ПОСТАНОВА

Іменем України

20 березня 2019 року м. Кропивницький

справа № 398/1360/18

провадження № 22-ц/4809/534/19

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючої судді Суровицької Л. В.,

суддів Авраменко Т. М., Черненка В. В.

секретар Лазаренко-Шаповалова В.В.

учасники справи :

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача за довіреністю - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

представник відповідача за довіреністю - адвокат Боровський Валерій Антонович,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 14 грудня 2018 року у складі судді Нероди Л.М. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання нерухомого майна об'єктом спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на 1/2 частину майна,

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2018 року ОСОБА_1звернулась в суд з позовом до ОСОБА_3 про визнання нерухомого майна об'єктом спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на 1/2 частину майна.

В обґрунтування позову зазначала, що вона та відповідач з 1998 року перебували у фактичних шлюбних відносинах, 25 серпня 1999 року народився син ОСОБА_5, батьком якого є відповідач. З 29 лютого 2008 року перебувають з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Мають доньку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. В період спільного проживання та перебування з відповідачем у фактичних шлюбних відносинах та за спільні грошові кошти вони придбали 28 жовтня 2003 року двохкімнатну квартиру АДРЕСА_1. Власником квартири у правовстановлюючих документах зазначено відповідача. Вважає, що квартира придбана в період спільного проживання та за спільні кошти, тому вона є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Шлюб не розірвано, але відповідач чинить перешкоди в користуванні квартирою, тому просила суд визнати двохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Визнати право власності на Ѕ частину двохкімнатної квартири за кожним із подружжя (а.с. 1-4).

Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 14 грудня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Суд дійшов висновку, що правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються нормами Цивільного кодексу України та Сімейного кодексу України.

Відсутні докази того, що сторони під час придбання квартири знаходились у фактичних шлюбних відносинах, тобто проживали однією сім?єю без реєстрації шлюбу. Квартира придбана відповідачем до укладення шлюбу з ОСОБА_1, тому вона не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя (а.с. 69-70).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції з підстав порушення норм матеріального і процесуального права та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Зазначає, що суд першої інстанції не дав оцінки показам свідків, які підтвердили їх спільне проживання з відповідачем до реєстрації шлюбу. Судом не взято до уваги, що до придбання спірної квартири, вони з відповідачем проживали у його батьків та були зареєстровані за адресою по АДРЕСА_5 а після придбання квартири вона зареєстрована в АДРЕСА_1. Факт спільного проживання однією сім'єю до реєстрації шлюбу підтверджується фотознімками, народженням спільного сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4. Вона разом з відповідачем їздила на заробітки для того, щоб придбати квартиру і цей факт підтвердили допитані в судовому засіданні свідки (а.с. 74-76).

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу просить залишити скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Зазначає, що спірна квартира належить йому на праві особистої приватної власності. На час придбання квартири він з позивачем спільно не проживав. Позивач не надала суду доказів на підтвердження того, що вона вносила грошові кошти на придбання квартири. Свідками підтверджено факт придбання квартири за його особисті кошти (а.с. 112-114).

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 12 лютого 2019 року відкрито апеляційне провадження у справі, 25 лютого 2019 року справу призначено до розгляду з повідомленням учасників справи на 20 березня 2019 року (а.с. 101, 108).

В судове засідання апеляційного суду позивач та її представник, повідомлені належним чином про дату, час і місце розгляду справи, не прибули. В апеляційній скарзі позивач просила розглянути справу в її відсутність.

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розглядові справи.

В судовому засіданні апеляційної інстанції відповідач та його представник заперечили проти доводів апеляційної скарги та просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення відповідача та його представника, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно із частиною першою Прикінцевих положень Сімейного кодексу України цей Кодекс набрав чинності з 1 січня 2004 року.

Судом першої інстанції встановлено, що спірне майно придбано 28 жовтня 2003 року, тобто до 2004 року, до набрання чинності СК України, а тому при вирішенні справи суду необхідно було застосовувати положення КпШС України, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин.

При вирішенні даної справи суди помилково керувався положеннями ст.60, ст.71 СК України.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, спірна квартира АДРЕСА_1 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 28 жовтня 2003 року, зареєстровано в реєстрі за № 3889, укладеного між ОСОБА_7, як продавцем та ОСОБА_3, як покупцем, придбана відповідачем в період, коли сторони не перебували у зареєстрованому шлюбі та до набрання чинності СК України.

Обгрунтовуючи позов, позивач вказувала, що з 1998 року вона та відповідач проживали однією сім?єю без реєстрації шлюбу, підтримували сімейно-шлюбні стосунки, у 1999 році у них народився син. 28 жовтня 2003 року придбали за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу двохкімнатну квартиру, покупцем якої зазначено відповідача. 29 лютого 2008 року зареєстрували з відповідачем шлюб, вона зареєстрована у спірній квартирі.

Відповідач в судовому засіданні пояснив, що деякий час з 1998 року проживав з позивачем у своїх батьків. Після народження сина за кошти своєї матері придбав на своє ім?я однокімнатну квартиру в м. Олександрії, яку у 2003 році продав. 28 жовтня 2003 року, в той час , коли спільно з ОСОБА_1 не проживав, за особисті кошти, виручені від продажу однокімнатної квартири та зароблені на заробітках, придбав спірну двохкімнатну квартиру. Стверджує, що позивач на придбання квартири грошові кошти не надавала.

Позивач, посилаючись на норми СК України, на те, що спільно проживала з відповідачем як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу з 1998 року по час реєстрації шлюбу, просила суд визнати спірну квартиру спільним сумісним майном подружжя, а також поділити майно, виділивши у власність кожному з них по Ѕ вказаної квартири.

Розглядаючи спір, суд не дав оцінку тій обставині, що права і обов?язки щодо спірного майна виникають в момент його придбання, правовий режим майна, придбаного у 2003 році і правовідносини між позивачем і відповідачем із приводу нього не можуть регулюватися нормами Сімейного кодексу України, який набув чинності з 01 січня 2004 року.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України" спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України від 7 лютого 1991 року № 697-XII "Про власність" (далі - Закон України "Про власність"), відповідних норм Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР) та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності". Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються.

Так, згідно зі статтею 17 Закону України "Про власність", який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв'язку із цим під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого до 1 січня 2004 року особами, які проживали однією сім'єю, але не перебували в зареєстрованому шлюбі, необхідно встановлювати не лише обставини щодо спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно придбавалось сторонами внаслідок спільної праці. Тобто сам факт спільного проживання сторін у справі не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожного зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання майна вкладені, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в цьому майні, відповідно до розміру внеску, є її власністю.

Тільки в разі встановлення цих фактів та обставин положення частини першої статті 24 КпШС України, частини першої статті 17 Закону України "Про власність" вважається правильно застосованими.

Обставини щодо спільного проживання однією сім?єю без реєстрації шлюбу, на які як на підстави позову посилалась позивач, не мають юридичного значення, оскільки обов?язковим для вирішення спору є й ті обставини, що спірне майно було ними придбане внаслідок спільної праці. Проте щодо цього позивач доказів не надала.

Позивач невірно обрала спосіб захисту своїх прав шляхом визнання спірного майна спільною сумісною власністю подружжя, оскільки сторони на час придбання майна не перебували у зареєстрованому шлюбі, не були подружжям, тому такі вимоги є безпідставними.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки суд першої інстанції ухвалюючи рішення допустив порушення норм матеріального і процесуального права, висновки суду, викладені у рішенні не відповідають обставинам справи, відповідно до ст.376 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Відмова у задоволенні позову не позбавляє позивача права звернутись за захистом своїх прав з інших, передбачених законом підстав.

Керуючись ст.268, п.2 ч.1 ст.374, ст.ст.376, 381-383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Скасувати рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 14 грудня 2018 року та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання нерухомого майна об'єктом спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на 1/2 частину майна, відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови у випадку, передбаченому ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 25 березня 2019 року.

Головуюча суддя Л. В. Суровицька

Судді Т. М. Авраменко

В. В. Черненко