ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«15» жовтня 2019 року

м. Харків

справа № 638/14068/17-ц

провадження № 22ц/818/3901/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Бровченка І.О., Колтунової А.І.,

за участю секретаря - Колосовської А.Р.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , представник відповідача - ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 31 травня 2019 року в складі судді Штих Т.В.

в с т а н о в и в:

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договорів дарування недійсними.

Позовна заява мотивована тим, що 10 листопада 2016 року близько 13 год. 00 хв. його дружина ОСОБА_5 , керуючи належним йому автомобілем «DAIHATSU TERIOS», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухалася вулицею Ахсарова у напрямку вулиці Дерев`янка у м. Харкові та на перехресті вулиці Дерев`янка та проспекту Науки водій ОСОБА_3 , керуючи автомобілем «MERSEDES - VITO», реєстраційний номер НОМЕР_2 , не надав можливості ОСОБА_5 закінчити проїзд перехрестя, внаслідок чого сталося зіткнення зазначених транспортних засобів, чим заподіяно майнову шкоду.

Вказав, що постановою судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 грудня 2016 року у справі про адміністративне правопорушення № 638/19838/16-п, яку залишено без змін постановою Апеляційного суду Харківської області від 12 квітня 2017 року, ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, притягнуто до адміністративної відповідальності та призначено стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340,00 грн.

Зазначив, що відповідно до звіту № 170126-004 від 26 січня 2017 року, виконаного оцінювачем Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма "СИГНАЛ", розмір матеріальних збитків, завданих йому як власнику автомобіля «DAIHATSU TERIOS» внаслідок дорожньої пригоди складає 278 469,00 грн.

Вказав, що сума, яка підлягає стягненню з відповідача з урахуванням отриманого ним страхового відшкодування на цей час складає 229 714,00 грн.

Зазначив, що 15 квітня 2017 року, одразу після набрання законної сили постановою суду від 16 грудня 2016 року про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності, він уклав договори дарування нежитлового приміщення зі своєю матір`ю ОСОБА_2 , яка з урахуванням ступеня їх спорідненості не могла не знати про факт дорожньо-транспортної пригоди і про обов`язок сина відшкодувати значний матеріальний збиток за пошкодження коштовного автомобіля.

Вважав, що укладені правочини є фіктивними, оскільки спрямовані на ухилення ОСОБА_3 від звернення стягнення на наявне в нього до дорожньо-транспортної пригоди нерухоме майно у випадку примусового виконання рішення суду за його позовом.

Вказав, що ОСОБА_2 не є добросовісним набувачем, та її життєдіяльність не вимагає використання нежитлового приміщення.

Просив визнати договори дарування Ѕ частини нежитлової будівлі літ. «А-1», загальною площею 23,0 кв. м., розташованої за адресою: АДРЕСА_1, укладені між ОСОБА_3 та його матір`ю ОСОБА_2 , посвідчені приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Єніною Л.В. за реєстровими номерами №333 та №336, недійсними, стягнути на його користь з ОСОБА_3 судові витрати у розмірі 5000,00 грн.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 31 травня 2019 року, у якому ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 10 липня 2019 року виправлено описку, позов ОСОБА_1 - залишено без задоволення; сплату судового збору віднесено за рахунок держави.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, яку в подальшому уточив, та просив рішення суду - скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі; вирішити питання щодо судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважав, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув увагу на те, що у провадженні суду перебуває справа №638/7050/17 за його позовом до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди, спричинених внаслідок дорожньо-транспортної пригоди; що оспорювані правочини укладено з метою виключити можливість звернення стягнення на майно ОСОБА_3 , який вживає всіх можливих заходів для уникнення відповідальності за спровоковану ним дорожньо-транспортну пригоду; що під час розгляду справи відповідачі не оспорювали факт дорожньо-транспортної пригоди, у якій пошкоджено його автомобіль, суму завданого збитку, не навели іншого переконливого мотиву для укладення договорів дарування; що договори дарування нежитлового приміщення не містять кадастрового номеру земельної ділянки та поштової адреси нерухомого майна.

09 жовтня 2019 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він вважав, що рішення суду є законним, а апеляційна скарга - необгрунтованою. При цьому посилався на те, що договори дарування укладено 15 квітня 2017 року, оскільки до цього часу нежитлова будівля, яка є предметом дарування, знаходилась в іпотеці банку. Заборону відчуження знято 27 лютого 2017 року у зв`язку з погашенням боргу. Вказав, що судове рішення щодо стягнення грошових коштів внаслідок дорожньо - транспортної пригоди відсутнє; доказів фіктивності договорів дарування ОСОБА_1 не надав.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, рішення суду - залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що підстави для визнання оспорюваних договорів дарування фіктивними відсутні.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що постановою судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 грудня 2016 року у справі про адміністративне правопорушення № 638/19838/16-п, яка залишена без змін постановою Апеляційного суду Харківської області від 12 квітня 2017 року, ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності з призначенням стягнення у вигляді штрафу у сумі 340,00 грн. (а. с. 3-5,6-8).

Як вбачається з зазначених судових рішень, ОСОБА_3 10 листопада 2016 року о 13-00 год. у м. Харкові на перехресті вулиці Дерев`янка та проспекту Науки, керуючи автомобілем «MERSEDES - VITO», номерний знак НОМЕР_2 , відповідно до дорожньої обстановки не дав закінчити проїзд перехрестя автомобілю, внаслідок чого сталося зіткнення з автомобілем «DAIHATSU TERIOS», державний номер НОМЕР_3 , яким керувала ОСОБА_5 , внаслідок чого транспортним засобам заподіяно матеріальну шкоду.

Власником автомобіля «DAIHATSU TERIOS», державний номер НОМЕР_3 , є ОСОБА_1 (а. с. 98).

Як вбачається з наданого до суду апеляційної інстанції звіту № 170126-004 від 26 січня 2017 року, виконаного оцінювачем Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма "СИГНАЛ", розмір матеріальних збитків, завданих власнику автомобіля «DAIHATSU TERIOS», державний номер НОМЕР_3 , складає 278 469,00 грн. (а. с. 99-107).

15 квітня 2017 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 укладено договір дарування Ѕ частини нежитлової будівлі літ. «А-1», загальною площею 23,0 кв. м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Єніною Л.В. за реєстраційним № 333, та договір дарування Ѕ частини нежитлової будівлі літ. «А-1», загальною площею 23,0 кв. м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Єніною Л.В. за реєстраційним № 336 (а. с. 13-14).

Зі змісту пункту 8 договорів дарування вбачається, що сторони підтвердили, що договори відповідають їх дійсним намірам і не носять характеру фіктивних, спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними, волевиявлення кожного з них було вільним і відповідало внутрішній волі.

Право власності на частини нежитлової будівлі літ. «А-1», розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_2 , що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності №85167686 та №85167820 від 15 квітня 2017 року (а. с. 41, 43).

Нежитлове приміщення, яке є предметом договорів дарування, перебувало в іпотеці на підставі договору №45 від 24 вересня 2007 року між ОСОБА_3 та Публічним акціонерним товариством Акціонерний Банк «Укргазбанк», укладеного на забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_3 за кредитним договором №45 від 24 вересня 2007 року. У зв`язку з повним виконанням ОСОБА_3 своїх зобов`язань перед банком за вказаним кредитним договором, банком надіслано листа №374 від 27 лютого 2017 року приватному нотаріусу Харківського міського нотаріального округу Єніній Л.В. з проханням зняти заборону на відчуження об`єкту нерухомого майна (а. с. 39).

Частинами 1, 2 статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Статтями 626, 627 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 204 ЦК України закріплена презумпція правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Вказаний вище висновок узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1873цс16.

Згідно з частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частин 1, 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У силу частини 2 статті 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо того, що позивачем не надано доказів на підтвердження фіктивності оспорюваних правочинів.

Так, матеріали справи не містять належних доказів укладення фіктивних договорів дарування та умислу відповідачів на укладення оспорюваних договорів без наміру створення правових наслідків, які ними обумовлювалися.

Сторонами в момент вчинення оспорюваних правочинів дотримано вимоги, встановлені статтею 203 ЦК України, правочини направлені на досягнення сторонами правових наслідків. Доказів, які б підтверджували, що учасники правочинів не мали наміру створити правові наслідки на момент їх вчинення, позивачем не надано, відтак, підстави для визнання договорів дарування від 15 квітня 2017 року недійсними відсутні.

Сторони, уклавши спірні договори, вчинили реальні правочини, відповідно до яких ОСОБА_3 подарував майно, а ОСОБА_2 прийняла його в дар, отже, оспорювані договори безпосередньо після їх підписання повністю виконані сторонами.

Згідно частини 4 статті 722 ЦК України прийняття обдарованим документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів, тощо) є прийняттям дарунка.

Пунктом 5 договорів дарування передбачено, що дарувальник передав обдарованій технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна.

У подальшому право власності на нежитлове приміщення, що є предметом договорів дарування, зареєстровано за ОСОБА_2 , що свідчить про спрямованість наміру сторін договору на настання наслідків, обумовлених ним.

Такий висновок відповідає викладеному у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 березня 2018 року, справа № 363/502/15-ц, провадження № 61-6206св18.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позивачем фіктивності договорів дарування у зв`язку із відсутністю головної ознаки фіктивного правочину - наміру створити правові наслідки, обумовлені спірними договорами дарування, так як подальші дії сторін правочинів свідчили про їх виконання в натурі.

Зазначене відповідає висновку, викладеному у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2018 року, справа № 379/1256/15-ц, провадження № 61-1300св18.

Судова колегія також погоджується з висновком суду першої інстанції щодо того, що посилання позивача на фіктивність оспорюваних договорів, оскільки вони укладені з метою ухилення ОСОБА_3 від звернення стягнення на майно у разі покладення на нього зобов`язання з відшкодування збитків, спричинених внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є необґрунтованими.

Матеріали справи та відомості з Єдиного державного реєстру судових рішень свідчать про те, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про відшкодування збитків, завданих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, вже після укладення оспорюваних договорів дарування.

В суді апеляційної інстанції сторони підтвердили, що в суді першої інстанції розглядається справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування збитків, завданих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Розгляд справи призначено на 31 жовтня 2019 року. Також, ОСОБА_1 зазначив, що в цій справі для забезпечення позову про відшкодування збитків накладено арешт на нерухоме майно ОСОБА_3 , зокрема, на квартиру та нежитлову будівлю, яка є предметом договору дарування.

Таким чином, на час укладення оспорюваних договорів дарування та на час розгляду цієї справи рішення суду про стягнення коштів з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 у справі №638/7050/17 відсутнє. Жодних зобов`язань щодо відшкодування збитків на відповідача не покладено, тобто зазначені правочини не могли бути фіктивними на час їх укладення.

Отже, твердження ОСОБА_1 щодо фіктивності укладених між відповідачами договорів через їх спрямованість на ухилення ОСОБА_3 від відшкодування збитків є передчасним, оскільки відповідний обов`язок у ОСОБА_3 на час розгляду цієї справи відсутній, а доводи позивача про те, що умислом відповідачів є приховання від стягувача майна боржника, ґрунтуються на припущеннях.

Посилання апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо того, що відповідачі, заперечуючи проти позову, повідомили вкрай суперечливі обставини та ухилялись від одночасної явки до суду для з`ясування дійсних обставин справи, хоча він наполягав на їх одночасному допиті, є безпідставними.

Матеріали справи свідчать про те, що 20 червня 2018 року у судовому засіданні були присутні ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які надавали свої пояснення, що підтверджується журналом судового засідання (а. с. 65-66). У подальшому в розгляді справи брав участь представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_6 , яким також надано відзив на позовну заяву та заперечення на відповідь на відзив, які не містять суперечливих пояснень. Жодних клопотань позивача щодо виклику відповідачів та їх допиту матеріали справи не містять.

Доводи ОСОБА_1 щодо того, що у провадженні суду перебуває також справа №638/7050/17 за його позовом до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди, спричинених внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, тому позов підлягає задоволенню, не можуть бути взяті до уваги, оскільки судове рішення у цій справі ще не прийнято.

Твердження ОСОБА_1 щодо того, що ОСОБА_3 прискорено виконав умови договору іпотеки, предметом якого було спірне приміщення; уклав договори дарування на випередження його звернення до суду з позовом; що ОСОБА_2 не могла не знати про дорожньо-транспортну пригоду, в якій брав участь її син, та внаслідок якої він повинен відшкодувати збитки, судовою колегією не приймаються, оскільки є лише припущеннями позивача.

Жодних належних та достатніх доказів взаємозв`язку між дорожньо-транспортною пригодою та укладенням відповідачами договорів дарування суду не надано.

Посилання ОСОБА_1 щодо укладення договорів дарування з порушенням вимог листа-роз`яснення Міністерства юстиції України від 18 травня 2018 року №19765/14673-33-18/8.3 «Щодо вимог до договору у разі набуття права на жилий будинок, будівлю або споруду, яке пов`язане з переходом права на земельну ділянку» не можуть бути взяті до уваги, оскільки такий лист не є нормативно-правовим актом, та виданий у 2018 році, тоді як спірні договори укладено у 2017 році.

Аргументи ОСОБА_1 щодо того, що ОСОБА_2 не має статусу фізичної особи - підприємця, який необхідний для керування кафе, судовою колегією відхиляються, оскільки сама лише наявність у власності нежитлового приміщення жодним чином не покладає на особу обов`язку набути статусу фізичної особи-підприємця, враховуючи, що власник має право розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, зокрема, здавати його в оренду або взагалі не користуватися ним. Крім того, діяльність ОСОБА_3 як фізичної особи-підприємця також припинена з 16 листопада 2017 року, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а .с. 50-54).

Посилання ОСОБА_1 щодо того, що ОСОБА_3 здійснив відчуження належної йому квартири також не приймаються до уваги, оскільки жодним чином не стосуються предмету спору.

Посилання ОСОБА_1 щодо того, що договори дарування частин нежитлового приміщення не містять кадастрового номеру земельної ділянки та поштової адреси нерухомого майна, висновків суду не спростовують, оскільки зазначені обставини не є підставою для визнання оспорюваних правочинів недійсними.

Такий висновок відповідає викладеному у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 серпня 2019 року, справа № 344/3219/16-ц, провадження № 61-35264св18.

Інші доводи апеляційної скарги як і ті доводи не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судового збору не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381 - 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 31 травня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В.Бурлака

Судді І.О.Бровченко

А.І.Колтунова

Повний текст постанови складено 21 жовтня 2019 року.