Постанова

Іменем України

09 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 372/1323/17-ц

провадження № 61-42460св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Журавель В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «ВіЕс Банк»,

відповідачі: ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , в інтересах яких діє законний представник ОСОБА_3 ,

третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Обухівської районної державної адміністрації Київської області,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» на заочне рішення Обухівського районного суду Київської області від 22 березня 2018 року у складі судді Потабенко Л. В. та постанову апеляційного суду Київської області від 02 липня 2018 рокуу складі колегії суддів: Мережко М. В., Суханової Є. М., Лівінського С. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2017 року публічне акціонерне товариство «ВіЕс Банк»(далі - ПАТ «ВіЕс Банк») звернулося до суду з позовом до спадкоємців померлого позичальника ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , в інтересах яких діє законний представник ОСОБА_3 , в якому просило звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_1 , яка їм належить, шляхом продажу майна від його імені, а кошти одержані від реалізації скерувати на задоволення вимог ПАТ «ВіЕс Банк» за кредитним договором від 15 квітня 2008 року у розмірі 81 973, 77 дол США, що в гривневому еквіваленті станом на 20 грудня 2016 року становить 2 163 782, 42 грн, та виселити із вказаної квартири ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Позов мотивований тим, що 15 квітня 2016 року між ВАТ Електрон Банк, правонаступником якого є ПАТ «ВіЕс Банк», та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № KF48517, відповідно до якого позичальнику надано кредит в іноземній валюті у сумі 85 000 дол. США з виплатою 12 відсотків річних строком на 25 років.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_4 укладено іпотечний договір від 16 квітня 2008 року, відповідно до якого в іпотеку передано квартиру АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.

На момент подання позовної заяви заборгованість позичальника перед банком за кредитним договором становила 81 973, 77 дол. США, що в гривневому еквіваленті станом на 20 грудня 2016 року становить 2 163 782, 42 грн.

23 лютого 2016 року ПАТ «ВіЕс Банк» звернулося до Української міської державної нотаріальної контори з претензією про пред`явлення вимог до спадкоємців, яка 01 серпня 2016 року засобами поштового зв`язку повідомила банк, що спадкоємцями померлого позичальника ОСОБА_4 є його діти - ОСОБА_1 та ОСОБА_2

04 жовтня 2016 року ПАТ «ВіЕс Банк»» направило відповідачам повідомлення, про наявність заборгованості за кредитним договором та необхідність її погашення протягом 30 днів з дати одержання цього повідомлення. Заборгованість у встановлений в повідомленні-вимозі строк не погашена, що стало підставою для подання позову.

Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

Заочним рішенням Обухівського районного суду Київської області від 22 березня 2018 року, залишеним без змін постановою апеляційного суду Київської області від 02 липня 2018 року, позов задоволено частково.

Звернуто стягнення на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 39, 70 кв. м, яка належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , шляхом продажу майна ПАТ «ВіЕс Банк» від свого імені будь-якій особі покупцю згідно договору купівлі-продажу за ціною, визначеною уповноваженим експертом оцінювачем на день проведення продажу, для чого забезпечити право ПАТ «ВіЕс Банк» щодо всіх повноважень продавця (в тому числі, але не виключно: отримання дублікатів правовстановлюючих документів з відповідних установ, організацій, підприємств незалежно від форм власності та підпорядкування чи органів нотаріату, здійснення будь-яких платежів за продавця, отримувати будь-які документи, довідки, витяги, а також вільного доступу уповноважених представників банку до предмету іпотеки, тощо) необхідних для здійснення такого продажу, а кошти одержані від реалізації скерувати для задоволення вимог ПАТ «ВіЕс Банк» за кредитним договором № KF 48517 від 15 квітня 2008 року у розмірі 81 973, 77 дол. США, що за курсом НБУ станом на 20 грудня 2016 року становить 2 163 782, 72 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив із того, що оскільки договір іпотеки є чинним, а відповідачі належним чином не виконують зобов`язання за кредитним договором, то наявні підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки. Вимоги позивача щодо виселення неповнолітніх дітей хоч і ґрунтуються на вимогах закону, однак таке втручання у право власності дітей не є пропорційним між засобами і метою, яку переслідує позивач.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

ПАТ «ВіЕс Банк» подало касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами попередніх інстанції норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про виселення і ухвалити у цій частині нове рішення про задоволення позову.

Рішення судів попередніх інстанцій оскаржуються в частині відмови у задоволенні позовних вимог про виселення, в іншій частині рішення не оскаржуються і в цій частині відповідно до вимог статті 400 ЦПК України касаційним судом не переглядаються.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції встановлено факт порушення відповідачами взятих на себе обов`язків згідно кредитного та іпотечного договорів, однак усупереч статей 15, 16, 264 ЦПК України суд відмовив у задоволенні позовних вимог в частині виселення, а апеляційний суд указаного порушення не виправив.

Відзив/заперечення на касаційну скаргу на надходили

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 16 жовтня 2018 рокувідкрито касаційне провадження у справі за позовом публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Обухівської районної державної адміністрації Київської області, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» на заочне рішення Обухівського районного суду Київської області від 22 березня 2018 року та постанову апеляційного суду Київської області від 02 липня 2018 року, витребувано справу із суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 16 вересня 2019 року справу призначено до судового розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії із п`яти суддів.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

15 квітня 2008 року між ВАТ «Електрон Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВіЕс Банк», та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № KF48517, відповідно до умов якого позичальнику надано кредит (грошові кошти) в іноземній валюті у сумі 85 000 дол. США з виплатою 12 % річних строком на 25 років.

17 лютого 2008 року з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_4 укладено іпотечний договір № 2374 (посвідчений 17 квітня 2008 року), відповідно до умов якого в іпотеку передано нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.

ІНФОРМАЦІЯ_2 дружина померлого ОСОБА_4 ОСОБА_3 подала нотаріусу заяву про відмову від прийняття спадщини на користь дітей: ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 і ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4 .

23 лютого 2016 року ПАТ «ВіЕс Банк» звернулося до Української міської державної нотаріальної контори з претензією про пред`явлення вимог до спадкоємців, яка листом від 02 березня 2016 року за № 300/02-14 повідомила, що спадкоємцями померлого ОСОБА_4 є його діти - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , на імена яких 29 вересня 2016 року видані свідоцтва про право на спадщину за законом.

04 жовтня 2016 року ПАТ «ВіЕс Банк» направило законному представнику ОСОБА_1 і ОСОБА_2 ОСОБА_3 повідомлення про наявність заборгованості за кредитним договором та необхідність її погашення протягом 30 днів з дати одержання цього повідомлення, і вимогу про звільнення протягом 30 днів житлового приміщення, яке розташоване за адресою: кв . АДРЕСА_1 .

Повідомлення та вимогу від 04 жовтня 2016 року ОСОБА_3 отримала 18 жовтня 2016 року.

Заборгованість за кредитним договором у встановлений в повідомленні та вимозі строк не погашена, житлове приміщення не звільнено.

29 вересня 2016 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 видані свідоцтва про право на 1/2 частки спадкового майна, а саме квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Позиція Верховного Суду

Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Таким вимогам постанова апеляційного суду не відповідає.

Мотивувальна частина

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосування норм права

Відповідно до частини першої статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Частинами першою та другою статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).

Відповідно до частин першої і другої статті 1281 ЦК України спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги.

Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги.

Оскільки зі смертю позичальника зобов`язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, строки пред`явлення кредитодавцем вимог до спадкоємців позичальника, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються статтями 1281 і 1282 ЦК України. Тобто, стаття 1281 ЦК України, яка визначає преклюзивні строки пред`явлення таких вимог, застосовується і до кредитних зобов`язань, забезпечених іпотекою.

Кредитор дотримався вказаних вимог і протягом шести місяців після прийняття у передбаченому законом порядку спадкоємцями спадщини (після закінчення шестимісячного строку з моменту відкриття спадщини) пред`явив до них свої вимоги.

Верховний Суд України у постанові від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 зробив правовий висновок, згідно з яким за змістом частини другої статті 40 Закону № 898-IV та частини третьої статті 109 ЖК УРСР (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону № 898-IV, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Зазначений правовий висновок висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18).

Згідно з частиною четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд апеляційної інстанції вищезазначених обставин не врахував, не з`ясував за які кошти було придбане майно, передане в іпотеку, внаслідок чого дійшов передчасного висновку про правильність рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог в частині виселення.

Оскільки апеляційний суд допустив вищезазначені порушення норм права, постанова апеляційного суду Київської області від 02 липня 2018 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про виселення підлягає скасуванню з передачею справи у цій частині на новий апеляційний розгляд.

У зв`язку з наведеним відповідно до статті 411 ЦПК України касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, постанова апеляційного суду - скасуванню з переданням справи на новий апеляційний розгляд в оскарженій частині.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» задовольнити частково.

Постанову апеляційного суду Київської області від 02 липня 2018 року скасувати, справу в частині позовних вимог про виселення передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. І. Крат Судді: В. І. Журавель І. О. Дундар Є. В. Краснощоков М. М. Русинчук