КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження в апеляційній інстанції №22-ц/824/1789/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Поліщук Н.В.

суддів Андрієнко А.М., Соколової В.В.

за участю секретаря судового засідання Амборської Д.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, поданою представником ОСОБА_3, на рішення Дарницького районного суду міста Києва, ухваленого під головуванням судді Леонтюк Л.К. 20 лютого 2017 року,

у справі за позовом Публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк" до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки,-

встановив:

В лютому 2013 року ПАТ "Альфа-Банк" звернулось до суду з позовом, у якому просить в рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором №2621/0708/71-155 від 15 липня 2008 року, яка станом на 01 грудня 2012 року становить 500446,31 грн. та складається із заборгованості за кредитом у розмірі 476307,26 грн.; відсотками у розмірі 24095,78 грн.; пені у розмірі 393,34 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_2 на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дмухом Б.Л. 15 липня 2008 року, зареєстрованим в реєстрі за №2419, шляхом проведення публічних торгів відповідно до Закону України "Про виконавче провадження", за початковою ціною, встановленою на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, визначеного на підставі оцінки, проведеної суб"єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Вимоги обґрунтовує тим, що 15 липня 2008 року між ВАТ "Сведбанк" та ОСОБА_2 укладено Кредитний договір №2621/0708/71-155, відповідно до умов якого позичальнику надані кредитні кошти у сумі 100000 доларів США на строк по 13 липня 2032 року, за користування якими позичальник зобов"язалась сплачувати проценти у розмірі 11,9% річних із можливістю їх зміни.

Кредитні зобов"язання забезпечені іпотекою квартири АДРЕСА_1, згідно із Іпотечним договором №2621/0708/71-155-Z-1, що був укладений 15 липня 2008 року між сторонами.

25 травня 2012 року кредитор відступив свої право вимоги на користь ПАТ "Дельта Банк", яке, в свою чергу, 15 червня 2012 року відступило його на користь ПАТ "Альфа-Банк".

У зв"язку із неналежним виконанням позичальником своїх зобов"язань, не усунення існуючих порушень, кредитор скористався правом вимагати дострокового виконання зобов"язання, яке станом на 01 грудня 2012 року складається з заборгованості за кредитом у розмірі 59590,55 доларів США або 476307,26 грн.; відсотками у розмірі 3014,61 доларів США або 24095,78 грн.; пені у розмірі 49,21 доларів США або 393,34 грн.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 20 лютого 2017 року позовні вимоги задоволено, вирішено:

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №2621/0708/71-155 від 15 липня 2008 року, яка станом на 01 грудня 2012 року становить 500446,31 грн., яка складається з 476307,26 грн. - заборгованість за кредитом; 24095,78 грн. - заборгованість по відсоткам; 393,34 грн. - пеня, звернути стягнення на предмет іпотеки на користь ПАТ "Альфа-Банк", саме: на квартиру АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дмухом Б.Л. 15 липня 2008 року, за реєстровим №2419, шляхом проведення прилюдних торгів згідно Закону України "Про виконавче провадження" за початковою ціною встановленою на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, визначеною на підставі оцінки проведеної суб"єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна, під час проведення виконавчих дій.

Відстрочити виконання рішення суду в частині звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1 на час дії Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті".

Не погодившись з ухваленим рішенням, представником ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі посилається на те, що надані розрахунки заборгованості не містять підпису головного бухгалтера та не містять посилання на бухгалтерські документи. Зазначає, що наявні розрахунки не містять формули, не відображають сплачених коштів, зокрема після уступки боргу, не містять інформації про дати, у які сталося прострочення, наявність вини відповідача, наявність у позивача права на звернення до суду тощо.

Вказує про ненадання позивачем документів щодо наявності заборгованості на момент укладення кредитного договору.

Зазначає, що суд у рішенні мав навести розрахунки заборгованості та послатися на відповідні докази.

Вказує на те, що суд не врахував часткове погашення відповідачем боргу, а саме згідно квитанції №156185115 від 07 червня 2012 року на суму 981 долар США та квитанції №156185115 від 07 липня 2012 року на суму 1000 доларів США.

Вказує, що суд незаконно відмовив у прийнятті зустрічного позову, вимоги за яким виключали первісні. З посиланням на Конвенцію УНІДРУА про міжнародний факторинг зазначає, що банк не мав права відступати своє право вимоги до боржника, який є споживачем, а відтак договори факторингу є недійсними.

Посилається також на нікчемність договорів про відступлення права вимоги за іпотечним договором, оскільки це суперечить положенням ЦК України, які регулюють укладення договору факторингу.

Посилається на ненадання доказів щодо наявності у реєстрі іпотечного майна відомостей про те, що саме позивач є іпотекодержателем.

Зазначає, що резолютивна частина рішення не відповідає правовому висновку Верховного Суду в постанові від 01 березня 2017 року у справі №6-2284цс16, а саме не містить вказівку на початкову ціну предмета іпотеки.

В судовому засіданні скаржник та її представник доводи апеляційної скарги підтримали.

Представник позивача в судове засідання не з"явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Відповідно до ст.372 ЦПК України колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності осіб, що не з"явились.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення скаржника та його представника, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції установлено, що 15 липня 2008 року між ВАТ "Сведбанк", правонаступником якого є ПАТ "Сведбанк", та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №2621/0708/71-155, за умовами якого банк надав кредит у розмірі 100000 доларів США на строк з 15 липня 2008 року по 13 липня 2032 року включно зі сплатою 11,9 % річних за весь строк фактичного користування кредитом із можливістю їх зміни.

З метою забезпечення виконання зобов"язань за кредитним договором 15 липня 2008 року між його сторонами укладено іпотечний договір №2621/0708/71-155-Z-1, за умовами якого позичальник передала банку в іпотеку квартиру АДРЕСА_1.

25 травня 2012 року між ПАТ "Сведбанк" та ПАТ "Дельта Банк" укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами.

15 червня 2012 року, між ПАТ "Дельта Банк" та ПАТ "Альфа-Банк" укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги.

Згідно із цими договорами відступлено право вимоги за кредитним договором №2621/0708/71-155.

27 грудня 2012 року ОСОБА_2 надіслана претензія-вимога про наявність простроченої заборгованості за кредитним договором, необхідність повного дострокового погашення кредиту та можливість звернення стягнення на предмет іпотеки. Вимога залишилися без задоволення.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок неналежного виконання відповідачем взятих на себе зобов"язань утворилась заборгованість, яка позичальником не спростована, відтак наявні підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки.

З такими висновками суд апеляційної інстанції погоджується.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов"язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 2 статті 6 ЦК України передбачено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині договорів відступлення прав вимоги, які позивач вважає договорами факторингу, судом апеляційної відхиляї їх з огляду на наступне.

Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч.1 ст.510 ЦК України сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ч.1 ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Тобто, згідно із договором відступлення права вимоги первісний кредитор на умовах цього договору відступає наявне у нього право вимоги новому кредитору та зобов"язання між цими сторонами фактично вичерпуються.

В свою чергу, згідно із ст.ст. 1077, 1078 ЦК України факторингові правовідносини мають інший механізм взаємовідносин між сторонами.

За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі №909/968/16 зроблено висновок про те, що договір факторингу є правочином, який характеризується тим, що: а) йому притаманний специфічний суб"єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб"єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором); б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги); в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника; г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату; д) його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватись у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо; е) вимоги до форми такого договору визначені у статті 6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг". Правочин, якому не притаманні перелічені ознаки, є не договором факторингу, а правочином з відступлення права вимоги. Порушення вимог до форми, змісту, суб"єктного складу договору факторингу відповідно до ст.203 Цивільного кодексу України зумовлює його недійсність.

Як убачається із договорів, згідно із якими відбулась заміна кредитора у зобов"язанні, їх предметом є продаж та купівля права вимоги, вони не містять ознак факторингових правовідносин, а відтак доводи апеляційної скарги в частині недотримання законодавства, яке регулює порядок укладення договорів факторингу та їх вплив на третіх осіб або інші правочини, не ґрунтуються на вимогах закону.

Доводи апеляційної скарги щодо відмови у прийнятті зустрічного позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами від 25 травня 2012 року, укладеного між ПАТ "Сведбанк" та ПАТ "Дельта Банк", а також договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами від 15 червня 2012 року, укладеного між ПАТ "Дельта Банк" та ПАТ "Альфа Банк", відхиляються колегією суддів, оскільки постановлення ухвали про повернення зустрічної позовної заяви не створювало перешкод для подання такого позову на загальних підставах.

Доказів на підтвердження того, що вказані договори купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами в установленому законом порядку визнані недійсними, матеріали справи не містять.

Посилання апеляційної скарги на те, що надані розрахунки заборгованості не містять підпису головного бухгалтера та не містять посилання на бухгалтерські документи, суд вважає безпідставними, оскільки сам по собі розрахунок заборгованості не є первинним бухгалтерським документом та відповідно для нього не визначено конкретної обов"язкової форми. Розрахунок являє собою збір даних на основі відомостей про умови договору та здійснені або нездійснені платежі і відображає поточний стан зобов"язань.

При цьому з наданого позивачем розрахунку убачається, що він підписаний працівником банку та скріплений печаткою банку для довідок. Отже банк несе відповідальність за зміст цього документу.

Посилання на відсутність у розрахунку формули, наявності вини відповідача, наявності у позивача права на звернення до суду, відомостей про надання кредиту, не є тими даними, які має містити розрахунок.

