Справа № 216/166/19
Провадження 2/216/2094/19
УХВАЛА

про забезпечення позову

16 жовтня 2019 року м. Кривий Ріг

Суддя Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області Бутенко М.В., розглянувши заяву представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про забезпечення позову; -

ВСТАНОВИВ:

З 03.01.2019 року в провадженні суду знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_3 до ПАТ «Укрсоцбанк» про визнання кредитного договору та договору іпотеки припиненим.

Ухвалою суду від 04.02.2019 року позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі.

Предметом позову є визнання кредитного договору та договору іпотеки припиненим.

Заяву про забезпечення позову обґрунтоване наступним: 25 жовтня 2005 року між ОСОБА_4 та ПАТ «Укрсоцбанк» укладено кредитний договір № 131/366-ПН/017 (далі по тексту кредитний Договір), за умовами якого ПАТ «Укрсоцбанк» надав ОСОБА_4 кредит в розмірі 14 000 доларів США, а ОСОБА_4 зобов`язався повернути його до 24 жовтня 2012 року зі сплатою 13 процентів за користування кредитом.

В якості забезпечення виконання кредитного Договору, 25 жовтня 2005 р. між Позивачем, як майновим поручителем, та АТ «Укрсоцбанк» (в подальшому Банк), було укладено іпотечний договір № 131/268-ПНЗ/017, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Стюрко Оксаною Олександрівною за реєстраційним № 253. Згідно умов іпотечного договору, позивач передала в іпотеку Банку квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

У зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за кредитним договором у ОСОБА_4 перед банком виникла заборгованість, яка станом на 14.11.2014 року становила суму у розмірі 227693 грн. 91 коп.

В зв`язку з невиконанням умов кредитного Договору, ПАТ «Укрсоцбанк» звернувся до Центрально-Міського районного суду м. Кривий Ріг з позовом до ОСОБА_4 , третя особа ОСОБА_5 про стягнення заборгованості.

Центрально-Міським районним судом м. Кривий Ріг розглянута цивільна справа № 216/8410/14-ц, провадження 2/216/623/15, та 11 квітня 2017 р. винесено рішення, яким у позові ПАТ «Укрсоцбанк» відмовлено в повному обсязі, в зв`язку зі спливом строку позовної давності.

Рішення набрало законної сили 21 квітня 2017 р.

Як встановлено рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривий Ріг суду від 11 квітня 2017 р. у справі № 216/8410/14-ц, у зв`язку з неналежним виконанням умов договору змінився строк виконання основного зобов`язання (п. 4.5. договору), та банк мав право з 14.04.2009 р. й протягом трьох років від цієї дати звернутися до суду з позовом за захистом свого порушеного права, однак позовну заяву подав до суду лише у листопаді 2014 року.

Відповідно до рішення суду, строк позовної давності щодо вимог ПАТ «Укрсоцбанк» за кредитним договором № 131/366-ПН/017 від 25.10.2005 р. до ОСОБА_4 сплив.

Відповідно до п. 4. ст. 82 ЦПК України «Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом».

Так, преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Норми статті 124 Конституції України визначають обов`язковість виконання усіма суб`єктами прав судового рішення у вказаній справі.

Згідно преамбули та статті 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.02 року у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.99 року у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

В силу статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" згадані судові рішення та зміст самої Конвенції про захист прав та свобод людини є пріоритетним джерелом права для національного суду.

Таким чином, судове рішення у справі № 216/8410/14-ц не може бути поставлено під сумнів, а інші рішення, в тому числі і у даній справі, не може їй суперечити.

Наявність судового рішення по справі № 216/8410/14-ц про відмову в задоволенні позовних вимог ПАТ «Укрсоцбанк» на підставі пропуску строків позовної давності, свідчить про припинення первісного зобов`язання.

Крім того, відповідно до ст. 266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Сплив позовної давності, відповідно до частини 4 статті 267 ЦК України, означає, що вже жодна вимога не підлягає примусовому здійсненню за будь-якого розгляду суперечки, порушеної після цього моменту.

Так як основне зобов`язання за кредитним договором № 131/366-ПН/017 від 25 жовтня 2005 року є припиненим, для забезпечення виконання якого було укладеного іпотечний договір, підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки немає, а тому іпотечний договір № 131/268-ПНЗ/017 також є припиненим.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Апеляційного суд Харківської області по справі № 646/1615/17 (http://reyestr.court.gov.ua/Review/76019315)

Пунктом 2.1.11 Договору іпотеки, передбачено, що Іпотекодавець передає Іпотекодержателю на зберігання оригінали правовстановлюючих документі на Предмет іпотеки.

Отже, сторони, користуючись своїм правом на свободу договору (ст.627 ЦК України), самостійно на власний розсуд визначилися з усіма істотними умовами договору, в тому числі і з передачею правовстановлюючих документів на зберігання. Але договором іпотеки не передбачено, на який час, Іпотекодержатель приймає документи на збереження, а також не передбачено, що правовстановлюючі документи повинні зберігатись у Іпотекодержатиля до припинення Договору іпотеки.

Відповідно до ст. 953 ЦК України, Зберігач зобов`язаний на першу вимогу поклажодавця повернути річ, навіть якщо строк її зберігання не закінчився.

