КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 367/6554/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Пархоменко О.В.
провадження № 22-ц/824/4024/2019 Суддя-доповідач: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

13 березня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Судді-доповідача: - Олійника В.І.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Кулішенка Ю.М.,

при секретарі Бондаренко І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 05 грудня 2016 року у складі судді Пархоменко О.В. у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживача, повернення банківського вкладу та відшкодування втраченої вигоди,-

в с т а н о в и в :

У вересні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовомпро захист прав споживача, повернення банківського вкладу та відшкодування втраченої вигоди, який обґрунтовував тим, що у 2012 році він, відповідно до умов і правил надання банківських послуг, використовуючи технологію дистанційного відкриття рахунків депозиту через Приват-24, уклав з відповідачем депозитний договір та відкрив депозитний рахунок НОМЕР_2 «Копилка Приват 24». Процентна ставка за даним договором становить 7% річних. Відповідно до довідки №21938531, виданої відповідачем станом на 08.05.2014 року, сума його депозиту становила 10438 грн. 73 коп.

Вказував, що 18.03.2014 року він звернувся до відділення банку для зміни умов депозиту на «Більш вигідні» і отримав відповідь співробітника відділення, що його депозит заблокований. 18.03.2014 року о 16:45 год. він подав заявку на розблокування депозиту з метою зміни процентної ставки.

25.04.2014 року йому повідомили, що рахунок його депозиту заблокований і йому як особі яка відкрила депозит у відділені Автономної Республіки Крим слід звернутися до Фонду гарантування вкладів РФ за поверненням депозитних коштів. Для цього він може отримати довідку від ПАТ «ПриватБанк».

08.05.2014 року він отримав довідку №21938531, підписану начальником департаменту по координації роботи з клієнтами Кримського РУ про стан його депозитного рахунку.

Позивач зазначав, що він ніколи не був і не є жителем Автономної Республіки Крим, депозит відкрито не у відділенні Автономної Республіки Крим, а використовує технологію дистанційного відкриття рахунків через Приват-24. На момент звернення до суду і на момент відкриття депозитного рахунку проживає за місцем прописки: Україна, АДРЕСА_1.

Крім того, він не може здійснити будь-які дії даним вкладом, а також не отримує жодних відсотків за даним вкладом. Тобто, ПАТ «ПриватБанк» фактично привласнив його кошти без будь-яких пояснень.

Також він звернувся листами від 13.05.2014 року та від 16.06.2014 року до ПАТ «ПриватБанк» за роз'ясненням даної спірної ситуації і отримав проміжну відповідь, що вся необхідна інформація буде надана у найкоротші строки. Будь-якої письмової відповіді на його письмові запити від ПАТ «ПриватБанк» з обґрунтуванням причин блокування депозиту він не отримав.

Крім того, листом від 13.01.2015 року він повідомив відповідача про припинення пролонгації за договором з проханням повернути кошти на картку НОМЕР_3 ПАТ «ПриватБанк».

Проте, суму депозиту відповідач не повернув. Також він звернувся листом від 04.09.2014 року до Генеральної прокуратури України, яка переправила його запит до Національного банку України і Міністерства внутрішніх справ. Національний банк відповів що, «усі питання , що виникають внаслідок укладених договорів, вирішуються сторонами, а у випадку недосягнення домовленості, спори розглядаються у судовому порядку».

Міністерство внутрішніх справ відповіло, що «на адресу ПАТ КБ «ПриватБанк» був направлений запит з метою встановлення чи спростування фактів, вкладених у зверненні, але в строки, передбачені законодавством, на розгляд матеріалів ЖЕО відповіді з ПАТ КБ «Приватбанк» не надійшло. Виходячи з відсутності відповіді від ПАТ КБ «Приватбанк» в строки, а також відсутності в подіях, які були вказані в заяві, ознак кримінальної відповідального правопорушення, перевірку в рамках ЖЕО було вирішено призупинити».

Також відповідач порушив його право на «належну якість продукції та обслуговування». Порушення відповідачем права на «належну якість продукції та обслуговування» позивача виявилося 18.03.2014 року у відмові відповідача відповідно до договору надати право розпоряджатися власними коштами. На його заяву відповідач обгрунтовував неможливістю провести виплату коштів, з посиланням на те, що він нібито житель Автономної республіки Крим і йому необхідно звернутися в Агенство по страхуванню вкладів РФ за поверненням депозитних коштів.

Також відповідач не повернув йому (позивачу) згідно договору кошти та не сплатив суму нарахованих за користування ним процентів, чим порушив умови договору. Так як кожна зі сторін грошового зобов'язання повинна повернути другій стороні в натурі все, що вона отримала на виконання цього правочину, то вважав, що необхідно стягнути з відповідача на його користь неповернутий вклад в сумі 10438 грн. 73 коп.

Звертав увагу на те, що він мав би отримати доходи, якби одержав вчасно кошти та розмістив їх в ПАТ «ПриватБанк», що становить 3435 грн. 06 коп. Завдану моральну шкоду позивач оцінив в 10 000 грн. Таким чином, грошові кошти в сумі: 1038 грн. 73 коп. - це кошти неповернутого депозиту; 3340 грн. 97 коп. - кошти упущеної вигоди; 5868 грн. 67 коп. - кошти, за розрахунком інфляційних витрат; 455 грн. 59 коп. - кошти за розрахунком 3% річних; 1176 грн. 85 коп. - пеня; 3000 грн. - кошти, витрачені на правову допомогу; та 10000 грн. - моральна шкода, підлягали примусовому стягненню з відповідача на його (позивача) користь.

В подальшому під час розгляду справи позивач ОСОБА_2 подав заяву про збільшення позовних вимог, в якій просив стягнути з ПАТ КБ «Приватбанк» на його користь 47 274 грн. 75 коп. яка включає в себе 10 438 грн. 76 коп. - коштів неповернутого депозиту; 5 253 грн. 68 коп. - коштів упущеної вигоди; 8 591 грн. 77 коп. - коштів, за розрахунком інфляційних витрат; 716 грн. 41 коп. - коштів за розрахунком 3% річних; 9 274 грн. 16 коп. - пені; 3 000 грн. - коштів, витрачених на правову допомогу; 10 000 грн. - моральної шкоди, та перерахувати їх на його банківський рахунок (ОСОБА_2, паспорт серія НОМЕР_4, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на рахунок отримувача: НОМЕР_5, відкритого в ПАО КБ Приватбанк, ОКПО: 14360570, МФО: 305299, призначення: для поповнення карти/рахунку НОМЕР_6.

Заочним рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 05 грудня 2016 року позов задоволено.

Стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_2 47 274 грн. 75 коп., яка в себе включає в себе 10 438 грн. 76 коп. - коштів неповернутого депозиту; 5 253 грн. 68 коп. - коштів упущеної вигоди; 8 591 грн. 77 коп. - коштів, за розрахунком інфляційних витрат; 716 грн. 41 коп. - коштів за розрахунком 3% річних; 9 274 грн. 16 коп. - пені; 3 000 грн. - коштів, витрачених на правову допомогу; 10 000 грн. - моральної шкоди та перерахувати їх на банківський рахунок ОСОБА_2

В апеляційній скарзі відповідача з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування заочного рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що сума внеску разом із сумою нарахованих за користування процентів має бути стягнута з відповідача на користь позивача, оскільки відповідач не повернув позивачу згідно договору кошти та не сплатив суму нарахованих за користування ним процентів, чим порушив умови договору.

Проте, рішення суду першої інстанції зазначеним вище вимогам закону повністю не відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

За ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно з ч.1 ст.1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що дійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Як вбачається з ч.1 ст.1059 ПК України договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифікату чи іншого документу, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Пунктом 1.4 Положення передбачено, що залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифікату; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Пунктом 2.9 глави 2 розділу IV Інструкції передбачено, що банк (філія, відділення) зобов'язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про знесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції або напис чи штамп, а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ.

Відповідно до положень ст.1059 ЦК України, п.1.4. Положення, п.2.9 глави 2 розділу IV інструкції письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифікату чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. При цьому квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі.

Як наголошує апелянт, важливим питанням у процесі розгляду цієї справи є дослідження наявності саме оригіналу договору та документів, які підтверджують факт внесення коштів на рахунок, а також їх відповідності вказаним вище нормам законодавства.

Відповідно до ст.77 ЦПК України сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження своїх вимог або заперечень.

За ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Таким чином, колегія суддів не може не може погодитися з висновком суду першої інстанції про те, що наявність у позивача довідки №21938531 від 08 травня 2014 року є підтвердженням факту зарахування коштів у розмірі 10438 грн. 73 коп. на рахунок, так як зазначена довідка теж не доводить факту укладання між сторонами договору банківського вкладу, оскільки відповідно до вищевказаних норм закону доказами зарахування коштів є оригінал договору банківського вкладу та оригінал квитанції про внесення грошових коштів на банківський рахунок, які суду не надавалися.

Із-за того, що позивачем до матеріалів справи не додано навіть копії договору та квитанції про внесення грошових коштів на рахунок, на який він посилається, неможливо встановити правильність нарахування 3% річних від простроченої суми, упущеної вигоди, інфляційних втрат, виходячи з того, що сума вкладу не підтверджена жодними документами.

Щодо стягнення пені, то як вбачається з матеріалів справи і тверджень відповідача, останній не може надати свій розрахунок з огляду на відсутність самого Договору та неможливість встановлення Умов Договору.

Щодо вимог про стягнення моральної шкоди, то в ухвалі від 05 квітня 2017 року у справі №638/9797/15-ц ВССУ дійшов висновку про неможливість стягнення з банку коштів на відшкодування моральної шкоди, спричиненої блокуванням рахунку.

Поняття моральної (немайнової) шкоди і порядок її відшкодування визначається ст.23 ЦК країни.

Зокрема, підставами для відшкодування моральної шкоди можуть бути порушення майнових, особистих немайнових прав особи, а також зобов'язань у випадках, передбачених договором або законом.

Спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; у випадках, передбачених Цивільним кодексом іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Статтею 4 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону.

Оскільки між сторонами склалися договірні правовідносини, які регулюються зобов'язальним правом, вони не передбачають стягнення моральної шкоди.

Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)" від 31.03.1995 року (зі змінами та доповненнями) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб.

Згідно з ч.2 ст.23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом та/або іншим ушкодженням здоров'я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відшкодування моральної шкоди - це вчинення стосовно людини, котрій спричинено таку шкоду порушенням її загально соціальних (природних) прав чи свобод, певних дій, які спрямовані на усунення або ж послаблення у неї негативних психічних станів і процесів, викликаних приниженням її гідності внаслідок цього порушення.

Як зазначено у п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" №4 від 31.03.1995 року у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями (бездіяльністю) її заподіяно та якими доказами вона стверджується. Факт заподіяння моральної шкоди повинен довести позивач.

Наявність причинного зв'язку між протиправним діянням і моральною шкодою, що є третьою підставою відповідальності за завдану моральну шкоду, виражає зв'язок протиправної поведінки і шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком.

Встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою і моральною шкодою дає можливість визначити суб'єкта її відповідальності та її межі, тобто особа має нести відповідальність лише за ту шкоду, яка викликана саме її поведінкою.

Отже, підставою відповідальності за завдану моральну шкоду є цивільне правопорушення, структурними елементами якого є чотири вищеописані складові (за винятками, встановленими чинним законодавством України).

Відповідно до абзацу 2 ч.3 ст.23 ЦК розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

На підтвердження страждань ОСОБА_3 та причинного зв'язку між діями відповідача і переживаннями позивача не було надано суду жодних доказів. В позовній заяві відсутні підтвердження факту спричинення позивачу моральних чи фізичних страждань, за яких обставин чи якими діями вони спричинені, а також відсутні факти, які підтверджують це, та докази погіршення стану здоров'я і підтвердження морального страждання позивача.

Отже, вимоги позивача щодо стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди є безпідставними і необгрунтованими.

Позивачем не надана суду копія договору про надання правової допомоги і матеріали справи не містять детального розрахунку послуг, які були надані йому адвокатом, та кількості витраченого часу по наданих послугах, а тому ця вимога теж є необґрунтованою та такою, що не підлягала до задоволення, і рішення в цій частині теж підлягає до скасування.

Відповідно до ст.ст.77-81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно зі ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Зокрема, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.376 підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Суд допустив неповноту судового розгляду і ним допущено порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, що відповідно до ст.376 ЦПК України є підставою для скасування рішення.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, як ухвалене за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, які зроблені з порушенням та неправильним застосуванням судом норм матеріального та процесуального права, що відповідно до вимог ст.376 ЦПК України є підставами для його скасування з прийняттям нової постанови.

Колегія суддів з врахуванням всіх обставин справи, наявних доказів в матеріалах справи вважає за необхідне скасувати заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 05 грудня 2016 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2

Крім того, відповідно до ст.141 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» слід стягнути судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 826 грн. 80 коп.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити.

Заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 05 грудня 2016 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживача, повернення банківського вкладу та відшкодування втраченої вигоди.

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1, 08202, АДРЕСА_2) на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д, МФО 305299, ) судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 826 грн. 80 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 18 березня 2019 року.

Суддя-доповідач:

Судді: