ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2019 року

м.Черкаси

Справа № 692/285/17 Провадження № 22-ц/821/483/19
категорія: 307010000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Василенко Л.І.,

суддів: Карпенко О.В., Нерушак Л.В.

секретаря: Анкудінова О.І.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ;

відповідач: ОСОБА_2 ;

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову: Драбове -Барятинська сільська рада Драбівського району Черкаської області;

адвокат: Різник Юрій Сергійович

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Драбівського районного суду Черкаської області від 09 серпня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову - Драбове-Барятинська сільська рада Драбівського району Черкаської області, про визнання заповіту недійсним, у складі: головуючого судді Чепурного О.П., дата складання повного тексту рішення 16 серпня 2019 року.

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову - Драбове-Барятинська сільська рада Драбівського району Черкаської області, про визнання заповіту недійсним.

Позовні вимоги мотивував тим, що 17 грудня 2015 року його мати ОСОБА_3 заповіла йому все належне їй майно.

ІНФОРМАЦІЯ_2 мати померла. ОСОБА_3 була зареєстрована та проживала в будинку АДРЕСА_1 .

Після похорону він звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини та дізнався, що 16 серпня 2016 року мати зробила інший заповіт на ОСОБА_2 , 1959 року народження, який проживає в с. Драбове-Барятинске Драбівського району Черкаської області.

Заповіт був написаний за місяць до смерті, що викликало сумніви у позивача в його законності. Вважає даний заповіт недійсним з наступних підстав.

Мати за станом здоров`я та психологічним станом не була здатна повною мірою усвідомлювати свої дії, що підтверджується медичними документами.

На час складання заповіту їй виповнилося 79 років, в останні роки в неї розвивався віковий склероз і почастішали випадки не прийняття дійсних подій. Ще за рік до смерті вона важко виконувала повсякденні обов`язки, була відірвана від активного життя. Розлад мислення, знижений і нестійкий настрій призводили до порушення сну, емоційної напруги, нервозності, дратівливості, реакції замикання, бажання уникати контактів. Перенесені травми психіки призвели до появи негативних психосоматичних та психоемоційних змін: швидка втомлюваність, пасивність, знижений настрій, пригніченість, нервозність, дратівливість, образливість, чутливість, реакція замикання, фіксованість на негативних переживаннях, емоційна напруга, насторога, невпевненість у собі.

Спроби поліпшити її стан медикаментозним лікуванням позитивного результату не дали. Розтином тіла покійної виявлено наявність онкологічного захворювання, а саме рак легенів з метастазами печінки. Наслідками зазначеного захворювання у матері був важкий фізичний стан з психологічними розладами, на час укладення заповіту вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, тому у відповідності із ч. 1 ст. 225 ЦК України та ч. 2 ст. 1257 ЦК України оскаржуваний заповіт вважає недійсним.

Просив суд визнати заповіт ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 , посвідчений 16 серпня 2016 року секретарем виконавчого комітету Драбове-Барятинської сільської ради Драбівського району Черкаської області ОСОБА_8 недійсним.

Стягнути на його користь судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Драбівського районного суду Черкаської області від 09 серпня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що доказів того, що ОСОБА_3 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними у судовому засіданні здобуто не було, а сторонами не надано, тому підстав для визнання недійсним заповіту, визначених в ст. 225, 1257 ЦК України, суд не вбачав.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

У апеляційній скарзі, поданій у вересні 2019 року ОСОБА_1 , вважаючи, що висновки суду не відповідають обставинам справи, просив рішення Драбівського районного суду Черкаської області від 09 серпня 2019 року скасувати та прийняти постанову, якою позов задовольнити.

Визнати заповіт ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 , посвідчений 16 серпня 2016 року секретарем виконавчого комітету Драбове-Барятинської сільської ради Драбівського району Черкаської області ОСОБА_8 недійсним.

Стягнути на його користь судові витрати.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не враховано, що захворювання, які мала ОСОБА_3 значно впливали на її здатність усвідомлювати свої дії та керувати ними.

Вважає, що проведеним експертним дослідженням зроблено висновок про абсолютну неспроможність заповідача на момент вчинення заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними, що є підставою для визнання складеного в такому стані ОСОБА_3 заповіту з підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК України, недійсним.

Також, на думку скаржника, судом не враховано, що ОСОБА_3 знаходилась на диспансерному обліку з діагнозом судинна деменція - це психічні розлади викликані ішемічною хворобою, гіпертонічною хворобою та цукровим діабетом.