Таким чином, на першу вимогу Позивача, Відповідач повинен був повернути Позивачеві правовстановлюючі документи.

Позивач, листом 05.05.2017 р., зверталась з вимогою до Відповідача про повернення правовстановлюючих документів, але Відповідач документи Позивачу не повернув.

Враховуючи той факт, що Відповідач має оригінали правовстановлюючих документи на предмет іпотеки, при наявності іпотечного застереження в іпотечному договорі, Відповідач може без згоди Позивача реалізувати предмет іпотеки, незважаючи на те, що було йому відмовлено в задоволені позову про стягнення боргу з боржника. Зазначене ускладнить або зробить неможливим захист майнових прав Позивачки у разі задоволення позовної заяви.

Суддя, ознайомившись та дослідивши матеріали цивільного позову, вважає, що заява позивача про забезпечення позовних вимог підлягає задоволенню.

Згідно зі ст.ст. 1, 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України та цього Кодексу.

Відповідно до частин 1 і 2 статті 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Способи забезпечення позову, які передбачені частиною 1статті 150 ЦПК, залежать від характеру спірних правовідносин, позовних вимог та інших обставин конкретного спору, що зумовлюють необхідність забезпечення виконання судового рішення. Перелік таких способів не є вичерпним.

Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частини 3 статті 152 ЦПК).

Необхідність вирішення цього питання випливає також з положеньстатті 10 ЦПК України, за змістом якоїцивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності та рівноправності сторін, а суд зобов`язаний створити умови, за яких дотримувався б необхідний баланс їхніх процесуальних прав та обов`язків та була б гарантована реальна можливість захисту майнових та особистих (немайнових) прав сторін.

З аналізу статей 150-153 ЦПК України можна дійти висновку, що забезпечення позову це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.

Відповідно до пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову", розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Зважаючи на це, суд при задоволенні позову не вправі скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни його виконання, за винятком випадків, коли потреба в забезпечення позову з тих чи інших причин відпала або змінились обставини, що зумовили його застосування.

Отже, важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.

Забезпечення позову це вжиття судом, в провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують за його позовом про присудження реальне виконання позитивно прийнятого рішення. Такий інститут цивільно-процесуального законодавства передбачений з метою попередження несумлінних дій відповідача, який може, наприклад, сховати або продати майно, тобто з метою усунення утруднення або неможливості виконання рішення.

У заяві про забезпечення позову зазначені причини, у зв`язку з якими потрібно забезпечити позов, вид забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності, а також інші необхідні відомості.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду.

Зі змісту позовних вимог вбачається, що спір між сторонами є реальним та носить матеріальний характер.

Відповідно до ч.ч. 1, 5-7 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду)… Залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково. Про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу. В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання та вирішує питання зустрічного забезпечення. Суд може також зазначити порядок виконання ухвали про забезпечення позову.

Оскільки відповідно до фактичних обставин справи жодні права відповідача не можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням заходів забезпечення позову, підстав, передбачених ст. 154 ЦПК України для застосування зустрічного забезпечення немає.

Таким чином, з урахуванням доказів, наданих стороною позивача на підтвердження своїх вимог і доданих до заяви про забезпечення позову, існування між сторонами спору та реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, зважаючи на відповідність обсягу позовних вимог заходам забезпечення позову та їх співмірність, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати представник позивача, позовним вимогам, суд приходить до висновку про необхідність задоволення заяви про забезпечення позову в повному обсязі.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача або третіх осіб з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі за для попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Так, невжиття заходу забезпечення позову у вигляді арешту частки вищевказаного нерухомо майна може ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду, тому що відповідач може відчужити дане нерухоме майно до моменту вирішення спору по суті.

Судом враховано, що заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акта, а також перешкоджання спричинення значної шкоди заявнику.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 157 ЦПК України ухвала суду про забезпечення позову має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим законом. Така ухвала підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження. Примірник ухвали про забезпечення позову залежно від виду вжитих заходів одночасно з направленням заявнику направляється судом для негайного виконання всім особам, яких стосуються заходи забезпечення позову і яких суд може ідентифікувати, а також відповідним державним та іншим органам для вжиття відповідних заходів.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 149-154, 156, 157, 260 ЦПК України, суд-

УХВАЛИВ:

Заяву представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_2 про забезпечення позову - задовольнити.

Накласти арешт на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_5 , РНОКПП НОМЕР_1 , заборонивши будь-яким особам укладати будь-які угоди стосовно цього майна, здійснювати його відчуження, проводити його реєстрацію та перереєстрацію, направлену на зміну власника цього майна, до розгляду судом даної справи по суті.

Копію ухвали направити сторонам - для відома.

Виконання ухвали покласти на управління з реєстрації виконкому Криворізької міської ради (м. Кривий Ріг вул. Героїв АТО 30 , каб. 101).

Зустрічне забезпечення не застосовується.

Ухвала підлягає негайному виконанню в порядку, встановленому для виконання судових рішень, строк пред`явлення ухвали до виконання 3 роки, до 16.10.2022 року.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду в порядку, передбаченому ст.355 ЦПК України, протягом 15-ти днів з дня її проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвалу суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Оскарження цієї ухвали не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Суддя: М.В. Бутенко