ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2465/19 Справа № 2-8671/11 Суддя у 1-й інстанції - Федоріщев С. С. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2019 рокуколегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі - Кругман А.М.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 05 листопада 2018 року по справі за скаргою публічного акціонерного товариства «Банк Форум» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк Форум» Шевченка Олександра Володимировича, заінтересовані особи - головний державний виконавець Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Ванжа Олександр Володимирович, ОСОБА_1, про визнання бездіяльності неправомірною та зобов'язання вчинити певні дії, -

в с т а н о в и л а:

У травні 2018 року публічне акціонерне товариство «Банк Форум» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк Форум» Шевченка Олександра Володимировича (далі - ПАТ «Банк Форум») звернулось до суду із скаргою про визнання бездіяльності неправомірною та зобов'язання вчинити певні дії, мотивуючи його тим, що Жовтневим районним судом м.Дніпропетровська було видано виконавчий лист про стягнення у солідарному порядку з ОСОБА_4, ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк Форум» у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №0201/07/03-Z від 11 липня 2007 року 4.540.098 грн.06 коп., який був поданий до Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області (далі - ВПВР управління ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області) на виконання.

Зазначали, що 01 вересня 2014 року ВПВР управління ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області відкрите виконавче провадження за вказаним вище виконавчим листом, втім протягом усього часу ВПВР управління ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області не вчинялись усі необхідні, передбачені законодавством, виконавчі дії.

Вказували, що в межах виконавчого провадження на реалізацію передано нерухоме майно боржника, а саме: нежитлове приміщення АДРЕСА_1, проте з офіційного сайту Державного підприємства «Сетам» ПАТ «Банк Форум» стало відомо, що 18 вересня 2017 року треті електронні торги щодо реалізації предмету іпотеки банку - не відбулися.

Посилаючись на те, що відповідно до вимог частини 6 статті 61 Закону України «Про виконавче провадження» у разі не реалізації майна на третіх електронних торгах виконавець повідомляє про це стягувачу і пропонує йому вирішити питання про залишення за особою нереалізованого майна, крім майна, конфіскованого за рішенням суду, але від ВПВР управління ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області жодної пропозиції щодо передачі майна стягувачу в рахунок погашення боргу не надходило, що порушує їх права, а тому просили суд визнати неправомірною бездіяльність головного державного виконавця ВПВР управління ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області Ванжи О.В. (у виконавчому провадженні №44543430) щодо ненаправлення стягувачу - ПАТ «Банк Форум» пропозиції про залишення за собою нереалізованого майна боржника ОСОБА_1, а саме: нерухомого майна - нежитлове приміщення АДРЕСА_1; зобов'язати уповноважену особу ВПВР управління ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області направити ПАТ «Банк Форум» пропозицію про залишення за собою нереалізованого майна боржника ОСОБА_1, а саме: нерухомого майна - нежитлове приміщення АДРЕСА_1.

Ухвалою Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 05 листопада 2018 року скаргу ПАТ «Банк Форум» задоволено.

В апеляційній скарзі боржник ОСОБА_1 ставить питання про скасування ухвали суду та залишення скарги без розгляду із закриттям провадження по справі, зазначаючи, що ухвала винесена з порушенням норм матеріального й процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що скаржником пропущено строк звернення до суду із скаргою, а дана скарга не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства та мала бути залишена судом без розгляду.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За правилами ст.447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Відповідно до ст.449 ЦПК України скаргу може бути подано до суду: у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод; у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій.

Згідно частин 2,3 ст.451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.

Якщо оскаржуване рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову у задоволенні скарги.

Отже за змістом вказаних норм закону, обов'язковою умовою для задоволення скарги є встановлення факту порушення прав заявника.

Встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, що на виконанні ВПВР управління ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області перебуває зведене виконавче провадження ВП №44543430 з примусового виконання: виконавчого листа №2-8671/11 від 12 серпня 2014 року, виданого Жовтневим районним судом м.Дніпропетровська про солідарне стягнення з ОСОБА_4, ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк Форум» у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №0201/07/03-Z від 11 липня 2007 року 4.540.098 грн.06 коп.; виконавчого листа №412/7593/2012 від 20 травня 2013 року, виданого Жовтневим районним судом м.Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_1 на користь TOB "Інтерсервісбуд" (з урахуванням ухвали Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 27 вересня 2017 року по справі №412/7593/2012 (провадження №6/201/206/2017) та відповідної постанови про заміну сторони виконавчого провадження від 26 жовтня 2017 року, вибула сторона стягувача ПАТ «Банк Форум») заборгованості в розмірі 650.637 грн.83 коп.; виконавчого листа №412/7593/2012 від 20 травня 2013 року, виданого Жовтневим районним судом м.Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк Форум» в рахунок відшкодування витрат 1.820 грн.; виконавчого листа №2-310/2011 від 10 січня 2013 року, виданого Жовтневим районним судом м.Дніпропетровська про стягнення солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на користь ПАТ «Банк Форум» заборгованості в розмірі 541.856 грн.99 коп.; виконавчого листа №2-9096/2011 від 21 серпня 2012 року, виданого Жовтневим районним судом м.Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк Форум» заборгованості в розмірі 83.127 грн.72 коп.