11 жовтня 2019 року надійшов відзив адвоката ОСОБА_5 - Різника Ю . С. в якому просив відмовити ОСОБА_1 у задоволенні його апеляційної скарги, а рішення Драбівського районного суду Черкаської області від 09 серпня 2019 року залишити без змін.

Зазначає, що ОСОБА_1 не надано жодного належного доказу на підтвердження того, що ОСОБА_3 в момент складання та підписання заповіту на користь ОСОБА_2 не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

Вважає, що вимоги закону про обов`язкове призначення експертизи Драбівським районним судом Черкаської області виконані.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Черкаського апеляційного суду в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ від 13 вересня 2019 відкрито провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 .

Ухвалою Черкаського апеляційного суду в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах від 25 вересня 2019 року справу призначено до розгляду з повідомленням учасників справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Відповідно до свідоцтва про народження Серії НОМЕР_1 , матір`ю ОСОБА_1 є ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 5).

Згідно свідоцтва про смерть Серії НОМЕР_2 , ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 1 а.с. 10).

17 грудня 2015 року ОСОБА_3 склала заповіт, який посвідчений секретарем Мехедівської сільської ради Драбівського району Черкаської області Левченко Тетяною Олександрівною, яким все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що їй на день смерті буде належати і на що вона матиме право за Законом заповіла сину ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 11).

16 серпня 2016 року ОСОБА_3 склала заповіт, який посвідчений секретарем Драбово-Барятинської сільської ради Драбівського району Черкаської області ОСОБА_8, яким все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що їй на день смерті буде належати і на що вона матиме право за Законом заповіла ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 12).

Відповідно до довідок виконавчого комітету Драбове-Барятинської сільської ради Драбівського району Черкаської області від 28 вересня 2016 року № 1408, 1409, ОСОБА_3 на день смерті була зареєстрована та проживала за адресою АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 13).

Згідно довідки Мехедівської сільської ради Драбівського району Черкаської області від 10 січня 2017 року № 21, ОСОБА_3 проживала на території АДРЕСА_2 без реєстрації місця проживання з 20 жовтня 2015 року по 23 липня 2016 року (т. 1 а.с. 15).

З довідки КЗ ДРР «Драбівський Центр первинної медико-санітарної допомоги» Драбівського району Черкаської області від 15 лютого 2017 року № 148 вбачається, що ОСОБА_3 знаходилась на диспансерному обліку та на лікуванні у сімейного лікаря з діагнозом: ішемічна хвороба серця, тахікардія, атеросклеротичний кардіосклероз, ХНК ІІ, хронічний обструктивний бронхіт ДН ІІ, рецидивуюча пневмонія, гіпертонічна хвороба ІІ ступеню, гіпертензивне серце, дисциркуляторна енцефалопатія ІІІ, судинна деменція, цукровий діабет тип ІІ середнього ступеню тяжкості (т. 1 а.с. 14).

Відповідно до лікарського свідоцтва про смерть №675 від 14 вересня 2016 року, причиною смерті ОСОБА_3 стало злоякісне новоутворення легень з метастазами в печінку (т. 1 а.с. 88-89).

Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов проживання ОСОБА_3 від 30 серпня 2016 року, остання на час складення даного акту проживала за адресою: АДРЕСА_3 у будинковолодінні ОСОБА_7 та її чоловіка ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 108).

Актом встановлено, що ОСОБА_3 має складні відносини із сином, на даний час вона хворіє та потребує допомоги, яку їй надає ОСОБА_2 Вона за власним бажанням, без примусу проживає у даному будинковолодінні. Для ОСОБА_3 відведена окрема кімната з ліжком, одежною шафою, та журнальним столом. Кімната світла та чиста. Вона задоволена умовами проживання та дозволяє ОСОБА_2 користуватися та розпоряджатися своїми речами та речами, які знаходяться в її будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

30 серпня 2016 року ОСОБА_3 написала розписку, згідно якої вона проживає у ОСОБА_2 без примусу і за власним бажанням та дозволяє ОСОБА_2 користуватися її особистими речами і речами, які знаходяться в її будинку за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 109).

З довідки виконавчого комітету Драбово-Барятинської сільської ради від 15 вересня 2016 року № 1317 вбачається, що ОСОБА_2 поховав ОСОБА_3 на кладовищі в с-щі Драбово-Барятинське Драбівського району Черкаської області за власний рахунок (т. 1 а.с. 111).

Згідно відповіді Драбово-Барятинської сільської ради від 17 жовтня 2016 року № 283 на лист від 19 вересня 2016 року, ОСОБА_2 є особою, яка поховала ОСОБА_3 та отримала допомогу відповідно до ст. 53 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (т. 1 а.с. 110).

23 грудня 2016 року ОСОБА_2 подав до Драбівської районної державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 116).

Ухвалою Драбівського районного суду Черкаської області від 05 лютого 2019 року задоволено клопотання ОСОБА_1 та призначено у даній справі посмертну судово-психіатричну експертизу ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 1 а.с. 258).

Згідно висновку судово-психіатричного експерта № 159 КУ «Обласної клінічної психіатричної лікарні» Запорізької обласної ради від 28 березня 2019 року, ОСОБА_3 на період складання заповіту 16 серпня 2016 року виявляла ознаки органічного емоційно-лабільного розладу внаслідок ракової інтоксикації, що була викликана раком легенів з метастазами в печінку, з транзиторними деліріозними включннями, які мали короткочасний характер. Визначити ступінь вираженості вказаних розладів та винести експертне рішення не можливо, у зв`язку із відсутністю спостереження підекспертної лікарями (після 18 липня 2016 року) та опису її психічного стану в медичній документації на період, що цікавить суд, а також суперечливим характером пояснень свідків (т. 2 а.с. 3 - 12).

Мотивувальна частина

Позиція Апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, адвоката Різника Ю.С., переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд Черкаської області, та застосовані норми права

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. (ч.1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).

У відповідності до ч. 6 приведеної статті в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, ч. 1 ст. 3 ЦПК України в редакції чинній на час звернення до суду з позовом, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно положень ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показами свідків.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Аналогічні норми містились в ст. ст. 57 та 60 ЦПК України в редакції чинній на час звернення до суду з даним позовом.

Позивач звертаючись до суду, як на підставу недійсності заповіту посилався, зокрема, на ст. 225 ЦК України та ч. 2 ст. 1257 ЦК України, а саме те, що ОСОБА_3 під час складення оскаржуваного заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповіт є одностороннім правочином, оскільки залежить виключно від волі заповідача. Заповіт лише спрямовується на виникнення у спадкоємця прав та обов`язків, але до моменту смерті не створює їх у нього. Розпорядження, яке міститься у заповіті, набирає чинності лише у разі смерті заповідача.

Статтею 1247 ЦК України встановлено загальні вимоги до форми заповіту, за якими заповіт повинен складатися у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення, має бути особисто підписаний заповідачем (якщо особа не може підписати заповіт, він підписується відповідно до ч. 4 ст. 207 цього Кодексу). Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

За ст. 225 та ч. 2 ст. 1257 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

В п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 № 7 також роз`яснено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу.

Аналогічна норма міститься в п. 16 постанови Пленум Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі ст. 225, ч. 2 ст. 1257 ЦК суд відповідно до ст. 105 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Таким чином, вимоги про визнання угоди недійсною з вищевказаних підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент укладення угоди особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину необхідно робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи могла в конкретний момент вчинення правочину особа розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Отже, для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч. 1 ст. 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду України: від 29 лютого 2012 року № 6-9 цс12, від 28 вересня 2016 року № 6-1531цс16, та постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 листопада 2018 року № 61-5896 св18 та від 18 вересня 2019 року № 311/3823/15-ц.

З матеріалів справи вбачається, що спадкодавець ОСОБА_3 за життя страждала на численні захворювання, однак психічних розладів чи психічних захворювань в неї не діагностували і на диспансерному обліку, як психічнохвора не перебувала.

Згідно наданих доказів та показів свідків наданих в судовому засіданні в суді першої інстанції вона проживала одна, з 20 жовтня 2015 року по 23 липня 2016 рік проживала в сина в с. Мехедівка Драбівського району Черкаської області, потім син перевіз матір назад в її домоволодіння після чого її не навідував до самої смерті.

В останні місяці ОСОБА_3 проживала в родині відповідача. Актом обстеження матеріально-побутових умов проживання ОСОБА_3 від 30 серпня 2016 року та її розпискою від 30 серпня 2016 року підтверджено, що проживала вона там добровільно, умовами проживання задоволена, крім того, їй створені належні умови, зокрема, для неї виділена окрема світла та чиста кімната з необхідними меблями. При цьому після смерті ОСОБА_3 , її поховав саме відповідач ОСОБА_2 .

Судом першої інстанції за клопотанням ОСОБА_1 була призначена посмертна судово-психіатрична експертиза ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Однак, відповідно до висновку судово-психіатричного експерта № 159 КУ «Обласної клінічної психіатричної лікарні» Запорізької обласної ради від 28 березня 2019 року, визначити ступінь вираженості вказаних розладів та винести експертне рішення не можливо, у зв`язку із відсутністю спостереження підекспертної лікарями (після 18 липня 2016 року) та опису її психічного стану в медичній документації на період, що цікавить суд, а також суперечливим характером пояснень свідків (т. 2 а.с. 3 - 12).

В суді першої інстанції ні позивачем, ні відповідачем клопотань про призначення додаткової чи повторної експертизи не заявлялось.

До апеляційної скарги було додано клопотання про призначення повторної посмертної судово-психіатричної експертизи, проте в судовому зсіданні ОСОБА_1 відмовився від даного клопотання.

На підтвердження своїх вимог ОСОБА_1 було додано до позовної заяви письмові пояснення свідків, висновок спеціаліста Шилова Юрія Степановича з питань судово-медичної експертизи від 26 квітня 2017 року № 23 та консультативне заключення КЗ «Черкаського обласного психоневрологічного диспансера» від 04 травня 2017 року № 720/01.

Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 74 ЦПК України, спеціалістом є особа, яка володіє спеціальними знаннями та навичками, необхідними для застосування технічних засобів, і призначена судом для надання консультацій та технічної допомоги під час вчинення процесуальних дій, пов`язаних із застосуванням таких технічних засобів (фотографування, складання схем, планів, креслень, відбору зразків для проведення експертизи тощо).

Допомога та консультації спеціаліста не замінюють висновок експерта.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 91 ЦПК України, в ухвалі про відкриття провадження у справі або в іншій ухвалі, якою суд вирішує питання про виклик свідка, суд попереджає свідка про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання чи відмову від давання показань на вимогу суду.

Тобто, обов`язковою умовою отримання пояснень свідка, є попередження останнього про кримінальну відповідальність, лише у такому випадку його пояснення будуть належними доказами у справі.

Враховуючи, що приведені письмові пояснення свідків отримані без попередження свідка про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання, то дані докази є неналежними, в наслідок чого висновок спеціаліста та консультативне заключення є теж неналежними доказами, оскільки ґрунтуються, зокрема, і на вищевказаних показах свідків.

Щодо показів свідків наданих в судовому засіданні, а саме пояснення ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_7 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , то прослухавши їх покази, колегія прийшла до наступних висновків.

Більшість показів свідків зводяться до того, що ОСОБА_3 в силу свого віку та стану здоров`я дійсно була дуже хвора, її в кінці 2015 року забрав до себе син, де їй не подобалось, постійно скаржилась. Влітку 2016 року син перевіз її назад до її оселі і не піклувався про неї. ОСОБА_3 не могла себе сама обходити, тому шукала серед знайомих тих хто її доглядатиме і відкликнулись ОСОБА_2 , в яких вона проживала до самої смерті. Була адекватна, врівноважена, давала відповіді на питання, мова була змістовна, чітка. Під час складання заповіту сказала, що усвідомлює, що залишає все не сину і була в цьому категоричною, самостійно прочитала заповіт в присутності секретаря Драбове-Брятинської сільської ради Драбівського району Черкаської області ОСОБА_8 та підписала його.

При цьому свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , зазначили, що в ОСОБА_3 були провали в пам`яті і вона могла їх не впізнавати, не хотіла спілкуватись. Водночас вони зазначили, що в останні місяці життя не спілкувались з померлою.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог в порядку ст. 81 ЦПК України ОСОБА_1 не надано.

Установивши, що ОСОБА_3 не визнана у встановленому законом порядку недієздатною чи такою, що на момент складення заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, та врахувавши вказаний вище висновок судово-психіатричної експертизи від 28 березня 2019 року та інші докази у справі, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

З урахуванням викладеного, колегія суддів Черкаського апеляційного суду приходить до висновку, що оскаржуване судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року).

Доводи апеляційної скарги є ідентичними доводам, що були наведені скаржником у його позовній заяві, та є такими, що не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, зводяться до переоцінки доказів, зокрема проведеної у справі експертизи.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Драбівського районного суду Черкаської області від 09 серпня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає чинності з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та на умовах передбачених ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 21 жовтня 2019 року.

Головуючий Л.І. Василенко

Судді О.В. Карпенко

Л.В. Нерушак