Справа № 155/256/18 Головуючий у 1 інстанції: Адамчук Г.М.
Провадження № 22-ц/802/56/19 Категорія: 59 Доповідач: Карпук А. К.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 березня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Карпук А.К.

суддів - Грушицького А.І., Бовчалюк З.А.,

секретар Галицька І.П.

з участю: представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Грек Анжела Василівна про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_4 на рішення Горохівського районного суду Волинської області від 23 жовтня 2018 року,-

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2019 року ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_4 про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Позов мотивує тим, що 19 травня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Грек А.В. видано виконавчий напис, згідно з яким з нього стягнуто заборгованість в сумі 76429 грн. на підставі договору доручення, посвідченого приватним нотаріусом Горохівського районного нотаріального округу Кудимом Р.А. від 24 березня 2014 року за №195. Відповідно до п.4.1, 4.2. договору № 195, довіритель за здійснення представництва сплачує повіреному винагороду в розмірі 21000 грн. з грошових коштів, які будуть фактично отримані довірителем у рахунок сплати допомоги, розмір якої зазначено у п.п.1.1 Договору. Обов'язки повіреного визначені в п.1.1 Договору. Позивач вказує, що обов'язки повірений за вказаним Договором не виконав, а тому права на отримання винагороди не набув. Жодних актів виконаних робіт між сторонами не складалось. Між ними існує спір про право, а тому на думку позивача, вимоги відповідача не можуть вважатись безспірними, як і вимоги щодо стягнення пені та інфляції, оскільки період заборгованості є надуманим.

Рішенням Горохівського районного суду Волинської області від 23 жовтня 2018 року позов задоволено. Визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Грек А.В. від 19 травня 2015 року, зареєстрований у реєстрі за №1107.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, у якій посилається на порушення норм матеріального та процесуального права місцевим судом. Указує, що договір доручення було укладено між позивачем та відповідачем добровільно згідно з вимогами ЦК України. На виконання договору доручення №195 від 24 березня 2014 року позивач видав відповідачу довіреність №197, якою уповноважив надавати правову допомогу. Згідно з договором доручення позивач сплачує відповідачу винагороду в сумі 21000 грн. протягом 20 робочих днів з дати зарахування коштів на банківський рахунок позивача. 22 грудня 2014 року позивачу була виплачена грошова допомога в сумі 41886 грн. На думку представника відповідача умови договору доручення від 24 березня 2014 року зі сторони відповідача виконані в повному обсязі, оскільки мета договору досягнута і гроші позивач отримав. Крім того, договір №195 не містить вимоги щодо підписання акта виконаних робіт.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Грек Анжела Василівна подала відзив на апеляційну скаргу, в якій вказала, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального права, а виконавчий напис відповідає закону. Надані до заяви про видачу виконавчого напису документи були достатніми, щоб переконатися у безспірності заборгованості.

Позивачем ОСОБА_3 подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він зазначає, що вимога відповідача про стягнення винагороди в розмірі 21000 грн. не може вважатися безспірною, тому, що між сторонами існує спір про право (в частині вчинення, невчинення дій відповідачем в інтересах позивача на основі договору №195).

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що об'єктивних доказів безспірності вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_3 на момент вчинення нотаріусом спірного виконавчого напису, не було, а також відсутні докази того, що у позивача виник обов'язок сплачувати винагороду згідно договору доручення.

Такі висновки суду є правильними, відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального права.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону України «Про нотаріат» та Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій.

Так, згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку).

Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису.

У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку).

Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій.

Отже, вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає у посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов'язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов'язання боржником.

Відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само, на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем.

Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника обов'язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.

З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Боржник, який теж має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису.

Тому суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Разом із тим, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року № 6-887цс17 та постанові Верховного Суду у справі № 207/1587/16 від 19 вересня 2018 року (провадження № 14-12559св18).

З матеріалів справи вбачається, що 24 березня 2014 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 уклали договір доручення, посвідчений приватним нотаріусом Горохівського районного нотаріального округу Кудимом Р.А. та зареєстрований в реєстрі за №195 (а.с.7).

Відповідно до умов договору доручення ОСОБА_4 зобов'язується представляти інтереси позивача в державних органах, підприємствах, установах та організаціях всіх форм власності, судових органах, у правоохоронних органах, прокуратурі та у державній виконавчій службі Міністерства юстиції України з питань виконання рішення суду, яке набрало законної сили стосовно недоотриманої одноразової грошової допомоги за фактом настання у позивача інвалідності 3 групи, що сталася під час проходження військової служби, у розмірі 41886 грн.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що на час укладення договору доручення не існувало рішення суду, що набрало законної сили, про стягнення на користь ОСОБА_3 41886 грн. одноразової грошової допомоги.

