Постанова

Іменем України

16 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 463/2503/18

провадження № 61-10329св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О.,

суддів: Жданової В. С. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

заінтересована особа - орган опіки та піклування Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником - адвокатом Татух Марією Дмитрівною, на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 16 листопада 2018 року в складі судді Нора Н. В., ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 21 листопада 2019 року в складі судді Нора Н. В. та постанову Львівського апеляційного суду від 11 квітня 2019 року в складі колегії суддів: Приколоти Т. І., Мікуш Ю. Р., Савуляка Р. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст заяви

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою, в якій просила визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , недієздатним та призначити її опікуном.

Заява мотивована тим, що ОСОБА_2 є її батьком та проживає разом з нею по АДРЕСА_1 .

Зазначала, що ОСОБА_2 внаслідок вікових змін в організмі, зокрема, у корі головного мозку, та атеросклерозом судин, тривалий час хворіє, забуває події недавнього часу, пори року, інколи втрачає орієнтування у просторі та проявляє невмотивовану агресію.

Посилаючись на те, що батько не може повною мірою усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, ОСОБА_1 просила задовольнити заяву.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 16 листопада 2018 року, з урахуванням ухвали цього ж суду про виправлення описки від 21 листопада 2018 року, заяву задоволено. Визнано недієздатним ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого та проживаючого по АДРЕСА_1 . Призначено опікуном над недієздатним ОСОБА_2 його доньку ОСОБА_1 Встановлено строк дії рішення про визнання фізичної особи недієздатною 2 роки.

Суд першої інстанції, врахувавши висновок судово-психіатричної експертизи від 27 червня 2018 року № 295, у якому вказано, що ОСОБА_2 страждає стійким психічним розладом у формі хронічного маячного розладу та за своїм психічним станом не може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, та подання органу опіки і піклування Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради про доцільність призначення ОСОБА_1 опікуном ОСОБА_2 , дійшов висновку про задоволення заяви.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Львівського апеляційного суду від 11 квітня 2019 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишено без задоволення, рішення Личаківського районного суду м. Львова від 16 листопада 2018 року та ухвалу цього ж суду від 21 листопада 2018 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновком місцевого про наявність правових підстав для визнання ОСОБА_2 недієздатним та встановлення над ним опіки.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У травні 2019 року представник ОСОБА_2 - адвокат Татух М. Д. подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що висновок судово-психіатричного експерта від 27 червня 2018 року № 295 не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки складений зі злів заявника ОСОБА_1 та не містить посилань на наявність у ОСОБА_2 хронічного, стійкого психічного розладу. Суд апеляційної інстанції безпідставно відмовив представнику ОСОБА_2 у задоволенні клопотання про призначення у справі повторної судової психіатричної експертизи, фактично позбавивши останнього можливості надати належні докази щодо стану свого здоров`я. Судами попередніх інстанцій та органом опіки і піклування Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради не враховано неприязні взаємини між ОСОБА_2 та донькою, яку призначено його опікуном.

Відзив на касаційну скаргу до суду касаційної інстанції не подано.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 29 травня 2019 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано справу № 463/2503/18 з суду першої інстанції.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У червні 2019 року вказана справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - орган опіки та піклування Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради, про визнання особи недієздатною та призначення опікуна, призначено до розгляду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є батьком ОСОБА_1

ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , її чоловік - ОСОБА_4 та син - ОСОБА_5 зареєстровані та проживають по АДРЕСА_1 .

У висновку судово-психіатричної експертизи від 27 червня 2018 року № 295, проведеному комунальним закладом «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» на підставі ухвали Личаківського районного суду м. Львова від 07 червня 2018 року, вказано, що ОСОБА_2 страждає хронічним, стійким психічним розладом у формі хронічного маячного розладу та за своїм психічним станом не може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, потребує опіки.

З протоколу засідання опікунської ради від 08 листопада 2018 року № 10 вбачається, що Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради, враховувавши висновок судово-психіатричної експертизи від 27 червня 2018 року № 295, рекомендувала призначити опікуном ОСОБА_2 його доньку - ОСОБА_1

Відповідно до медичних довідок, виданих КЗ ЛОР «Львівський обласний клінічний психоневрологічний диспансер» від 17 жовтня 2018 року та КЗ ЛОР «Львівський обласний медичний центр превенції та терапії узалежнень», ОСОБА_1 на обліку в психоневрологічному та наркологічному диспансері не перебуває.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 39, частини першої статті 40 ЦК України фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними; фізична особа визнається недієздатною з моменту набрання законної сили рішенням суду про це.

Над недієздатною фізичною особою встановлюється опіка; недієздатна фізична особа не має права вчиняти будь-якого правочину; правочини від імені недієздатної фізичної особи та в її інтересах вчиняє її опікун (частини перша - третя статті 41 ЦК України).

Опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки (стаття 55 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 67 ЦК України опікун зобов`язаний дбати про підопічного, про створення йому необхідних побутових умов, забезпечення його доглядом та лікуванням.

Системний аналіз законодавства України дає підстави стверджувати, що недієздатні особи є особливою категорією людей (фізичних осіб), які внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу тимчасово або постійно не можуть самостійно на власний розсуд реалізовувати майнові та особисті немайнові права, виконувати обов`язки й нести юридичну відповідальність за свої діяння. Недієздатним особам мають надаватися правові можливості для задоволення індивідуальних потреб, реалізації та захисту їх прав і свобод.

Хоча за станом здоров`я недієздатні особи не спроможні особисто реалізовувати окремі конституційні права і свободи, вони не можуть бути повністю позбавлені цих прав і свобод, тому держава зобов`язана створити ефективні законодавчі механізми та гарантії для їх максимальної реалізації.

Відповідно до частини третьої статті 296 ЦПК України, заяву про визнання фізичної особи недієздатною може бути подано членами її сім`ї, близькими родичами, незалежно від їх спільного проживання, органом опіки та піклування, закладом з надання психіатричної допомоги.

Частиною третьою статті 297 ЦПК України передбачено, що у заяві про визнання фізичної особи недієздатною мають бути викладені обставини, що свідчать про хронічний, стійкий психічний розлад, внаслідок чого особа не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними.

Відповідно до пункту (е) частини першої статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, інакше як у випадках і відповідно до процедури, встановленої законом, зокрема, у разі законного затримання психічнохворих.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 червня 2016 року у справі № 2-рп/2016 за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо відповідності Конституції України (конституційності) положення третього речення частини першої статті 13 Закону України «Про психіатричну допомогу» (справа про судовий контроль за госпіталізацією недієздатних осіб до психіатричного закладу): системний аналіз законодавства України дає підстави стверджувати, що недієздатні особи є особливою категорією людей (фізичних осіб), які внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу тимчасово або постійно не можуть самостійно на власний розсуд реалізовувати майнові та особисті немайнові права, виконувати обов`язки й нести юридичну відповідальність за свої діяння; недієздатним особам мають надаватися правові можливості для задоволення індивідуальних потреб, реалізації та захисту їх прав і свобод; хоча за станом здоров`я недієздатні особи не спроможні особисто реалізовувати окремі конституційні права і свободи, у тому числі право на свободу та особисту недоторканність, вони не можуть бути повністю позбавлені цих прав і свобод, тому держава зобов`язана створити ефективні законодавчі механізми та гарантії для їх максимальної реалізації (пункт 2.2 згаданого рішення). Відповідно до частини першої статті 29 Конституції України кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність. Конституційний Суд України виходить із того, що серед фундаментальних цінностей дієвої конституційної демократії є свобода, наявність якої у особи є однією з передумов її розвитку та соціалізації. Право на свободу є невід`ємним та невідчужуваним конституційним правом людини і передбачає можливість вибору своєї поведінки з метою вільного та всебічного розвитку, самостійно діяти відповідно до власних рішень і задумів, визначати пріоритети, робити все, що не заборонено законом, безперешкодно і на власний розсуд пересуватися по території держави, обирати місце проживання тощо. Право на свободу означає, що особа є вільною у своїй діяльності від зовнішнього втручання, за винятком обмежень, які встановлюються Конституцією та законами України (пункт 2.3 згаданого рішення).

Відповідно до частини першої статті 298 ЦПК України встановлено, що суд за наявності достатніх даних про психічний розлад здоров`я фізичної особи призначає для встановлення її психічного стану судово-психіатричну експертизу.

Метою проведення судово-психіатричної експертизи є з`ясування наявності чи відсутності психічного розладу, здатного вплинути на усвідомлення особою своїх дій та керування ними.

Висновок про недієздатність фізичної особи слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в сукупності за умови, що особа страждає саме хронічним, стійким психічним розладом, внаслідок чого у особи виникає абсолютна неспроможність особи розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про визнання особи недієздатною не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Отже, при проведенні експертизи щодо наявності в особи хронічного, стійкого психічного розладу експерт повинен дослідити стан психічного здоров`я особи протягом певного часу, пославшись на медичні документи, їх аналіз та особисте дослідження особи, зробити висновок щодо наявності в особи саме стійкого, хронічного психічного розладу, визначити час, з якого в особи виникло таке захворювання, встановити чи повністю особа не здатна внаслідок цього захворювання усвідомлювати свої дії та керувати ними.

Відтак, із зазначених питань висновок експерта повинен бути повним та категоричним, та не має допускати іншого розуміння змісту, ніж зазначений.

Суди попередніх інстанцій, визнаючи ОСОБА_2 недієздатним, та встановлюючи над ним опіку, виходили з того, що відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи від 27 червня 2018 року № 295 останній страждає стійким психічним розладом у формі хронічного маячного розладу і за своїм психічним станом не може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, у зв`язку з чим потребує опіки.

Колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає вказаний висновок судів передчасним та таким, що ґрунтується на припущеннях, оскільки у тексті експертного дослідження відсутнє посилання на дослідження медичних документів, а також відсутня інформація про час, з якого особа страждає на психічні захворювання. Відомості, отримані при досліджені поданих на експертизу об`єктів, що стосуються психічного стану особи, вказані зі слів доньки ОСОБА_2 , яка є заявником у цій справі.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 07 червня 2018 року постановлено призначити у справі комісійну судову психіатричну експертизу для вирішення психічного стану здоров`я ОСОБА_2 .

Статтею 111 ЦПК України визначено, що комісійна експертиза проводиться не менш як двома експертами одного напряму знань. Якщо за результатами проведених досліджень думки експертів збігаються, вони підписують єдиний висновок. Експерт, не згодний з висновком іншого експерта (експертів), дає окремий висновок з усіх питань або з питань, які викликали розбіжності.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, оцінюючи як доказ проведену в справі судово-психіатричну експертизу, не звернув уваги на її невідповідність вимогам процесуального законодавства, оскільки у висновку від 27 червня 2018 року № 295 вказано, що вона є комісійною, проте всупереч статті 111 ЦПК України проведена одним експертом.

Відповідно до частини другої статті 113 ЦПК України якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).

У пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 1997 року № 8 «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» судам роз`яснено, що повторна експертиза призначається, коли є сумніви у правильності висновку експерта, пов`язані з його недостатньою обґрунтованістю чи з тим, що він суперечить іншим матеріалам справи, а також за наявності істотного порушення процесуальних норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи. Істотними можуть визнаватися, зокрема, порушення, які призвели до обмеження прав обвинуваченого чи інших осіб. В ухвалі (постанові) про призначення повторної експертизи зазначаються обставини, які викликають сумніви у правильності попереднього висновку експерта. Проведення повторної експертизи може бути доручено тільки іншому експертові.

У матеріалах справи наявне клопотання представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 про призначення повторної експертизи, в задоволенні якого суд апеляційної інстанції безпідставно відмовив, оскільки висновок судово-психіатричної експертизи від 27 червня 2018 року № 295 суперечить іншим матеріалам справи, зокрема, медичним довідкам, у яких вказано, що ОСОБА_1 на обліку в психоневрологічному та наркологічному диспансері не перебуває.

Крім того, за правилами частини першої статті 299 ЦПК України справи про обмеження цивільної дієздатності фізичної особи чи визнання фізичної особи недієздатною суд розглядає за участю заявника, особи, щодо якої розглядається справа про визнання її недієздатною, та представника органу опіки та піклування. З урахуванням стану здоров`я особи, щодо якої розглядається справа про визнання її недієздатною, її участь у розгляді справи може відбуватися у режимі відеоконференції з психіатричного чи іншого лікувального закладу, в якому перебуває така особа, про що суд зазначає в ухвалі про відкриття провадження у справі. Питання про виклик фізичної особи, щодо якої розглядається справа про визнання її недієздатною, вирішується в кожному випадку судом із урахуванням стану її здоров`я. Для визначення фактичної можливості такої особи з`явитися в судове засідання, а також про можливість особисто дати пояснення по суті справи у разі необхідності суд може призначити відповідну експертизу.

Із протоколу судового засідання та оскаржуваного судового рішення від 16 листопада 2018 року вбачається, що розгляд справи місцевим судом проведено без участі ОСОБА_2 , питання про можливість виклику останнього в судове засідання з урахуванням стану його здоров`я не з`ясовувалось.

Таким чином, з огляду на порушення судами попередніх інстанцій вимог частини першої статті 294 ЦПК України, яка зобов`язує суд під час розгляду справ окремого провадження роз`яснити учасникам справи їхні права та обов`язки, сприяти у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду приходить до висновку про скасування оскаржуваних судових рішень та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Отже, рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції відповідно до вимог статті 411 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником - адвокатом Татух Марією Дмитрівною, задовольнити.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 16 листопада 2018 року, ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 21 листопада 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 11 квітня 2019 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. О. Кузнєцов

Судді : В. С. Жданова

В. М. Ігнатенко

В. А. Стрільчук

М. Ю. Тітов