В межах примусового виконання наведеного виконавчого провадження державним виконавцем вживались заходи примусового виконання.

Постановами державного виконавця накладено арешт на усе рухоме та нерухоме майно, що належить боржнику на праві власності та оголошено заборону на його відчуження.

Постанови направлені для належного виконання в органи та установи, які посвідчують договори відчуження майна чи проводять його перереєстрацію на іншого власника та сторонам. Відповідні записи належним чином внесені до Державного реєстру обтяжень рухомого майна та Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна. В процесі примусового виконання вимог виконавчих документів виявлено майно, належне боржнику, в тому числі предмет іпотеки - нежитлове приміщення АДРЕСА_1, на яке, в свою чергу, за інформацією виконавчої служби, звернено стягнення.

Вказане майно, у відповідності до вимог ст.61 Закону України «Про виконавче провадження», Закону України «Про іпотеку» та Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року №283/15, передано на реалізацію, у зв'язку з чим Державне підприємство «Сетам» здійснювало реалізацію арештованого майна шляхом проведення електронних торгів.

Вказане майно реалізовувалось у відповідності до вимог Закону України «Про іпотеку».

ДП «Сетам» проводилася уцінка відповідно норм Закону України «Про іпотеку». Згідно ст.49 Закону України «Про іпотеку» початкова ціна продажу предмета іпотеки на других прилюдних торгах становить 80 відсотків. Якщо іпотекодержатель не скористався правом, передбаченим частиною першою цієї статті, за результатами других прилюдних торгів призначається проведення у тому самому порядку третіх прилюдних торгів. Початкова ціна продажу предмета іпотеки на третіх прилюдних торгах становить 70 відсотків початкової вартості майна.

Відповідно до протоколу №285404 проведення електронних торгів, останні, тобто треті електронні торги арештованого майна, реєстраційний номер лота 234900, стартова ціна лота 1.636.482 грн.40 коп. не відбулися, у зв'язку з відсутністю допущених учасників торгів.

Задовольняючи скаргу ПАТ «Банк Форму» суд першої інстанції виходив з того, що бездіяльністю ПВР управління ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області, яка виразилися в неповідомленні стягувача про нереалізацію майна на третіх електронних торгах, порушуються права скаржника.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Згідно ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Державний виконавець є представником влади і здійснює примусове виконання судових рішень, постановлених іменем України, та рішень інших органів (посадових осіб), виконання яких покладається на державну виконавчу службу, у порядку, передбаченому законом.

Стаття 7 Закону України «Про державну виконавчу службу» встановлює обов'язок державного виконавця сумлінно виконувати службові обов'язки, не допускати в своїй діяльності порушення прав громадян та юридичних осіб, гарантованих Конституцією України.

Частина 1 ст.6 Закону України «Про виконавче провадження» зобов'язує державного виконавця використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Згідно ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 3 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом.

Відповідно до ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов'язаний: 1)здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; 2)надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; 3)розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; 4)заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; 5)роз'яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов'язки.

Відповідно до ст.48 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішення є звернення стягнення на майно боржника, яке полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.

Частиною 5 ст.48 даного Закону визначено, що у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем.

Згідно ч.1 ст.61 Закону реалізація арештованого майна (крім майна, вилученого з цивільного обороту, обмежено оборотоздатного майна та майна, зазначеного у частині восьмій статті 56 цього Закону) здійснюється шляхом електронних торгів або за фіксованою ціною.

Відповідно до ч.1 розділу І Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року №2831/5, електронні торги - це продаж майна за допомогою функціоналу центральної бази даних системи електронних торгів, за яким його власником стає учасник, який під час торгів запропонував за нього найвищу ціну.

Разом з тим Закон України «Про виконавче провадження» допускає, що реалізація арештованого майна на електронних торгах може не відбутися.

Згідно ч.ч.5-9 ст.61 Закону не реалізоване на електронних торгах нерухоме майно виставляється на повторні електронні торги за ціною, що становить 85 відсотків, а рухоме майно - 75 відсотків його вартості, визначеної в порядку, встановленому статтею 57 цього Закону. У разі повторної нереалізації майна нерухоме майно виставляється на треті електронні торги за ціною, що становить 70 відсотків, а рухоме майно - 50 відсотків його вартості, визначеної в порядку, встановленому статтею 57 цього Закону. У разі нереалізації майна на третіх електронних торгах виконавець повідомляє про це стягувачу і пропонує йому вирішити питання про залишення за собою нереалізованого майна, крім майна, конфіскованого за рішенням суду. У разі якщо стягувач протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця письмово не заявив про своє бажання залишити за собою нереалізоване майно, арешт з майна знімається і воно повертається боржникові. За відсутності у боржника іншого майна, на яке може бути звернено стягнення, виконавчий документ повертається стягувачу без виконання. У разі якщо стягувач виявив бажання залишити за собою нереалізоване майно, він зобов'язаний протягом 10 робочих днів з дня надходження від виконавця відповідного повідомлення внести на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби або рахунок приватного виконавця різницю між вартістю нереалізованого майна та сумою коштів, що підлягають стягненню на його користь, якщо вартість нереалізованого майна перевищує суму боргу, яка підлягає стягненню за виконавчим документом. За рахунок перерахованих стягувачем коштів оплачуються витрати виконавчого провадження, задовольняються вимоги інших стягувачів та стягуються виконавчий збір і штрафи, а залишок коштів повертається боржникові. Майно передається стягувачу за ціною третіх електронних торгів або за фіксованою ціною. Про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу виконавець виносить постанову. За фактом такої передачі виконавець складає акт. Постанова та акт є підставами для подальшого оформлення стягувачем права власності на таке майно.

Виходячи зі змісту вказаної норми закону, для висновку щодо наявності/відсутності наміру стягувача залишити за собою нереалізоване майно боржника, державний виконавець мав отримати документальне підтвердження отримання стягувачем його повідомлення про те, що електронні торги не відбулись, і тільки отримавши таке підтвердження мав можливість відрахувати передбачений законом 10-денний строк для повідомлення стягувачем свого наміру.

Проте, вимоги ст.61 Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем дотримані не були - після третіх електронних торгів, які були призначені на 18 вересня 2017 року, але не відбулись, до ПАТ "Банк Форму" так і не надійшла пропозиція про залишення за собою нереалізованого майна ОСОБА_1, що порушило їх право визначене законом.

Відповідно до положень ч.1 ст.449 ЦПК України, скаргу може бути подано до суду: а) у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи; б) у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що скаржником пропущено строк на подачу даної скарги, а тому ухвалу суду потрібно скасувати, а скаргу залишити без розгляду є хибними, оскільки з матеріалами виконавчого провадження скаржник ознайомився 03 травня 2018 року (а.с.93), а з даною скаргою до суду звернувся через засоби поштового зв'язку 14 травня 2018 року (а.с.18), тобто у межах визначених п.а ч.1 ст.449 ЦПК України, оскільки 13 травня 2018 року було вихідним днем.

Доводи стосовно того, що скаржник знав про своє порушене право з відповіді від 28 березня 2018 року, яку вони отримали 02 квітня 2018 року, до уваги не приймаються, оскільки саме з тієї відповіді не вбачалось порушень ст.61 Закону України «Про виконавче провадження», а містились лише відомості стосовно стану виконавчого провадження та зазначання про те, що банк не звертався з вимогою придбати предмет іпотеки. Тобто про порушення свого права банку стало відомо саме після ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження та встановлення того факту, що пропозиція про залишення за собою нереалізованого майна ОСОБА_1 в матеріалах виконавчого провадження відсутня.

Інші доводи апеляційної скарги, які ґрунтуються на тому, що суд першої інстанції дійшов помилкових висновків про наявність підстав для задоволення скарги, не заслуговують на увагу та спростовуються вищенаведеними обставинами справи і положеннями законодавства.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України»,№ 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Агрокомплекс проти України» від 06 жовтня 2011 року міститься висновок, що існування заборгованості, яка підтверджена остаточним і обов'язковим для виконання судовим рішенням, дає особі, на користь якої таке рішення винесено, підґрунтя для «законного сподівання» на виплату такої заборгованості і становить «майно» цієї особи у значенні статті 1 Першого протоколу.

Відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право мирне володіння майном, як це передбачено першим реченням першого пункту статті 1 Першого протоколу (справа «Юрій Миколайович Іванов проти України», рішення від 15 жовтня 2009 року).

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово вказував, що виконання рішення, ухваленого тим чи іншим судом, треба розглядати як невід'ємну складову судового розгляду, як цього вимагає положення статті 6 Конвенції, у якому йдеться про необхідність забезпечення справедливого судового процесу («Бурдов проти Росії», «Горнсбі проти Греції»).

У своєму рішенні у справі «Шмалько проти України» від 20 липня 2004 року Європейський суд з прав людини зазначив, що передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Тобто, практика Європейського суду з прав людини переконливо свідчить про те, що невід'ємною умовою забезпечення права на суд є виконання судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які б могли призвести до скасування або зміни рішення суду, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права і тому, колегія апеляційного суду вважає, що згідно до ст.375 ЦПК України правових підстав для скасування рішення не має, а тому, доводи апеляційної скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 05 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.