 кв.м, кімната позначена в технічному паспорті під № 2 має площу 17,7 кв.м., звідси вбачається, що на частку відповідача припадає 5,07 кв.м. жилої площі.
Судом встановлено, що відповідач в квартирі АДРЕСА_1 не проживає, не сплачує комунальні платежі по утриманню квартири та не має бажання надалі користуватися зазначеною квартирою.
Відповідно до ст. 322 ЦК України, вбачається, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Судом встановлено, що відповідач в результаті своєї згоди отримала від позивача грошову компенсацію за належну їй 1/8 частку в квартирі АДРЕСА_1 у сумі 25 000 грн., що підтверджується розпискою, яка знаходяться в матеріалах справи.
Відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Відповідно до ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим, співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.
Відповідно до ч.1 ст. 365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майна є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.
Отже, зважаючи на те, що частка відповідача є незначною, і не може бути виділена в натурі, квартира є неподільною, оскільки, відповідно до технічного паспорту на квартиру, не дає можливості в загальній площі квартири виділити відповідачеві належну їй в квартирі 1/8 частку, оскільки за нормами ДБН на одну людини повинно бути виділено не менш ніж 30 кв.м., а тому, згідно із встановленими нормативами, частка відповідача є замалою та незначною, відтак суд вважає, що припинення право власності ОСОБА_2 на належну їй спадкову частку у вигляді 1/8 частки квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті її батька ОСОБА_3 не завдає істотної шкоди інтересам відповідача та членам його сім`ї, тим паче, що відповідач за її згоди вже отримала грошову компенсацію від позивача.
Відповідно до ст. 183 ЦК України, подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.
Згідно з пунктом 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику у правах за позовами про захист права приватної власності, при визначенні грошової компенсації, суд повинен виходити з того, що вартість спірного майна визначається за погодженням сторін, а за його відсутності - за дійсною вартістю майна на час розгляду спору.
Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» від 4 жовтня 1991 року № 7 (з подальшими змінами та доповненнями), при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку/квартирі, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку/квартири з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. При неможливості виділу частки в натурі власнику, що виділяється, присуджується грошова компенсація.
Вказане вище положення Постанови Пленуму Верховного суду України було прийняте з метою врегулювання ряду спорів, ще до того як набув чинності 1 січня 2005 року Цивільний Кодекс України, яким затверджено норму ч. 1 ст. 365 ЦК України, яка передбачає припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, саме за тих умов, які зазначені в зазначеній вище Постанові Пленуму Верховного суду України, тобто яка на сьогоднішній день знайшла своє законодавче затвердження та врегулювання цього роду суспільно-правових відносин між співвласниками з приводу припинення права спільної часткової власності за умов, що чітко передбачені ч.1 ст. 365 ЦК України.
Реалізовуючи свої права позивач звернулася до суду з відповідним позовом.
Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню та вважаються встановленими.
Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільний або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи у якій беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до ст. 358 ЦК України у разі неможливості спільного користування майном, один з співвласників має право вимагати від інших співвласників матеріальну компенсацію за свою частку в майні в спільній власності.
Отже, суд вважає можливим припинення права власності ОСОБА_2 на належну їй на праві власності 1/8 частку в квартирі АДРЕСА_1 , шляхом отримання відповідачем за її бажанням грошової компенсації та визнання права власності за позивачем на 1/8 частки зазначеної квартири, оскільки компенсація здійснена зі згоди відповідача.
Керуючись ст.ст. 4, 12-13, 76-82, 206, 247, 258-259, 263-265, 268, 352, 354-355 ЦПК України, суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права власності на 1/8 частку в квартирі задовольнити.
Припинити право власності ОСОБА_2 на належну їй на праві власності 1/8 частку квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом.
Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/8 частки квартири АДРЕСА_1 .
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду через Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя шляхом подачі у 30-денний строк апеляційної скарги.

Суддя: В.В.Калюжна