Наданий позивачем розрахунок заборгованості містить відомості по кожній складовій, доказів на спростування вказаних в ньому відомостей відповідачем при розгляді справи в суді першої інстанції подано не було.

Посилання на обставину ненадання позивачем документів щодо наявності заборгованості на момент укладення кредитного договору безпідставні. Факт виникнення кредитних правовідносин не спростований та підтверджується діями відповідача щодо сплати платежів.

Посилання скаржника на те, що суд у рішенні мав навести розрахунки заборгованості та послатися на відповідні докази, суд апеляційної інстанції вважає помилковими, оскільки наведення таких розрахунків є доцільним, якщо є факти, які викликають необхідність зіставлення певних даних та за умови надання кожною із сторін доказів, необхідних для цього. Проте під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідачем не надано заперечень щодо наданого позивачем розрахунку заборгованості та доказів на спростування цього розрахунку, відтак суд першої інстанції вірно виходив із даних, наданих позивачем, які відповідачем не спростовано, хоча остання не був позбавлена можливості доводити перед судом обґрунтованість своєї позиції.

В частині доводів апеляційної скарги щодо неврахування судом першої інстанції часткового погашення відповідачем боргу з посиланням на дані квитанції №156185115 від 07 червня 2012 року на суму 981 долар США та квитанції №156185115 від 07 липня 2012 року на суму 1000 доларів США, колегія суддів зазначає, що такі квитанції до суду першої інстанції надано не було та відповідач, заперечуючи проти позовних вимог, на такі докази не посилалась. До апеляційної скарги долучено ксерокопії таких квитанцій, при цьому із розрахунку заборгованості убачається, що дані квитанції про внесення відповідачем 10000 доларів 07 липня 2012 року в рахунок погашення заборгованості позивачем враховано. Щодо іншої квитанції від 07 червня 2012 року колегія суддів виходить з того, що така квитанції не посвідчена в установленому порядку, оригінал її не надано, відтак такий доказ не може уважатися належним і допустимим та бути прийнятий судом.

Окрім того, в суді апеляційної інстанції відповідачем було повідомлено про відсутність зобов"язань у зв"язку із повним погашенням боргу, проте жодних доказів на підтвердження такого факту відповідачем надано не було.

В частині доводів про ненадання доказів щодо наявності у реєстрі іпотечного майна відомостей про те, що саме позивач є іпотекодержателем суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до ч.1 ст.575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із ст.24 Закону України "Про іпотеку" правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

Реєстрація іпотеки є фіксацією події виникнення іпотеки, що дає змогу встановити черговість пріоритетів у разі, якщо іпотечне майно є предметом декількох зобов"язань перед різними кредиторами.

Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації.

Так, згідно із ч.7 ст.3 Закону України "Про іпотеку" пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації.

Отже, сама по собі відсутність інформації про внесення у відповідний реєстр даних про нову особу іпотекодержателя не дає підстав уважати, що він таким не являється.

Щодо доводів апеляційної скарги про невідповідність резолютивної частини рішення правовому висновку Верховного Суду України в постанові від 01 березня 2017 року у справі №6-2284цс16, а саме відсутність вказівки на початкову ціну продажу предмета іпотеки, суд апеляційної інстанції звертає увагу на наступне.

Велика Палата Верховного Суду у справі №235/3619/15-ц в постанові від 21 березня 2018 року навела наступні висновки:

Виходячи зі змісту поняття "ціна", як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону України "Про іпотеку" можна зробити висновок, що у розумінні норми статті 39 Закону України "Про іпотеку" встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону.

Разом з тим відповідно до статей 19, 57 Закону України "Про виконавче провадження" сторони виконавчого провадження під час здійснення виконавчого провадження не позбавлені можливості заявляти клопотання про визначення вартості майна, тобто визначення іншої ціни предмета іпотеки, ніж буде зазначена в резолютивній частині рішення суду, якщо наприклад, така вартість майна змінилася.

З урахуванням наведеного, Велика Палата Верхового Суду дійшла висновку про те, що у спорах цієї категорії, лише не зазначення у резолютивній частині рішення суду початкової ціни предмета іпотеки в грошовому вираженні не має вирішального значення, та не тягне за собою безумовного скасування судових рішень.

Відтак сама по собі відсутність вказівки на початкову ціну продажу предмета іпотеки в рішенні суду першої інстанції не є підставою для скасування судового рішення у цій справі.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та на їх правильність не впливають.

Порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів не установлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстан6ції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, подану представником ОСОБА_3, залишити без задоволення, а рішення Дарницького районного суду міста Києва від 20 лютого 2017 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 19 березня 2019 року.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді А.М. Андрієнко

В.В.Соколова