Пунктом 2.1 договору доручення передбачено, що представництво виконується повіреним шляхом: замовлення необхідних документів для виконання угоди; складання проектів необхідних процесуальних документів, заяв, скарг, претензій та позовних заяв з приводу виконання рішення, а також підписання документів від імені Довірителя; участі та представництва Довірителя в судових органах, в державних органах, підприємствах, установах та організаціях всіх форм власності з приводу виконання рішення суду; участі та представництва Довірителя у Державній виконавчій службі Міністерства юстиції з питань виконання рішення суду.

Як передбачено пунктами 4.1, 4.2 договору доручення, ОСОБА_3 за здійснення представництва сплачує ОСОБА_4 винагороду у розмірі 21000 грн. з грошових коштів, які будуть фактично отримані у рахунок сплати допомоги не пізніше 20 робочих днів з дати зарахування коштів на банківський рахунок, чи з дати отримання коштів в інший спосіб.

Відповідно до пункту 5.1 вказаного договору, в разі невиконання п.4.2, передбачено сплата пені в розмірі 2% від загальної суми винагороди за кожен прострочений день.

З довіреності, посвідченої 24 березня 2014 року приватним нотаріусом Горохівського районного нотаріального округу Кудимом Р.А., вбачається, що ОСОБА_3 уповноважив ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_8 представляти його інтереси. Довіреність видана без права отримання присуджених майна або грошових коштів та на підставі усного договору. Відомостей про те, що довіреність стосується договору доручення остання не містить (а.с.9-10).

Згідно з листом департаменту правового забезпечення Міністерства оборони України від 24 березня 2015 року № 287/3/689 (а.с.31), на рахунок ОСОБА_3 було перераховано 41886,00 грн., що підтверджується меморіальним ордером від 22.12.2014 №317/277.

19 травня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Грек А.В. винесено виконавчий напис про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості відповідно до договору доручення, посвідченого приватним нотаріусом Кудимом Р.А. від 24 березня 2014 року за реєстровим номером 195. Строк за який проводиться стягнення з 23 січня 2015 року по 17 травня 2015 року. Вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_3 станом на 17 травня 2015 року становлять 76429,86 грн. та складаються із суми боргу в розмірі 21000 грн., інфляції - 6931 грн., 3% річних від простроченої суми - 198,49 грн. та пені в розмірі 48300 грн.

Горохівським районним відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області відкрито виконавче провадження по примусовому виконанні виконавчого напису №1107 від 19 травня 2015 року

Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно із статтею 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання.

Відповідно до статі 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя. Договором доручення може бути встановлено виключне право повіреного на вчинення від імені та за рахунок довірителя всіх або частини юридичних дій, передбачених договором. У договорі можуть бути встановлені строк дії такого доручення та (або) територія, у межах якої є чинним виключне право повіреного.

За приписами статті 1003 ЦК України у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними.

Повірений зобов'язаний вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення (частина перша статті 1004 ЦК України).

Позивач ОСОБА_3 вказує на те, що заборгованість, яка стягнута з нього на підставі виконавчого напису не є безспірною, оскільки отримані ним кошти в сумі 41886 грн. не є такими, що отримані ним завдяки діям ОСОБА_4 на підставі договору доручення від 24.03.14 року, а отримані виключно завдяки власним діям, а тому у відповідача право на отримання винагороди в розмірі 21000 грн. не виникло.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що між сторонами існує спір щодо виконання договору доручення, а тому заборгованість, яка виникла на підставі цього договору, не може вважатися безспірною.

Доводи відповідача про безспірність суми заборгованості у зв'язку із виникненням у позивача обов'язку сплатити йому винагороду на підставі договору доручення, є помилковим, оскільки всупереч вимогам ст. 12, 81 ЦПК України, ОСОБА_4 не подав до суду належних та допустимих доказів на підтвердження вчинених ним дій на виконання договору доручення.

Посилання представника відповідача на лист Департаменту правового забезпечення Міністерства оборони України від 24.03.2015 року № 287/3/689, як на доказ вчинення ОСОБА_4 дій на виконання договору доручення, спростовується змістом цього листа, у якому відсутні відомості про будь-які дії, вчинені відповідачем. Крім того, у листі повідомляється про виплату коштів ще у грудні 2014 року, у той час як лист датований березнем 2015 року (а.с. 31).

Аргументи апеляційної скарги про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права безпідставні, носять суб'єктивний характер, зводяться лише до переоцінки доказів по справі, та непогодженням з їх оцінкою.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

На підставі наведеного апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції, у зв'язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення без змін із підстав, передбачених статтею 375 ЦПК України.

Керуючись статтями 367, 368, 375, 380, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Горохівського районного суду Волинської області від 23 жовтня 2018 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту даної постанови.

Головуючий

Судді: