ПОСТАНОВА

Іменем України

20 березня 2019 року м. Кропивницький

справа № 402/849/18

провадження № 22-ц/4809/415/19

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді - Кіселика С.А.(доповідач),

суддів: Дьомич Л.М., Єгорової С.М.,

за участю секретаря судового засідання - Савченко Н.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1;

відповідач - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Ульяновського районного суду Кіровоградської області від 19 листопада 2018 року у складі судді Ясінського Л.Ю. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації в порядку розподілу спільного сумісного майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2018 року позивач звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації в порядку розподілу спільного сумісного майна подружжя.

Свої вимоги обґрунтувала тим, що вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 з 01 жовтня 2011 року, який було розірвано рішенням Ульяновського районного суду Кіровоградської області від 12 липня 2017 року.

За період шлюбу за рахунок спільних сумісних коштів вони придбали автомобіль (спеціалізований вантажний тягач "RENAULT MAGNUM 480", реєстраційний номер НОМЕР_1).

Відповідач , без її згоди надав доручення з правом розпорядження вище зазначеним автомобілем своїй знайомій, яка в свою чергу відчужила спірний автомобіль ОСОБА_3, який являється батьком відповідача.

Позивач звернулась до відповідача з вимогою про повернення автомобіля, однак, відповідач повідомив, що відповідно до договору купівлі-продажу від 21.06.2017 року відчужив спірний автомобіль своєму батькові, який у свою чергу зареєстрував автомобіль на своє ім'я.

Позивач стверджує, що згоди на відчуження автомобіля не надавала, і вважає його спільною сумісною власністю подружжя. Кошти отримані після реалізації автомобіля використані не в інтересах сім"ї так як сторони на день укладення договору фактично перебували в припинених шлюбних відносинах про що свідчить направлення до Ульяновського районного суду Кіровоградської області позовної заяви датованої 20.06.2017 року про розірвання шлюбу та стягнення аліментів.

Позивачка вважає, що спірний автомобіль відповідно до договору купівлі-продажу від 21.06.2017 року був проданий за заниженою вартістю, яка відповідно до договору склала лише 60000 грн., однак відповідно до звіту про оцінку транспортного засобу №5941 від 01.06.2018 року, який складений судовим експертом, середня ринкова вартість оспорюваного автомобіля складає 489 530,00 грн.

Позивач вважає, що дана обставина підтверджує, що правочин був відповідачем вчинений свідомо аби запобігти в подальшому розподілу між подружжям вказаного майна, що порушує її права на вказаний автомобіль.

Крім того, відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 22.04.2010 року відповідачеві належить житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, який розташований по вулиці АДРЕСА_1 В даному будинку з дня одруження вони проживали однією сім'єю, згодом за цією адресою і була зареєстрована позивачка. Під час шлюбу вони здійснили ремонт будинку, а саме: замінили євровікна, металопластикові двері, покрівлю, керамічну плитку, установили теплу підлогу та інше, загальна вартість придбаного будівельного матеріалу складає 94 428,06 грн. Кошти які були витрачені на придбання будівельного матеріалу для оздоблення будинку були сімейним заощадженням. Також за час перебування в шлюбі одружжям було придбано наступне майно: кухонний гарнітур "Венеція", вартістю 11 760,00 грн., спальне ліжко, матрац, тумба, шафа, туалетний стіл, загальною вартістю 23 765,00 грн., морозильна скриня "ZANUSSI ZFC 340 WAA " вартістю 2 984,00 грн., духову шафу, врізну плитку, мийку та інше, на загальну вартість: 8 650,00 грн.

Вищезазначене майно знаходиться в будинку за адресою: АДРЕСА_1, де на сьогоднішній день залишається проживати відповідач.

Рішенням Ульяновського районного суду Кіровоградської області від 19 листопада 2018 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації в порядку розподілу спільного сумісного майна подружжя - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2, ідентифікаційний на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля марки "RENAULT MAGNUM 480" в розмірі 30 (тридцять) тисяч гривень.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду позивач та відповідач звернулися з апеляційними скаргами. В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначила, що рішення суду, яким було вирішено її права та обов'язки, ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, при цьому суд не повно з'ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об'єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.

Відповідач ОСОБА_2 зазначив, що районний суд постановляючи рішення по справі, всебічно та повністю дослідив матеріали справи, правильно постановив рішення про відмову в позові стосовно стягнення з нього Ѕ частини придбаного будівельного матеріалу. Порушення районний суд допустив в частині стягнення з відповідача грошової компенсації в порядку розподілу спільного сумісного майна подружжя, а саме стягнення грошової компенсації Ѕ частина вартості автомобіля. Просив відмовити в задоволенні зазначених вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 зазначив, що зважаючи на відсутність правовідносин пов'язаних із спільною сумісною власністю майна подружжя між позивачем та відповідачем на момент звернення з даною апеляційною скаргою до суду з тих підстав на які посилається позивач та її представник, скарга задоволенню не підлягає.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах, передбачених ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з таких підстав.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Рішення суду відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 із 01 жовтня 2011 року по 12 липня 2017 року перебували у шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб ( а.с.11) та копією рішення Ульяновського районного суду Кіровоградської області про розірвання шлюбу від 12 липня 2017 року (а.с.12,13).

За період шлюбу за рахунок спільних сумісних коштів подружжя придбало автомобіль (спеціалізований вантажний тягач "RENAULT MAGNUM 480", реєстраційний номер НОМЕР_1).

Відповідно до копії договору купівлі-продажу від 21.06.2017 року (а.с.15), відповідач продав спірний автомобіль своєму батькові за 60000 грн.

Частково задовольняючи позов в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля марки "RENAULT MAGNUM 480" суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що сторони визнали, що зазначений автомобіль було придбано під час шлюбу і він є спільним сумісним майном подружжя.

Визначаючи розмір компенсації в сумі 30 (тридцять) тисяч гривень суд першої інстанції послався на те, що договір купівлі - продажу автомобіля між відповідачем та його батьком ніким не оспорений, є дійсним і саме така сума складає Ѕ частину від суми отриманої за договором купівлі - продажу даного автомобіля.

Відмовляючи у задоволенні позову щодо стягнення компенсації Ѕ частини вартості будівельних матеріалів використаних на ремонт будинку, меблів та побутової техніки суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що видаткові накладні та товарні чеки, не містять достовірних відомостей про те, що покупцями будівельного матеріалу, побутової техніки та меблів є позивач або відповідач. Також, позивачем та її представником належними доказами не доведено твердження позивача щодо здійснення подружжям ремонту будинку за адресою: АДРЕСА_1, в якому вони проживали, а саме: заміни євро вікон, металопластикових дверей, покрівлі, керамічної плитки, установки теплої підлоги та інше.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції із наступних підстав.

Згідно положень ст.. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Положенням статті 61 СК України визначено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ст.. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частинами 1 та 2 статті 65 СК України визначено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Відповідно до положень ст.. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною 1 статті 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 із 01 жовтня 2011 року по 12 липня 2017 року перебували у шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с.11) та копією рішення Ульяновського районного суду Кіровоградської області про розірвання шлюбу від 12 липня 2017 року (а.с.12,13).

За період шлюбу за рахунок спільних сумісних коштів подружжя придбало автомобіль (спеціалізований вантажний тягач "RENAULT MAGNUM 480", реєстраційний номер НОМЕР_1).

Відповідно до копії договору купівлі-продажу від 21.06.2017 року (а.с.15), відповідач продав спірний автомобіль своєму батькові за 60000 грн.

Із вищезазначеного вбачається, що договір купівлі продажу автомобіля було вчинено ОСОБА_2 в період перебування у зареєстрованому шлюбі, а отже у відповідності до положень ч. 2 ст. 65 СК України вважається, що відповідач діяв за згодою своєї дружини ОСОБА_1

Остання передбаченим частиною 2 статті 65 СК України правом не скористалась і до суду із позовом про визнання недійсним укладеного ОСОБА_2 договору купівлі - продажу автомобіля не зверталась.

Таким чином, враховуючи дійсність договору купівлі - продажу автомобіля, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо визначення розміру компенсації у сумі 30000 грн., що становить Ѕ частину від суми договору.

Крім того, апеляційним судом встановлено, що позивачем, як доказ понесених спільних витрат на придбання будівельних матеріалів, меблів та побутової техніки, надано ксерокопії: видаткової накладної № Н1-13857 від 10.03.2012 року на придбання чотирьох люстр на суму 8200 грн., видаткової накладної № Н1-89347 від 24.03.2013 року на придбання профнастілу на суму 9727 грн. 97 коп., видаткової накладної № Н1 - 85624 від 16.07.2014 року на придбання панелі, вагонки, вікна, дверей та профнастілу на суму 27088 грн. 19 коп., видаткової накладної № Н-003851 від 07.09.2016 року на придбання метало черепиці, профнастілу, гідробар'єру на суму 25549 грн., видаткової накладної № Н - 021521 від 28.11.2016 року на придбання плитки керамогранітної, клею для плитки, теплої підлоги, терморегулятора, плінтуса на суму 23862 грн., товарного чеку від 4.10.2011 року на придбання спального гарнітура «Вівалді» вартістю 23765 грн., товарного чеку від 20.09.2011 року на придбання побутової техніки на суму 8650 грн., товарного чеку від 20.09.2011 року на придбання кухні «Венеція» вартістю 11760 грн. та товарного чеку від 19 лютого 2013 року на придбання морозильної скрині вартістю 2984 грн. (а.с. 23 - 31).

Досліджуючи дані докази суд першої інстанції не визнав їх належними та допустимими і зазначив, що надані суду ксерокопії видаткових накладних та товарних чеків, не містять достовірних відомостей про те, що покупцями будівельного матеріалу, побутової техніки та меблів є позивачка або відповідач.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції.

За змістом ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а обов'язок надання доказів покладається на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно частини 1 та 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Із наданих позивачем та досліджених апеляційним судом видаткових накладних та товарних чеків вбачається, що товарний чек на придбання люстр не являється належним доказом оскільки позивач в своїй позовній заяві не зазначає дане майно як майно, що підлягає поділу. Інші надані позивачем копії видаткових накладних містять підписи отримувача зазначеного в накладних товарів. Зазначені підписи відрізняються одна від одної. Крім того, із даних ксерокопій вбачається, що всі вони роздруковані 31.05.2018 року. Дана інформація міститься у лівому верхньому куті під написом «видаткова накладна».

Також, колегією суддів встановлено, що товарні чеки на придбання духовки, витяжки, мийки на суму 8650 грн. (а.с.29) та кухні «Венеція» вартістю 11760 грн.(а.с. 30) датовані 20.09.2011 року, а шлюб між позивачем та відповідачем, згідно копії свідоцтва про шлюб (а.с. 11) укладений 1 жовтня 2011 року.

Тобто, зазначене у товарних чеках майно придбано до укладення шлюбу, а отже не є спільним сумісним майном подружжя.

Стосовно поділу спального гарнітура «Вівалді» колегія суддів відмічає, що до складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб.

Відповідач заперечує як придбання подружжям зазначених позивачем меблів так і наявність їх у відповідача на час розгляду справи судом.

Позивач будь яких належних та допустимих доказів, які б спростовували твердження відповідача не надала.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення із додержанням норм матеріального та процесуального права, що у відповідності до ч.1 статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційних скарг без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст. 367, ст. 368, ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 383, ст. 384 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Ульяновського районного суду Кіровоградської області від 19 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення лише у випадках передбачених ст.. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 20 березня 2019 року.

Суддя доповідач: С.А.Кіселик

Судді: Л.М.Дьомич

С.М.Єгорова