ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2019 року

Справа № 641/3162/18

Провадження № 22-ц/818/1005/19

Категорія:спадкові

Харківський апеляційний суд у складі:

судді-доповідача: Кіся П.В.,

суддів: Бурлака І.В., Яцини В.Б.,

за участю секретаря: Пузікової Ю.С

Учасники справи :

Позивач: ОСОБА_2,

Відповідач: Харківська міська рада,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Харкові

апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 08 листопада 2018 року у складі судді Курганнникової О.А.,-

встановив:

21.05.2018 року ОСОБА_2 звернувся з позовом, в якому просив визнати за ним право власності за набувальною давністю на 20/100 частин житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 зазначав, що він є власником 80/100 частин житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, на підставі свідоцтва про право на спадщину .

У вказаному житловому будинку він зареєстрований та проживає з 16.03.1957 і по теперішній час. Відповідно до відомостей Державного реєстру прав відомості про державну реєстрацію права власності на 20/100 частин житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 зареєстроване 21.05.2004 за ОСОБА_3. Зі слів сусідів він дізнався, що ОСОБА_3 помер у 2006 році, його син ОСОБА_4 помер у 2003 році. Спадкова справа після смерті ОСОБА_3 не відкривалася.

Більше 10 років інші особи у вказаній частині житлового будинку не проживають.

Понад 12 років він добросовісно, відкрито та безперервно володіє і користується даним нерухомим майном та земельною ділянкою. Протягом усього часу проживання доглядає за будинком та утримує його, постійно здійснює в ньому поточний та капітальний ремонт, сплачує за комунальні послуги. У зв'язку з чим, на думку ОСОБА_2 у нього виникло право власності на вказаний об'єкт нерухомого майна за набувальною давністю у порядку ст. 344 Цивільного кодексу України.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 08 листопада 2018 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_2

В апеляційній скарзі ОСОБА_2просить рішення суду скасувати і задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Обґрунтовуючи скаргу ОСОБА_2 вказує, що суд першої інстанції, не врахувавши всіх обставин справи, зазначив про відсутність ознаки добросовісності передчасно. Крім того, безперервність володінням майном підтверджується тим, що в зазначеному житловому будинку, він проживає з моменту народження (16.03.1957 року) по теперішній час, що підтверджується також фрагментом з будинкової книги. проживає у домоволодінні один. Добросовісність володіння квартирою підтверджується тим фактом, що використання ними нерухомості не мало умислу причинити шкоду іншій особі.

Спадкова справа після смерті ОСОБА_3 не відкривалась. За період проживання, користування з подальшим володінням 80/100 частки у вказаному житловому будинку до нього не надходили жодні вимоги або претензії щодо володільця про повернення майна. Жодні особи не виявляли зацікавленості до вказаного домоволодіння ні за життя, ні за смерті ОСОБА_3 Особові рахунки по сплаті комунальних послуг оформлені на скаржника достатньо тривалий час, про що він зазначав у позовній заяві.

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав і просив задовольнити, посилаючись на викладені в ній доводи.

У відзиві представник Харківської міської ради також погодився з апеляційною скаргою і просив її задовольнити.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставин справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу свої вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_2, є власником 80/100 частин житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину № 3-2152 від 09.06.2004, виданого 7 Харківською державною нотаріальною конторою та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а. с. 5-7)

ОСОБА_2 зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 з 16.03.1957 року і по теперішній час, про що свідчить відмітка про реєстрацію місця проживання у паспорті громадянина України, а також Витяг з Реєстру територіальної громади м. Харкова (а. с. 3)

З інформаційної довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 123340162 від 10.05.2018 року вбачається, що власником 20/100 частки житлового будинку є ОСОБА_3 (а. с. 6), який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, актовий запис про смерть за № 9159 від 17 червня 2006 року занесений до Державного реєстру актів цивільного стану громадян за № 128836743 (а. с. 43-44)

З відповіді Сьомої Харківської державної нотаріальної контори, та інформаційної довідки зі Спадкового реєстру відносно ОСОБА_3, вбачається, що після його смерті спадкова справа не заводилась (а. с. 55-56).

При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Набуття права власності на чужі речі можливе лише за наявності наступних умов: законний об'єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння).

Тобто, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності.

Володіння без правової підстави - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку законну підставу володіння чужим майном.

Аналізуючи поняття добросовісності володіння, як підстави для набуття права власності за набувальною давністю за статтею 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У пункті 9 постанови пленуму Вищого спеціалізовано суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Отже, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати по відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Таким чином, посилання скаржника на те, що судом першої інстанції не у повній мірі з'ясовано обставини справи, оскільки ОСОБА_2 знав хто саме був власником спірного нерухомого майна не відповідають дійсності.

Крім того надані позивачем квитанції про оплату комунальних послуг датовані 2015-2017 роками, що не дають підстав для висновку про безперервність володіння майном більше 10 років та не є підставою для застосування положення ст. 344 ЦК України.

Таким чином, врахувавши обставини справи та надавши належну правову оцінку поданим сторонами доказам, вірно застосувавши норми матеріального права, з дотриманням норм процесуального права, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову у зв'язку із відсутністю підстав для застосування положень статті 344 ЦК України до спірних правовідносин.

На підставі викладеного, керуючись, ст.ст. 367, 368, ст. 371, ст. 372, ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 383, ст. 384, ст. 389 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 08 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 19 березня 2019 року.

Головуючий: П.В. Кісь

Судді : І.В. Бурлака

В.Б. Яцина