Постанова

Іменем України

10 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 359/7377/16-ц

провадження № 61-38739св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 17 листопада 2017 року у складі судді Муранової-Лесів І. В. та постанову Апеляційного суду Київської області від 31 травня 2018 року у складі колегії суддів: Волохова Л. А., Матвієнко Ю. О., Мельника Я. С.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ.

Позовна заява мотивована тим, що в 1996 році зареєстрував з відповідачем шлюб, який того ж року розірвали, проте фактичне проживання та ведення господарства вони не припиняли. У 1997 році в цивільному шлюбі у них народилась спільна дитина - син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народилась друга дитина - дочка ОСОБА_4 . ІНФОРМАЦІЯ_2 після народження другої дитини, вони з відповідачем уклали шлюб. Позивач стверджує, що в період часу з 1996 року по жовтень 2015 року вони спільно проживали у АДРЕСА_1 , і в цей час відповідач періодично їздила на заробітки до м. Києва. Він також стверджує, що у 2006 році за спільні кошти вони придбали квартиру АДРЕСА_2 за ціною 227 660,00 грн. У жовтні 2015 році з сім`єю переїхали проживати у м. Бориспіль. Позивач стверджує, що придбана квартира не була придатна для проживання, тому після здачі будинку в експлуатацію та проведених ним ремонтних робіт, вони переїхали проживати у власну квартиру. Рішенням Бориспільського міськрайонного суду від 12 липня 2016 року шлюб між сторонами розірвано. Позивач зазначив, що внаслідок проведеного ним ремонту квартири суттєво збільшилась її вартість та становить 941 894,00 грн.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просив визнати квартиру за адресою АДРЕСА_3 , спільною сумісною власністю подружжя, та визнати за ним 1/2 частину вказаної квартири.

У грудні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом до

ОСОБА_1 , у якому просила визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_2 .

Свої зустрічні позовні вимоги обґрунтовувала тим, що спірна квартира не може бути визнана спільною сумісною власність подружжя, оскільки придбана нею до реєстрації шлюбу виключно за її власні кошти, а не за спільні кошти з ОСОБА_1 Зазначила, що на виконання укладених між нею та ТОВ «ТИАРА» договорів, вона перерахувала вартість об`єкта будівництва у сумі 222 660,00 грн у строк до 30 грудня 2006 року, а також вартість автономного опалення у сумі 5 000,00 грн у строк

до 01 серпня 2008 року, та 02 жовтня 2010 року між нею та ТОВ «ТИАРА» підписано акт прийому-передачі майнових прав на спірну квартиру. Відповідач зазначає, що за квартиру нею сплачено 227 962,00 грн особистих коштів, а не як стверджує позивач 227 660,00 грн. Так, у період, коли був укладений договір доручення № 11/1-45 з

ТОВ «ТИАРА» на будівництво квартири, а також сплачені нею кошти, вони з позивачем спільно не проживали та спільного господарства не вели. Вона також стверджує, що в період з жовтня 2015 року по березень 2016 року, коли вони з позивачем переїхали у м. Бориспіль, позивач ніде не працював, їх стосунки погіршились, у тому числі через те, що позивач вимагав, щоб вона продала квартиру, тому також з серпня 2015 року по липень 2016 року вони спільного господарства не вели і 12 липня 2016 року шлюб між ними було розірвано.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 17 листопада 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_2 . Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення мотивоване тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів участі у придбанні спірної квартири, яка придбана ОСОБА_2 до укладення шлюбу, тому такі вимоги позивача є безпідставними та необґрунтованими. Зустрічний позов підлягає задоволенню на підставі частини першої статті 57 Сімейного кодексу України, оскільки майнові права на квартиру відповідачем набуто до шлюбу.

Постановою Апеляційного суду Київської області від 31 травня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 17 листопада 2017 року залишено без змін.

Залишаючи без задоволення апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції вважав, що суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що заявлені позивачем вимоги є недоведеними та безпідставними, а зустрічні позовні вимоги є доведеними, відповідно до вимог частини першої статті 57 Сімейного кодексу України.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У липні 2018 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 17 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду Київської області від 31 травня 2018 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, обґрунтовуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами грубо порушено вимоги частини шостої статті 95 ЦПК України, а саме за клопотанням позивача не витребувано у відповідача оригінали письмових доказів (квитанції про сплату, т. 1, а. с. 67-82), які були поставлені під сумнів. Крім того, суди прийшли до помилкового висновку щодо відсутності істотного збільшення вартості майна, ґрунтуючи свої доводи на власних припущеннях, які не передбачені жодною нормою чинного законодавства.

У серпні 2018 року від ОСОБА_1 надійшла заява про виклик в судове засідання для надання пояснень.

У задоволенні заяви необхідно відмовити з таких підстав.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу. У разі необхідності учасники справи можуть бути викликані для надання пояснень у справі.

Разом із тим, як зазначено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У жовтні 2018 року від ОСОБА_2 надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 ,у якому заявник просить рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду залишити без змін, а вказану касаційну скаргу залишити без задоволення.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 12 вересня 2018 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі в період

з 11 січня 1997 року по 14 травня 1998 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб від 02 серпня

2016 року № 4, а також, визнано сторонами. Крім того, відповідно до рішення Бориспільського міськрайонного суду від 12 липня 2016 року у справі

№ 359/4327/16-ц, сторони перебували у повторному зареєстрованому шлюбі

з 26 квітня 2013 року до дати набрання рішенням законної сили.

Від обох шлюбів у подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 народилось двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Судом також встановлено, що 11 січня 2008 року у м. Бориспіль ОСОБА_2 укладений з ТОВ «ТИАРА» договір доручення № 11/1-45, предметом якого є здійснення повіреним за рахунок довірителя будівництво об`єкту, введення його в експлуатацію та передачу документів необхідних для оформлення права власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_4 . Орієнтовна вартість об`єкта на момент підписання договору, визначена сторонами становить - 222 660,00 грн, а також вартість автономного опалення - 5 000,00 грн.

Згідно з додатковою угодою № 1 до договору доручення від 11 січня 2006 року

№ 11/1-45, укладеної 28 грудня 2006 року у м. Бориспіль між в ОСОБА_2 та

ТОВ «ТИАРА», відповідач зобов`язалась перерахувати належні до сплати кошти

до 01 серпня 2008 року.

Як вбачається зі змісту договору замісника повіреного від 02 жовтня 2013 року

№ 11/1-45, укладеного ОСОБА_2 , ТОВ «ТИАРА» та ТОВ «Фінансова компанія «Житлоінвест-Гарант», замісник повіреного прийняв на себе зобов`язання за договором дорученням № 11/1-45, укладеним між довірителем та повіреним 11 січня 2006 року щодо будівництва об`єкту будівництва - квартири

АДРЕСА_2 .

Встановлено, що 02 листопада 2010 року у м. Борисполі між ТОВ «ТИАРА» та

ОСОБА_2 укладений акт прийому-передачі майнових прав, за змістом якого повірений передає, а довіритель приймає майно та майнові права на нерухоме майно за будівельною адресою: АДРЕСА_5 , номер квартири згідно проекту - 53, кількість кімнат 1, загальна площа, згідно з проектом, 49,48 кв. м, житлова, згідно з проектом, - 18,13 кв. м.

Обставина, що в ході будівництва об`єкта змінився номер квартири з АДРЕСА_6 на АДРЕСА_2 , щодо якої укладався договір доручення, сторонами не оспорюється.

Згідно з квитанціями ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» ОСОБА_2 сплачено у період з 27 грудня 2006 року по 28 травня 2008 року включно за вищевказаним договором доручення від 11 січня 2006 року № 11/1-45 272 962,00 грн, у тому числі 5 000,00 грн за автономне опалення.

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна від 01 серпня 2016 року № 64775336 право власності на спірну квартиру АДРЕСА_2 зареєстровано за ОСОБА_2 на праві приватної власності з 22 січня 2014 року на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 24 січня 2014 року, серія та номер 16688662, видане реєстраційною службою Бориспільського міськрайонного управління юстиції Київської області.

Нормативно-правове обґрунтування

За положеннями статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, й майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями:

1) час набуття майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Відповідно до частини першої статті 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об`єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкта.

Визначаючи правовий режим спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, яке є особистою приватною власністю одного із подружжя, у придбанні (набутті) майна. Якщо в придбанні (будівництва) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, правильним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, про відмову у задоволенні первісного позову та задоволення зустрічного позову, оскільки позивач не надав належних і допустимих доказів того, що спірна квартира, яка є власністю його колишньої дружини, придбана за спільні кошти подружжя, а істотне збільшення її вартості відбулося внаслідок його трудових та грошових затрат, при цьому відповідачем доведено, що майнові права на квартиру набуто не у період шлюбу, тому спірна квартира є особистою приватною власністю ОСОБА_2 .

Наведені у касаційній скарзі доводи про те, що судами грубо порушено вимоги частини шостої статті 95 ЦПК України, а саме за клопотанням позивача не витребувано у відповідача оригінали письмових доказів (квитанції про сплату, т. 1,

а. с. 67-82), які були поставлені під сумнів, не заслуговують на увагу, оскільки у матеріалах справи таке клопотання відсутнє, а зазначені копії документів роздруковані із програмного забезпечення банку та ним же завірені, а тому такі доводи зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо їх оцінки.

Доводи касаційної скарги про те, що, суди дійшли до помилкового висновку щодо відсутності істотного збільшення вартості майна, ґрунтуючи свої доводи на власних припущеннях, які не передбачені жодною нормою чинного законодавства, є необґрунтованими, оскільки суди дослідили обставини справи та встановили, що вартість ремонтних робіт не є співмірною з істотною вартістю квартири, а отже, і відсутні належні докази, що квартира істотно збільшилася у свої вартості внаслідок трудових чи грошових затрат саме позивача, враховуючи, що зазначений ремонт проведений у період перебування сторін у шлюбі, а тому лише половина із затрат на ремонт квартири може вважатися особистими затратами позивача.

Оскільки доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій та не дають підстав вважати, що судами порушені норми матеріального та процесуального права, тому суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою та підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення залишенню без змін.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про виклик в судове засідання відмовити.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 17 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду Київської області від 31 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

І. Ю. Гулейков

Г. І. Усик