Постанова

Іменем України

07 березня 2019 року

м. Київ

справа № 361/8818/15-ц

провадження № 61-19913св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: ЖуравельВ. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Фідобанк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 29 листопада 2016 року у складі судді Василишина В. О. та ухвалу апеляційного суду Київської області від 06 березня 2017 року у складі колегії суддів: Лівінського С. В., Волохова Л. А., Мельника Я. С.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Фідобанк» (далі - ПАТ «Фідобанк»), у якому просив визнати недійсним кредитний договір від 20 березня 2008 року № 1176 із додатками до нього, укладеним між ним та відкритим акціонерним товариством «СЕБ Банк» (далі - ВАТ «СЕБ Банк»), правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк».

Позовна заява мотивована тим, що вказаний договір суперечить положенням Закону України «Про захист прав споживачів» та при його укладенні істотно порушені права позивача як споживача банківських послуг, зокрема, його введено в оману щодо істотних умов договору, не повідомлено перед укладенням договору про сукупну вартість кредиту та можливі варіанти його повернення. Умови спірного договору є несправедливими, а правочин вчинено під впливом обману.

Короткий зміст рішення судів першої та апеляційної інстанції

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 29 листопада 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 06 березня 2017 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із недоведеності позивачем факту порушення його прав як споживача банківських послуг при укладенні спірного договору, а також недоведеності вчинення правочину під впливом обману.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У березні 2017 року ОСОБА_4 подав касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 29 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 06 березня 2017 року скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що при укладенні спірного кредитного договору він був позбавлений можливості вносити зміни до його змісту, та міг лише погодитися на запропоновані йому банком умови. Суди попередніх інстанцій не сприяли всебічному і повному з'ясуванню обставин справи та не встановили, що у змісті кредитного договору відсутні передбачені законодавством умови, які необхідні для його укладення.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справу № 361/8818/15-ц передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Позиція Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Суди встановили, що 20 березня 2008 року між ВАТ «СЕБ Банк», правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк», та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 1176, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у сумі 48 000 доларів США зі строком повернення до 20 березня 2033 року.

08 червня 2010 року між банком та позичальником укладено додаткову угоду № 2 до кредитного договору, відповідно до якої сторони погодили зміни графіка погашення кредиту та кінцевий термін його повернення - не пізніше 16 квітня 2020 року.

Згідно з умовами кредитного договору, позивач зобов'язався сплачувати банку відсотки за користування кредитом за плаваючою відсотковою ставкою у розмірі 8, 5 % річних + LIBOR. Значення LIBOR фіксується банком на дату договору та відповідає останньому значенню ставки LIBOR, зафіксованої Британською банківською асоціацією за 12-ти місячними міжбанківськими депозитами у відповідній валюті. В подальшому значення ставки LIBOR підлягає перегляду.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, зробив висновок про відсутність підстав для визнання оспорюваного кредитного договору недійсним.

Колегія погоджується з такими висновками.

Відповідно до статей 16, 203, 215 Цивільного кодексу України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідними є: пред'явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб'єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Зокрема, це підтверджується висновками, викладеними в постановах Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року у справі № 6-78цс13, від 11 травня 2016 року у справі № 6-806цс16.

Згідно з положеннями статтей 11 та 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Відповідно частини першої статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржуваних рішень) кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

ОСОБА_4 перед підписанням кредитного договору у письмовій формі отримав інформацію, передбачену частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення договору), щодо умов кредитування, що підтверджується повідомленням про умови кредитування, яке підписане позивачем власноруч.

При підписанні кредитного договору позивач погодився з усіма умовами даного правочину і прийняв на себе зобов'язання щодо його виконання. У день підписання оспорюваного правочину позивач отримав передбачену договором суму кредиту та примірник правочину, що давало йому додаткову можливість детально вивчити його умови та протягом 14 днів з дня отримання кредиту відмовитись від даної послуги, що передбачено частиною 6 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Під час укладення договору волевиявлення ОСОБА_4 було вільним і відповідало його внутрішній волі, ним було особисто, добровільно укладено оспорюваний договір, отримано кошти.

Установивши, що позивач не довів підстав для визнання недійсним кредитного договору від 20 березня 2008 року № 1176 (з додатками), суди зробили обґрунтований висновок про відмову в задоволенні позову.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 29 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 06 березня 2017 року без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4залишити без задоволення.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 29 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 06 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Журавель

Н.О. Антоненко

В.І. Крат