П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

„19" березня 2019 року місто Маріуполь Донецької області

Єдиний унікальний номер 265/101/19

Номер провадження 22-ц/804/890/19

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого: Зайцевої С.А.

суддів: Пономарьової О.М., Ткаченко Т.Б.

за участю секретаря: Єфремової О.В

учасники справи :

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі Донецької області в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 17 січня 2019 року головуючого судді Вайновського А.М. із складанням повного тексту судового рішення 17 січня 2019 року по цивільній справі про стягнення заборгованості за договором позики,-

В С Т А Н О В И В :

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики та просив стягнути з відповідача суму боргу за договором позики в розмірі 1 800 доларів США та 3% річних за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання відповідно до ст. 625 ЦПК України в розмірі 1 148 грн.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 17 січня 2019 року клопотання ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено. Накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1, яка на праві приватної власності належить ОСОБА_2, шляхом заборони відчуження вказаного нерухомого майна, до набрання рішенням у справі законної сили.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати ухвалу суду та відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову,посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права,неповне з*ясування і недоведеність обставин,що мають значення для справи. Зокрема ,зазначає, що позивач вже вдруге звертається до суду з вказаним позовом.Поданий до суду позивачем договір є неналежним доказом отримання коштів, оскільки сам по собі договір позики не підтверджує факту отримання коштів. Розписка про отримання коштів до суду позивачем не надана, так як відповідач не отримувала коштів від позивача, тому її безпідставно обмежили в праві розпорядження нерухомим майном. Крім того, вказує, що судом не перевірено, кому та на підставі якого документу належить квартира АДРЕСА_2. ОСОБА_2 перебуває у шлюбі з ОСОБА_3, вказане нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя, тому судом не може бути накладений арешт на нерухоме майно, оскільки власником вказаного майна, є ще одна особа, право власності якого теж порушено. Вважає,такий вид забезпечення позову абсолютно не співрозмірним.

Відзив на апеляційну скаргу не надано. Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України ,відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції .

У судове засідання апеляційного суду ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_4 не з*явилися,належним чином були повідомлені про дату,час і місце розгляду справи (а.с.49,56,57). Надали заяву про можливість розгляду справи у їхню відсутність(а.с.41,55).

У судове засідання апеляційного суду ОСОБА_1 не з*явився,належним чином був повідомлений про дату,час і місце розгляду справи ,шляхом отримання телефонограми, зареєстрованої в журналі телефонограм № 3.10-12 за № 576 (50-51).

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

У зв*язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи ,фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось (ч.2 ст.247 ЦПК України).

Заслухавши суддю-доповідача,дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається , що у січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики та просив стягнути з відповідача суму боргу за договором позики в розмірі 1 800 доларів США та 3% річних за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання відповідно до ст. 625 ЦПК України в розмірі 1 148 грн.Відповідно до курсу НБУ на 09 січня 2019 року ціна позову становить 51 584 грн.

В клопотанні про забезпечення позову ,викладеному у прохальній частині позовних вимог, ОСОБА_1 просив накласти арешт та заборону відчуження квартири АДРЕСА_3, яка належить відповідачу на праві приватної власності,оскільки відповідач ОСОБА_2 має змогу розпорядитись вказаним майном на власний розсуд, що ускладнить виконання судового рішення у майбутньому або взагалі виключить можливість його виконання.

Відповідно до інформації з Державного реєстру прав на нерухоме майно, 3-х кімнатна квартира АДРЕСА_1 на праві приватної власності належить ОСОБА_2

Постановляючи ухвалу про задоволення клопотання позивача , суд першої інстанції виходив з того, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду.

Проте, апеляційний суд не може повністю погодитись з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред*явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Частиною третьою статті 150 ЦПК України передбачено, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до ч.1 ст. 151 ЦПК України у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено: предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; захід забезпечення позову, який належить застосувати з обґрунтуванням його необхідності; ціну позову, про забезпечення якого просить заявник та інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Відповідно до ч. 5 ст. 153 ЦПК України залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково.

З аналізу статей 150-153 ЦПК України можна дійти висновку, що забезпечення позову це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог. При цьому забезпечення позову спрямоване, перш за все, проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, продати, знищити або знецінити його тощо.

Зазначена правова норма прямо визначає як форму і порядок звернення до суду із клопотанням про вжиття заходів забезпечення позову, так і підстави для його забезпечення.

Цивільний процесуальний закон не зобов'язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки у відповідно до заявлених позовних вимог.

Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

При цьому, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Як роз'яснено в п. 1, п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22.12.2006 № 9, єдиною підставою для забезпечення позову є відповідне клопотання у формі мотивованої заяви будь-якої з осіб, котрі беруть участь у справі.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір і існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

У відповідності до ч. 2 ст. 151 у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено: 1) причини, у зв'язку з якими потрібно забезпечити позов; 2) вид забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; 3) інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову. Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність,зокрема,полягає в тому,щоб засіб забезпечення відповідав предмету позову за вартістю.

Як вбачається з матеріалів справи, ціна позову майнового характеру ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, становить на час звернення 51 584 грн.

Однак, як вбачається із матеріалів справи, позивач, звертаючись до суду першої інстанції з позовом , виклав клопотання про забезпечення позову у прохальній частині позовних вимог та при цьому не навів правових підстав забезпечення позову саме шляхом накладення заборони на відчуження (арешту) квартири ,що належить відповідачу на праві власності .

Не надав докази на підтвердження необхідності забезпечення позову саме у такий спосіб, оскільки арешт є найбільш обтяжливим заходом, який підлягає примусовому виконанню, та полягає у проведенні опису, оголошенні заборони відчуження (розпорядження), а в разі потреби в обмеженні права користування майном.

Ухвала суду не містить обґрунтування, як у необхідності застосування заходів забезпечення позову, так і необхідності застосування саме такого виду забезпечення позову, як накладення арешту на квартиру , а має лише посилання ,без належного обґрунтування того, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Накладаючи в забезпечення позову арешт на квартиру,суд в ухвалі послався на норми процесуального права,які передбачають забезпечення позову. Однак,не перевірив та не навів в ухвалі мотивів щодо співмірності із заявленими вимогами.

Вищевказане свідчить про порушення судом порядку вирішення клопотання про забезпечення позову, а тому ухвала від 17 січня 2019 року , як постановлена з порушенням зазначених норм процесуального права,підлягає скасуванню.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що ухвала суду постановлена без дотримання норм процесуального права, у зв'язку з чим вона підлягає скасуванню, з направленням матеріалів справи до суду першої інстанції для продовження розгляду, відповідно до вимог ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 379, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково .

Ухвалу Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 17 січня 2019 року - скасувати , справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 21 березня 2019 року .

Судді: