КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2019 року м. Київ

Справа № 22-ц/824/3957/2019 Головуючий у судді 1-ї інстанції - Величко Т.О.

Унікальний №759/10765/17 Доповідач - Гаращенко Д.Р.

Київський апеляційний суд. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

при секретарі Гавриленко М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія»» на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 27 листопада 2018 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія»» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2017 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПРАВЕКС-БАНК» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Протокольною ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 15 січня 2018 року клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія»» (далі - ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія»») було задоволено та залучено товариство в якості правонаступника позивача.

З урахуванням уточнень правонаступник позивача просив стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором №356-001/06Р від 15 серпня 2006 року в розмірі 17 954,34 доларів США, що за курсом НБУ станом на 09 грудня 2016 року становить 462 728,05 грн., з яких: кредит - 14 526,00 доларів США, що за курсом НБУ станом на 09 грудня 2016 року становить 374 371,19 грн.; проценти - 3 428,34 доларів США, що за курсом НБУ станом на 09 грудня 2016 року становить 88 356,86 грн. та судовий збір в розмірі 6 940,92 грн.

В обґрунтування позову посилалось на те, що 15 серпня 2006 року між Акціонерним комерційним банком «ПРАВЕКС-БАНК», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Правекс-Банк» (далі - ПАТ КБ «Правекс-Банк»), та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 356-001/06Р, за умовами якого банк надав позичальнику грошові кошти у розмірі 22 000,00 доларів США на споживчі цілі та сплати страхових платежів за договорами страхування нерухомого майна.

15 серпня 2006 року між Акціонерним комерційним банком «ПРАВЕКС-БАНК», правонаступником якого є ПАТ КБ «Правекс-Банк» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки № 356-001/06Р, за умовами якого іпотекодавець, для забезпечення виконання в повному обсязі своїх зобов'язань перед іпотекодержателем за кредитним договором № 356-001/06Р від 15 серпня 2006 року, та можливих змін та доповнень до нього щодо сплати процентів, неустойки (штрафу, пені), вчасного у повному обсязі погашення основної суми боргу за кредитом та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами кредитного договору, відшкодування збитків, іншої заборгованості, передав в іпотеку іпотекодержателю належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1.

10 серпня 2017 року між ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія»» та ПАТ КБ «Правекс-Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами Б/Н, відповідно до якого право грошової вимоги за кредитним договором № 356-001/06Р від 15 серпня 2006 року, договором іпотеки № 356-001/06Р від 15 серпня 2006 року перейшло до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія»».

Згідно Реєстру боржників до договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами Б/Н від 10 серпня 2017 року сума заборгованості ОСОБА_1 на момент відступлення прав вимоги становить 492 258,69 грн. та складається з: заборгованість по тілу кредиту - 373 674,13 грн. та заборгованість за відсотками - 118 584,56 грн.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 27 листопада 2018 року в задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія»», 15 січня 2019 року, подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, неповне та неправильне встановлення обставин, які мають значення для справи, неправильне дослідження та оцінку доказів у справі, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просило рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким задовольнити позов у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційних вимог, посилалось на те, що судом першої інстанції було невірно застосовано положення ст.261 ЦК України та розраховано початок перебігу строку позовної давності.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України викладеної в постанові №6-990цс15 від 27 січня 2016 року за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України викладеної в постанові №6-20цс14 від 19 березня 2014 року позовна давність щодо кредитних коштів і процентів, повернення яких визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Дані правові позиції не були враховані судом першої інстанції під час винесення оскаржуваного рішення , що призвело до невірного застосування норми в частині порядку перебігу позовної давності.

Останній платіж був здійснений позичальником 02 лютого 2015 року, з позовом до суду ПАТ КБ «Правекс-Банк» звернулось 18 липня 2017 року.

Апелянт наголошував, що відповідно до графіку щомісячних платежів по кредиту, що до платежів в період з березня 2015 року по серпня 2031 року, строк позовної давності не настав.

В судовому засіданні представник позивача апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечував та просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші учасники процесу повідомлялись судом належним чином про дату, час, і місце розгляду справи по суті, причини своєї неявки суду не повідомили.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка у судове засідання сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про день, час та місце розгляду справи не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, присутніх в судовому засіданні представників, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 15 серпня 2006 року між Акціонерним комерційним банком «ПРАВЕКС-БАНК», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №356-001/06Р, за умовами якого банк надав позичальнику кредит в іноземній валюті на загальну суму 22 000,00 доларів США для споживчих цілей, а також з метою оплати страхових платежів згідно з договорами страхування нерухомого майна, строком з 15 серпня 2006 року до 15 серпня 2031 року, зі сплатою 12% річних. (а.с.8-18)

Відповідно до п.3.1., пп. 6.1.7., 6.1.11 п.6.1., пп. 7.1.4., 7.1.5. п. 7.1. кредитного договору для забезпечення зобов'язань щодо погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за користування грошовими коштами, пені за несвоєчасну сплату відсотків, а також відшкодування збитків у зв'язку з порушенням умов даного договору, позичальник протягом 30-ти календарних днів з моменту підписання даного договору передає в іпотеку банку належне йому на праві власності нерухоме майно.

Позичальник зобов'язується, зокрема,

- у разі виникнення подій, зазначених у п.п. 4.4, 9.3, 9.4, 9.7 даного договору, достроково погасити заборгованість за кредитом та відсотками у повному обсязі, а також сплатити пеню і штраф;

- протягом строку дії даного договору щомісяця сплачувати комунальні платежі і вартість спожитої електроенергії по об'єкту нерухомого майна, переданому в іпотеку, відповідно до п.3.1 даного договору;

Банк має право, зокрема,

- у разі виникнення подій, зазначених у п.п. 4.4, 9.3, 9.4, 9.7 даного договору достроково стягнути заборгованість у повному обсязі за рахунок переданого в іпотеку майна або звернути стягнення на грошові кошти та майно, що належать позичальнику;

- щомісяця вимагати від позичальника надання квитанцій про сплату комунальних платежів і електроенергії.

Згідно з п. 9.4. кредитного договору при невиконання позичальником п.6.1.11. даного договору строк користування грошовими коштами, зазначений у п. 1.2. даного договору, припиняється достроково, на 30-й день прострочення по сплаті комунальних платежів та/або електроенергії.

15 серпня 2006 року між Акціонерним комерційним банком «ПРАВЕКС-БАНК», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК», та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки №356-001/06Р, відповідно до умов якого іпотекодавець, для забезпечення виконання в повному обсязі своїх зобов'язань перед іпотекодержателем за кредитним договором №356-001/06Р від 15 серпня 2006 року, та можливих змін та доповнень до нього щодо сплати процентів, неустойки (штрафу, пені), вчасного у повному обсязі погашення основної суми боргу за кредитом та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами кредитного договору, відшкодування збитків, іншої заборгованості, передає в іпотеку іпотекодержателю належне йому на праві власності нерухоме майно: квартиру номер АДРЕСА_1. (а.с.127-132)

10 серпня 2017 року між ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія»» та ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, за умовами якого право грошової вимоги за кредитним договором № 356-001/06Р від 15 серпня 2006 року укладеного між Акціонерним комерційним банком «ПРАВЕКС-БАНК», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК», та ОСОБА_1, договором іпотеки №356-001/06Р від 15 серпня 2006 року укладеного між Акціонерним комерційним банком «ПРАВЕКС-БАНК», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК», та ОСОБА_1 (а.с.75-96)

Згідно Реєстру боржників до договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 10 серпня 2017 року сума заборгованості на момент відступлення прав вимоги становить 492 258,69 грн., що складається із: заборгованості по тілу кредиту - 373 674,13 грн. та заборгованості за відсотками - 118 584,56 грн. (а.с.102)

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 листопада 2017 року в задоволенні позову Комунального підприємства «Києво-Святошинська тепломережа» Київської області ради до ОСОБА_1 про стягнення суми інфляційних збитків та 3% річних було відмовлено. (а.с.163-166)

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до п.9.4 кредитного договору строк користування кредитним коштами змінився на 21 липня 2013 року, з позовом до суду банк звернувся 19 червня 2017 року, після спливу трьохрічного строку позовної давності.

Колегія суддів частково погоджується з висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, відповідач належним чином взяті на себе зобов'язання по повернення кредитних коштів та сплати відсотків не виконував внаслідок чого утворилась заборгованість, яка згідно з розрахунком позивача станом на 10 серпня 2017 року становить 492 258,69 грн., з яких: заборгованості по тілу кредиту - 373 674,13 грн. та заборгованості за відсотками - 118 584,56 грн.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з приписами статті 267 ЦК України особа, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Таким чином, позовна давність пов'язується із судовим захистом суб'єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб'єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов'язаної особи.

У зобов'язальних відносинах (стаття 509 ЦК України) суб'єктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обов'язку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Зі спливом позовної давності в цих відносинах кредитор втрачає можливість у судовому порядку примусити боржника до виконання обов'язку. Так само боржник зі спливом строку позовної давності одержує вигоду - захист від можливості застосування кредитором судового примусу до виконання обов'язку.

Разом з тим, за змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб'єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов'язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу.

За змістом статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред'явлення позову особою, право якої порушене, а сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - тривалістю в один рік (п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається ст. 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 цієї статті).

Оскільки договір встановлює окремі зобов'язання, які деталізують обов'язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. Отже, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов'язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі ст. 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх не внесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

Відповідно до пункту 1.2. кредитного договору кредит надається позичальникові строком з 15 серпня 2006 року до 15 серпня 2031 року.

З вимогою про дострокове погашення існуючої заборгованості до позичальника банк не звертався, а звернувся з позовом до суду 16 липня 2017 року (а.с.61).

Згідно з наданим банком розрахунком заборгованості станом на 09 грудня 2016 року (а.с.17-22) ОСОБА_1 здійснив останній платіж 03 лютого 2015 року.

При розгляді справи в суді першої інстанції ОСОБА_1 та його представник у відзиві на позовну заяву (а.с. 161-162, 179-180) не оспорювали наданий позивачем розрахунок заборгованості, стверджували, що останній платіж здійснений відповідачем 09 грудня 2010 року (а.с.167) та просили лише про застосування наслідків спливу строку позовної давності як підстави для відмови у задоволенні позовних вимог.

В рішенні Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 листопада 2017 року встановлено, що 11 лютого 2014 року між КП «Києво-Святошинська тепломережа» Київської обласної ради та ОСОБА_1 було укладено договір №3/3152 про реструктуризацію заборгованості за житлово-комунальні послуги, за яким КП «Києво-Святошинська тепломережа» Київської обласної ради надало ОСОБА_1 розстрочку у погашенні заборгованості з квартирної плати та плати за комунальні послуги що утворилися станом на 11 лютого 2014 року, на суму 4809,27 грн. з 11.02.2014 року до 01.03.2017 року у тому числі: 2014 рік - 1485,00 грн.; 2015 рік - 1620,00 грн.; 2016 рік - 1620,00 грн.; 2017 рік - 270,00 грн.

Середньомісячна плата реструктуризованої заборгованості за житлово-комунальні послуги становила 135 грн.

Відповідно до п. 5 Договору про реструктуризацію договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до 11 березня 2017 року.

15 березня 2017 року згідно квитанції № 3152 ОСОБА_1 сплатив КП «Києво-Святошинська тепломережа» Київської обласної ради за житлово-комунальні послуги 4 809,27 грн. чим повністю погасив заборгованість.

Згідно ст. 1 Закону України «Про реструктуризацію заборгованості з квартирної плати, плати за житлово-комунальні послуги, спожиті газ та електроенергію» визначено що для реструктуризації заборгованості громадяни укладають з підприємствами - надавачами житлово-комунальних послуг договори про щомісячне рівномірне погашення реструктуризованої заборгованості та своєчасну сплату поточних платежів за житлово-комунальні послуги (далі - договір про реструктуризацію заборгованості). Установлено, що на період погашення реструктуризованої заборгованості загальна сума платежів, що вносяться громадянами на оплату поточних платежів та платежів по погашенню реструктуризованої заборгованості, не повинна перевищувати 25 відсотків доходів, що визначаються при нарахуванні субсидій для працюючих громадян, і 20 відсотків - для пенсіонерів та інших осіб, які отримують будь-які види соціальної допомоги.

Аналіз вищевказаного рішення свідчить про те, що обставини, які суд першої інстанції вважав встановленими, не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи. Посилання на 20 червня 2013 року міститься лише в попередній редакції позовної заяви КП «Києво-Святошинська тепломережа» Київської обласної ради та не була встановлена в судовому рішенні.

З момент укладення договору реструктуризації сторонами цього договору було фактично змінено порядок нарахування та сплати житлово-комунальних послуг, і на момент звернення банку з позовом умови укладеного договору були виконані.

Тому колегія суддів вважає, що первісний позивач строку позовної давності пред'явлення вимог до боржника не пропустив, а висновки суду першої інстанції в цій частині зроблені без належного встановлення всіх обставин справи.

Посилання відповідача на здійснення останнього платежу в грудні 2010 року та виконання решти вказаних в розрахунку позивача сплат невідомо ким, колегією суддів до уваги не приймаються, з огляду на відсутність будь-яких належних і допустимих доказів на підтвердження цих обставин. Окрім того відповідачем було надано суду лише єдину квитанцію датовану 09 грудня 2010 року, що унеможливлює перевірку фактично здійснених ним платежів з інформацією яка міститься в розрахунку позивача.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження в матеріалах справи.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія»» підлягає задоволенню, а рішення Святошинського районного суду м. Києва від 27 листопада 2018 року скасуванню з ухваленням нового про задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 376, 381, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія»» задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 27 листопада 2018 року скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія»» (, адреса місцезнаходження: 04112, м. Київ, вул. Авіаконструктора Ігоря Сікорського, 8, поверх 6, офіс 32) заборгованість по поверненню кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитом за кредитним договором в розмірі 17 954 (сімнадцять тисяч дев'ятсот п'ятдесят чотири) долари США 34 центи, з яких: кредит - 14 526 (чотирнадцять тисяч п'ятсот двадцять шість) доларів США 00 центів; проценти - 3 428 (три тисячі чотириста двадцять вісім) доларів США 34 центи.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія»» (, адреса місцезнаходження: 04112, м. Київ, вул. Авіаконструктора Ігоря Сікорського, 8, поверх 6, офіс 32) витрати по сплаті судового збору в розмірі 6 940 (шість тисяч дев'ятсот сорок) гривень 92 копійки.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 20 березня 2019 року.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді Т.О. Невідома

А.А. Пікуль