КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ справи: 760/5020/18
Головуючий у суді першої інстанції: Кушнір С.І.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 жовтня 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Чобіток А.О., Ящук Т.І.

при секретарі - Шепель К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 06 травня 2019 року,

встановив:

у лютому 2018 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому з урахуванням уточнень просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики в розмірі 211 843 грн. 69 коп., посилаючись на те, що між ним та відповідачем 10 серпня 2010 року було укладено договір позики, відповідно до умов якого відповідач отримав у позику 8 000 дол. США, яку зобов`язався повернути протягом тридцяти днів з дня пред`явлення відповідної вимоги. Позивач зазначав, що 07 грудня 2017 року ним на адресу відповідача була направлена вимога про повернення суми позики, однак станом на день звернення до суду з позовом позичальник свої зобов`язання не виконав.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 06 травня 2019 року позов було задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в розмірі 211 843 грн. 69 коп. та судовий збір.

Не погоджуючись з рішенням, представник відповідача подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_3 , дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що 10 серпня 2010 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до умов якого відповідачу було надано у позику 8 000 дол. США. Відповідно до пп. б) п. 3 вказаного Договору сторони погодили, що строк повернення позики визначається моментом пред`явлення вимоги щодо її повернення позикодавцем і позика має бути повернута протягом тридцяти днів з дня її пред`явлення. Позивач зазначав, що вимогу позичальнику ним було направлено 07 грудня 2018 року, однак позика у визначений договором строк повернута не була.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 06 травня 2019 року позов було задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в розмірі 211 843 грн. 69 коп. та судовий збір.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що сторони досягли згоди щодо істотних умов договору позики, відповідач отримав грошові кошти, однак у встановлений домовленістю строк їх не повернув.

Такий висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим по справі обставинам.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та послався на положення статей 11, 202, 207, 509, 524, 525, 526, 530, 533, 610, 629, 631, 638, 1046, 1047, 1049, 1051 ЦК України.

Положеннями ст. 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 10 серпня 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до умов якого останній отримав 8 000 дол. США., про що також свідчить його розписка (а.с.6).

Того ж дня між сторонами було укладено договір застави, відповідно до умов якого ОСОБА_2 в забезпечення виконання своїх зобов`язань за договором передав у заставу належний йому автомобіль марки «Volkswagen Transporter T3».

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Умовами Договору позики, а саме пунктом 3, сторони передбачили, що строк повернення позики визначається моментом пред`явлення вимоги щодо її повернення Позикодавцем. Позика повинна бути повернута позичальником протягом тридцяти днів з дня пред`явлення відповідної вимоги. Днем пред`явлення вимоги вважається день отримання позичальником вимоги і, відповідно, наявності його підпису на повідомленні про вручення рекомендованого листа. Також сторони погодили, що вимога про повернення суми позики направляється позикодавцем рекомендованим повідомленням за адресою місця проживання позичальника, вказаною у Договорі.

Матеріали справи свідчать про те, що письмову вимогу про повернення суми позики було направлено представником ОСОБА_1 - ОСОБА_5 позичальнику ОСОБА_2 07 грудня 2017 року за адресою: АДРЕСА_1 . (а.с.7,8), а з позовом до суду ОСОБА_1 звернувся 20 лютого 2018 року.

У своїй апеляційній скарзі представник відповідача посилається на те, що судом першої інстанції було порушено права відповідача, оскільки про розгляд справи він дізнався випадково, позовної заяви з додатками не отримував. Також відповідач зазначав, що в судовому засіданні він заявив клопотання про виклик свідка, на яке судом першої інстанції не було звернуто уваги, а тому рішення є незаконним. Інших доводів щодо того, в чому полягає незаконність та необґрунтованість рішення апеляційна скарга не містить.

Крім того, наведені в апеляційній скарзі порушення судом першої інстанції норм процесуального права спростовуються матеріалами справи, у яких міститься розписка відповідача про отримання копії позовної заяви з додатками, датована 14 січня 2019 року (а.с.39). В судовому засіданні 14 січня 2019 року, у якому був присутній відповідач, розгляд справи було відкладено для надання йому можливості ознайомитись з матеріалами справи та надати відзив на позовну заяву.

Порядок подання доказів у справі визначений у ст. 83 ЦПК України. Так, частинами 3, 4 даної статті встановлено, що відповідач повинен подати суду докази разом з поданням відзиву. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Згідно з частинами 7, 8 ст. 178 ЦПК України відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Матеріали справи свідчать про те, що відповідач ОСОБА_2 своїм правом подачі відзиву на позовну заяву у визначений ухвалою суду про відкриття провадження тридцятиденний строк не скористався.

Також слід зазначити, що клопотання відповідача про виклик свідка було подане 25 лютого 2019 року, тобто з пропуском строку, встановленого положеннями статей 83, 84, 178 ЦПК України, клопотання щодо поновлення строку для витребування доказів шляхом допиту свідка не заявляв. У задоволенні вказаного клопотання відповідачу було відмовлено ухвалою суду від 25 лютого 2019 року, що відображено в протоколі судового засідання (а.с.50). Повторно клопотання про виклик свідків було подано відповідачем 06 травня 2019 року, у задоволенні якого було також відмовлено судом. При зверненні до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою клопотання про допит свідків у встановленому процесуальним законом порядку відповідачем не заявлялось.

В судовому засіданні у суді апеляційної інстанції відповідач

ОСОБА_2 пояснив, що на виконання умов договору позики грошові кошти ним були передані у повному обсязі довіреній особі позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_6 , що свідчить про безпідставність позовних вимог. Разом з тим, такі доводи відповідача колегія суддів вважає неспроможними, оскільки підтвердженням виконання боржником свого обов`язку є наявність у нього боргового документа, що встановлено положеннями ч. 3 ст. 545 ЦК України.

Згідно з частинами 1, 4 ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання зобов`язання частково або в повному обсязі. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Зі змісту договору позики вбачається, що його було укладено безпосередньо між позивачем та відповідачем та будь-яких умов щодо можливості повернення коштів за договором іншій особі не містить.

Частиною 3 ст. 12 ЦПК України визначено обов`язок кожної сторони довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Крім того, суд звертає увагу на безпідставність доводів представника відповідача - адвоката Киці Л.А. про те, що беззаперечним доказом виконання ОСОБА_2 своїх зобов`язань за договором позики є покази свідка ОСОБА_6 , якого вона просить допитати, оскільки відповідно до положень ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Так, поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики. Наявність у позивача боргового документа - договору позики та розписки відповідача свідчить про невиконання ним взятих на себе зобов`язань.

Доказів про те, що відповідачем ОСОБА_2 було виконано свої зобов`язання перед ОСОБА_1 із урахуванням положень п. 5 Договору позики, яким сторони погодили, що про підтвердження повернення позики позикодавець надає позичальнику розписку та повертає оригінал свого примірника Договору, відповідачем до суду не надано.

Неспроможними є і посилання представника відповідача - адвоката Киці Л.А. на положення ст. 1051 ЦК України, оскільки даною нормою визначено підстави для оспорювання договору позики, тоді як предметом розгляду у даній справі є стягнення заборгованості та факт отримання коштів від позивача відповідачем не заперечувався.

Положеннями ст. 627 ЦК України встановлена свобода договору - сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Пояснення ОСОБА_2 свідчать про те, що договір позики було укладено з його ініціативи, а зміст договору відповідав його волі. Доказів про те, що йому не були відомі умови договору щодо порядку повернення позики, матеріали справи не містять.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума позики у розмірі, який відповідачем не оспорювався.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Таким чином, судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, перевірено докази, зроблені висновки відповідають обставинам справи, правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній карзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 06 травня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 21 жовтня 2019 року.

Головуючий

Судді