Дата документу 22.03.2019 Справа № 333/3916/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №333/3916/18 Головуючий у 1 інстанції: Холод Р.С.
Провадження № 22-ц/807/1133/19 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«22» березня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Бєлки В.Ю.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 11 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про зменшення розміру аліментів,

ВСТАНОВИВ:

В липні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про зменшення розміру аліментів.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 24.08.2001 року перебував у шлюбі з ОСОБА_4, від якого мають доньку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

На підставі заочного рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 21.01.2011 року шлюб розірвано. 14.03.2018 року Заводським районним судом м. Запоріжжя на підставі заяви ОСОБА_4 видано судовий наказ про стягнення з нього на користь ОСОБА_4 аліментів на утримання ОСОБА_6, 2005 року народження, у розмірі 1/4 частини його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 03.03.2018 року до досягнення дитиною повноліття.

30.04.2011 року зареєстрував шлюб з ОСОБА_5, від якого мають сина - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3. 03.04.2018 року ОСОБА_5 звернулась до Комунарського районного суду м. Запоріжжя із заявою про видачу судового наказу про стягнення з нього на її користь аліментів на утримання дитини - ОСОБА_7, 2011 року народження, у розмірі 1/4 частини його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 03.04.2018 року до досягнення дитиною повноліття.

Отже, на підставі вказаних судових наказів з нього стягуються аліменти на двох дітей у розмірі 1/2 частини від усіх видів його заробітку (доходу), що ставить його у тяжке матеріальне становище. Крім того, у нього погіршився стан здоров'я, діагностовано хронічні захворювання: гіпертонічна хвороба другого ступеня, дисліпідемія, хронічний холецистит, холестероз жовчного міхура, хелікобактеріоз, неалкогольна жирова хвороба печінки, стеноз, ліпоматоз (численні ліпоми тулуба, шиї, кінцівок), міопатія середнього ступеня, ангіосклероз сітківки обох очей, поліноз тощо. Внаслідок цих захворювань він перебуває на диспансерному обліку у сімейного лікаря, гастроентеролога, окуліста, онколога, алерголога. Захворювання потребують постійного лікування, періодичного стаціонарного лікування, постійного придбання та вживання коштовних ліків, що потребує значних затрат. У зв'язку із захворюванням жовчного міхура та ліпоматозом рекомендовано хірургічні втручання, подальша реабілітація та лікування.

Крім того, 29.04.2018 року помер його батько - ОСОБА_8, на утриманні якого знаходилась матір позивача - ОСОБА_9, у зв'язку з чим він щомісячно приймає участь в утримання непрацездатної матері та бере участь у додаткових витратах (лікування).

На підставі зазначеного просив зменшити розмір аліментів, визначивши єдину частку в розмірі 1/3 частини заробітку на утримання дітей, яка буде стягуватись до досягнення найстаршою дитиною повноліття, але не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, а саме:

- зменшити розмір аліментів, стягнутих з нього на користь ОСОБА_4 на утримання дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 1/4 частини на 1/6 частину від усіх видів його доходу, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням суду законно сили і до досягнення дитиною повноліття;

- зменшити розмір аліментів, стягнутих з нього на користь ОСОБА_5 на утримання дитини ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, з 1/4 частини на 1/6 частину від усіх видів його доходу, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням суду законно сили і до досягнення дитиною повноліття;

- відкликати судові накази про стягнення з нього аліментів;

- стягнути з відповідачів понесені судові витрати.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 11 грудня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на наявність в нього обов'язку утримувати непрацездатну матір, погіршення майнового стану, стану здоров'я, порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову, вирішити питання про судові витрати.

ОСОБА_4 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що позивачем не доведено погіршення стану здоров'я саме після ухвалення судового рішення про стягнення аліментів, не надано доказів, що придбані медичні препарати відповідають рекомендаціям лікарів та придбані саме позивачем, не надано доказів, що мати позивача потребує матеріального забезпечення позивачем у визначеному ним розмірі, не доведено погіршення майнового стану після березня 2018 року, згідно з ч. 3 ст. 30 Закону України «Про виконавче провадження» загальний розмір відрахувань із заробітної плати на стягнення аліментів на неповнолітніх дітей не може перевищувати саме 70 відсотків заробітної плати.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 21 січня 2019 року апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито, та ухвалою Запорізького апеляційного суду від 15 березня 2019 року справу призначено до апеляційного розгляду без повідомлення учасників справи в порядку ч. 2 ст. 369 ЦПК України в редакції, чинній з 15 грудня 2017 року.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

За приписами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.

За положенями ст.ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності.

Відповідно до ст.ст. 76,81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності виникнення хвороб позивача саме після прийняття судових рішень про стягнення аліментів та придбання ліків на виконання рекомендацій лікарів, недоведеності потреби матері позивача в утриманні, працездатності позивача, незмінності його майнового стану, наявності в позивача права власності на нерухоме майно.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що 24.08.2001 року було укладено шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, який заочним рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 21.01.2011 року було розірвано (а.с. 13, 17).

Відповідно до свідоцтва про народження серія НОМЕР_1, виданого Заводським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції батьками ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, є позивач ОСОБА_3 і ОСОБА_4 (а.с. 15).

30.04.2011 року було укладено шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, від якого народилась дитина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 14,16).

14.03.2018 року Заводським районним судом м. Запоріжжя на підставі заяви ОСОБА_4 видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 аліментів на утримання ОСОБА_6, 2005 року народження, у розмірі 1/4 частини його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 03.03.2018 року до досягнення дитиною повноліття (а.с. 18).

19.04.2018 року Комунарським районним судом м. Запоріжжя видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 аліментів на утримання дитини - ОСОБА_7, 2011 року народження, у розмірі 1/4 частини його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 03.04.2018 року до досягнення дитиною повноліття (а.с. 19).

У відповідності до статті 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

У статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, згідно з законами України.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними, за рішенням суду відповідно до статті 181 СК України.

Згідно зі статтею 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" судам роз'яснено, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у частині другій статті 182 СК України.

За приписами частини другої статті 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 року» визначено, що прожитковий мінімум на дитину віком від 6 до 18 років дорівнює: з 1 січня 2018 року - 1860 грн., з 1 липня - 1944 грн., з 1 грудня - 2027 року. Згідно з ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 року» прожитковий мінімум на дитину віком від 6 до 18 років дорівнює: з 1 січня 2019 року - 2027 грн., з 1 липня - 2118 грн., з 1 грудня - 2218 року.

Згідно з частиною першою статті 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Вирішуючи питання про наявність обставин, з якими законом пов'язує можливість зменшення розміру аліментів, та доведеності їх існування позивачем у відповідності до вимог ст. 81 ЦПК України, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивачем не надано належних, достатніх та допустимих доказів того, що хвороби, на які посилається позивач, виникли в нього вже після прийняття судових рішень про стягнення аліментів.

Матеріали справи містять, зокрема, консультативний висновок гастроентеролога від 27.04.2016 року; висновок УЗД гепатобіліарної системи та нирок від 08.04.2016 року; висновок УЗД (печінка, жовчний міхур, селезінка) від 25.04.2016 року, згідно з якими встановлені ознаки окремих хвороб, рекомендовано консультації вузьких спеціалістів, періодичні (через 6-12 місяців УЗД обстеження), дотримання дієт, спостереження в динаміці на фоні лікування тощо (а.с.79,82,83).

Доказів того, що загострення хвороб відбулося лише після ухвалення судових рішень про стягнення аліментів, позивачем не надано.

Виписка із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого від 19.07.2018 року, згідно з якою позивач перебував на стаціонарному лікуванні у 2015 та 2016 роках, не містить зазначення періодів, протягом яких позивач перебував на стаціонарному лікуванні, в наслідок чого не можливо визначити тяжкість, тривалість та повторність хвороб, а також не містить відомостей щодо подальших медичних показань як то, необхідність постійного, періодичного (раз на пів року) стаціонарного чи амбулаторного лікування, необхідність приймання медичних препаратів та періодичність, з якою позивач має приймати такі ліки, призначень тих чи інших медичних препаратів, процедур, обстежень тощо (а.с.22).

Суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв в якості доказів надані ОСОБА_3 копії чеків на придбання ліків, оскільки позивачем не доведено, що медичні препарати відповідають рекомендаціям (призначенням) лікарів, наданим саме позивачу, а також відповідають саме його життєво необхідним для здоров'я потребам і придбані у кількості, визначеній лікарями, а не на власний розсуд, придбані ним особисто.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду про недоведеність необхідності надання матері позивача ОСОБА_9 матеріальної допомоги.

У відповідності до вимог ст. ч. 1 ст. 202 СК України повнолітні дочка, син зобов'язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Проте, позивачем не надано доказів на підтвердження наявності у його матері ОСОБА_9 потреби в матеріальній допомозі, відомості щодо розміру пенсії ОСОБА_9, її непрацездатності саме за станом здоров'я та докази у потребі матеріального забезпечення саме у визначеному позивачем на його розсуд розмірі відсутні. Матеріали справи також не містять доказів того, що допомога ОСОБА_9 носить постійний щомісячний характер, оскільки позивачем надано лише копії квитанції за травень - липень 2018 року, тобто за три місяці.

З інформації є Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 29.10.2018 року ОСОБА_9 була приватним підприємцем (вид діяльності - роздрібна торгівля з лотків і на ринках текстильними виробами, одягом і взуттям).

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 також посилається на суттєве погіршення матеріальний стану після березня 2018 року. Вказані доводи є неприйнятними з огляду на наступне.

Матеріали справи містять довідку Запорізького національного технічного університету щодо заробітної плати ОСОБА_3 за період з січня 2018 року по жовтень 2018 року, з якої вбачається, що позивач має стабільну заробітну плату, середній заробіток складає 14790,19 грн., що свідчить про його достатню платоспроможність (а.с.135).

Зменшення розміру доходу у третьому кварталі 2018 року, на яке посилається ОСОБА_3, а саме в липні та серпні 2018 року (9556,15 грн. та 3725,16 грн. відповідно), не може бути враховано як підстава для зменшення розміру аліментів, оскільки з довідки вбачається, що розмір заробітної плати, отриманої в травні та червні 2018 року (20573,66 грн. та 23969,73 грн. відповідно), перевищує розмір середнього заробітку позивача. Протягом лютого-квітня, вересня-жовтня 2018 року розмір заробітної плати позивача складав 15366,30 грн.

Посилання ОСОБА_3 на положення ч. 1 ст. 161 ЦПК України є безпідлставним, оскільки вказана норма стосуються правил звернення до суду із судовим наказом про стягнення аліментів.

Зазначені ОСОБА_3 порушення норм процесуального права не є такими, з якими закон пов'язує обов'язковість скасування рішення суду першої інстанції.

Інші приведені в апеляційній скарзі доводи є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Згідно зі ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа "Проніна проти України", № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

Колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 279, 368, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 11 грудня 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складений 22 березня 2019 року.

Головуючий

Судді: