Постанова

Іменем України

13 лютого 2019 року

місто Київ

справа № 308/10018/15-ц

провадження № 61-5757св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г.І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації «Закарпатгаз»,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 02 серпня 2016 року у складі судді Данко В. Й. та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 18 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Леска В. В., Джуги С. Д., Кеміня М. П.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації «Закарпатгаз» (далі - ПАТ «Закарпатгаз», товариство) 18 серпня 2015 року звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обов'язків.

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що ОСОБА_3 з 21 березня 2008 року працював у ПАТ «Закарпатгаз» на посаді майстра дільниці з газифікації ПАТ «Закарпатгаз». Згідно із наказом від 21 травня 2012 року № 193-П ОСОБА_3 у зв'язку із реорганізацією товариства переведено на посаду майстра будівельно-монтажної дільниці. З метою забезпечення та збереження матеріальних цінностей та врегулювання відносин між товариством та працівником, що займає посаду безпосередньо пов'язану із збереженням ввірених йому матеріальних цінностей, 21 березня 2005 року з ОСОБА_3 укладений договір про повну матеріальну відповідальність.

Відповідно до наказу від 11 березня 2013 року № 42/П ОСОБА_3 звільнено з посади майстра будівельно-монтажної дільниці за угодою сторін згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України.

На підставі наказу голови правління від 08 квітня 2015 року № 107 проведено ревізійну перевірку та інвентаризацію газових лічильників, які обліковуються на центральному складі, та перебувають у підзвіті у матеріально-відповідальних осіб підприємства. За результатами проведеної перевірки встановлено, що у лютому 2013 року бухгалтерією товариства списано 12 лічильників, які рахувалися за ОСОБА_3 як за матеріально-відповідальною особою. Списання таких лічильників проводилося згідно з актами від 25 червня 2012 року, які були складені та передані до бухгалтерії ОСОБА_3 Ревізійною перевіркою встановлено, що програмні лічильники, зазначені в актах від 25 червня 2012 року, вже встановлені споживачами в 4 кварталі 2011 року та в 1 кварталі 2012 року.

За результатом перевірки первинної документації за 2011-2012 роки встановлено, що зазначені акти на встановлення лічильників від 25 червня 2012 року, складені та передані до бухгалтерії ОСОБА_3, дублюються. Загальна сума завданих збитків підприємству становить 10 725, 24 грн.

Оскільки відповідач не бажає добровільно відшкодовувати заподіяну шкоду, позивач просив суд задовольнити позов та ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Закарпатгаз» відшкодування заподіяної матеріальної шкоди в розмірі 10 725, 24 грн, а також сплачений позивачем судовий збір у розмірі 243, 60 грн.

Стислий виклад заперечень відповідача

ОСОБА_3 проти позову заперечив, просив відмовити у його задоволенні у зв'язку з необґрунтованістю.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 02 серпня 2016 року позов ПАТ «Закарпатгаз» задоволено, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Закарпатгаз» відшкодування заподіяної матеріальної шкоди в розмірі 10 725, 24 грн, а також сплачений позивачем судовий збір у розмірі 243, 60 грн.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що ОСОБА_3, перебуваючи у трудових відносинах із ПАТ «Закарпатгаз», працюючи на посаді майстра будівельно-монтажної дільниці як матеріально-відповідальна особа відповідно до договору про повну матеріальну відповідальність від 21 березня 2005 року, отримавши під звіт товарно-матеріальні цінності, порушив покладені на нього трудові обов'язки, визначені договором про повну матеріальну відповідальність, посадовими інструкціями та КЗпП України, внаслідок чого заподіяв позивачу матеріальну шкоду.

Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 18 листопада 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено, рішення Ужгородського міськрайонного суду від 02 серпня 2016 року залишено без змін.

Апеляційний суд зазначив, що ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, дослідивши надані сторонами докази, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення вимог позову. Посилання заявника на порушення процедури прийняття спірних актів на списання матеріалів, відповідальність бухгалтерії за подвійне списання та недоведеність факту фальсифікації спірних актів відхилені як такі, що спростовуються встановленими судом обставинами справи, її матеріалами, показами свідків. Належними доказами встановлено, що обов'язок своєчасно передавати до бухгалтерії акти виконаних робіт за фактом використання товарно-матеріальних цінностей лежить саме на матеріально-відповідальній особі, якою є відповідач. Здані ним акти від 25 червня 2012 року відповідали всім вимогам первинного облікового документа, дозволяли ідентифікувати проведену господарську операцію, тому у бухгалтерії не було підстав для нездійснення за ними списання товарно-матеріальних цінностей, оскільки на момент списання матеріалів бухгалтерія зобов'язана перевірити тільки факт наявності товарно-матеріальних цінностей у підзвіті матеріально-відповідальної особи та відповідність актів виконаних робіт вимогам, встановленим для первинних документів. Виявити, що ці матеріали вже списано, відсутня можливість, оскільки по бухгалтерському обліку лічильники обліковуються за їх найменуванням, а не за споживачами, яким вони встановлені.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3 просив рішення Ужгородського міськрайонного суду від 02 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 18 листопада 2016 року скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовується порушенням судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Заявник зазначає, що судами першої та апеляційної інстанцій здійснений формальний підхід до розгляду справи. Відповідач під час надання особистих пояснень зазначив, що акти до бухгалтерії ним не передавались, а також підписані не ним, а іншою особою. Судами першої та апеляційної інстанцій не з'ясовано, чому акти, датовані 25 червня 2012 року, здані до бухгалтерії підприємства тільки в лютому 2013 року, яка процедура приймання зазначених актів відповідно до внутрішніх інструкцій та розпоряджень, хто є відповідальним за перевірку відповідності зазначених актів вимогам бухгалтерського обліку, чи наявний на підприємстві журнал обліку актів прийнятих робіт чи інша форма обліку. Заявник вважає, що неможливо вважати доведеним факт фальсифікації актів та передачі їх до бухгалтерії саме ОСОБА_3 Також заявник зазначає, що судами неправильно застосовано до спірних правовідносин частину третю статті 134 КЗпП України.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу ПАТ «Закарпатгаз» просило відхилити касаційну скаргу ОСОБА_3, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі, ухвалою від 13 квітня 2017 року справу призначено до розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у лютому 2018 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-ІV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_3 з 21 березня 2005 року працював у ВАТ «Закарпатгаз» (далі - ВАТ «Закарпатгаз»), правонаступником якого є ПАТ «Закарпатгаз», на посаді майстра дільниці з газифікації, наказом від 21 травня 2012 року № 193-П у зв'язку із реорганізацією підприємства ОСОБА_3 переведено на посаду майстра будівельно-монтажної дільниці.

З метою забезпечення та збереження матеріальних цінностей та врегулювання відносин між товариством та працівником, який займає посаду, безпосередньо пов'язану із збереженням ввірених йому матеріальних цінностей, 21 березня 2005 року з ОСОБА_3 укладений договір про повну матеріальну відповідальність.

Встановлено, що відповідно до пункту 1 цього договору працівник, який займає посаду майстра дільниці з газифікації і виконує роботу, безпосередньо пов'язану із застосуванням в процесі виробництва переданих йому матеріальних цінностей, бере на себе повну матеріальну відповідальність за забезпечення збереження довірених йому Відкритим акціонерним товариством «Закарпатгаз», матеріальних цінностей і у зв'язку з цим зобов'язується: дбайливо ставитися до переданих йому на зберігання чи з іншою метою матеріальних цінностей ВАТ «Закарпатгаз» і вжити заходів для попередження шкоди; своєчасно повідомляти адміністрацію ВАТ «Закарпатгаз» про всі обставини, які загрожують забезпеченню збереження ввірених йому матеріальних цінностей; вести облік, складати та подавати у встановленому порядку товарно-грошові та інші звіти про рух і залишки ввірених йому матеріальних цінностей; брати участь в інвентаризації ввірених йому матеріальних цінностей.

Відповідно до пункту 3 договору у випадку незабезпечення з вини працівника збереження ввірених йому матеріальних цінностей, визначення розміру шкоди, заподіяної ВАТ «Закарпатгаз», та її відшкодування проводиться відповідно до чинного законодавства.

Посадовими інструкціями, затвердженими у 2012 році, на майстра будівельно-монтажної дільниці покладено завдання та обов'язки, зокрема, не допускати браку в роботі, вимагати від працюючих виправлення або переробки незадовільно виконаних ними робіт, забезпечувати правильний і економічний розхід отриманих для виробництва робіт матеріалів і їх належний стан зберігання.

Наказом ПАТ «Закарпатгаз» від 11 березня 2013 року № 42/П ОСОБА_3 звільнено із посади майстра будівельно-монтажної дільниці за угодою сторін згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України.

На підставі наказу ПАТ «Закарпатгаз» від 08 квітня 2015 року № 107 проведено ревізійну перевірку та інвентаризацію газових лічильників, які обліковуються на центральному складі та у підзвіті в матеріально-відповідальних осіб підприємства.

Проведеною ревізійною перевіркою встановлено, що у лютому 2013 року бухгалтерією товариства списано 12 лічильників, які рахувалися за ОСОБА_3 як за матеріально-відповідальною особою. Списання таких лічильників проводилося згідно з актами за 25 червня 2012 року, які складені та передані до бухгалтерії ОСОБА_3

Під час дослідження наданих ОСОБА_3 до бухгалтерії підприємства актів виконаних робіт від 25 червня 2015 року щодо проведення заміни лічильників за інвестиційною програмою виявлено, що зазначеним у актах виконаних робіт абонентам лічильники вже були встановлені.

Згідно з актом ревізійної перевірки від 15 травня 2015 року фахівцями відділу економічної безпеки під час перевірки здійснювалися виїзди за адресами, де виявлено факт подвійного списання лічильників. В результаті проведеної перевірки підтвердився той факт, що програмні лічильники абонентам встановлені в 4 кварталі 2011 року та в 1 кварталі 2012 року. Роботи зі встановлення лічильників проводилися майстром ОСОБА_5, що підтверджується актами демонтажу та заміни, актами пуску та інформацією, що міститься в картках абонентів із програми «Абонент». На актах виконаних робіт за грудень 2011 року - лютий 2012 року є відповідна відмітка про їх внесення до бази «Абонент».

Також у картках абонентів за адресами, де виявлено подвійне списання лічильників, дата установки лічильників у базі «Абонент» відображена за період з 01 листопада 2011 року до 01 квітня 2012 року. Після цього у зазначених абонентів заміна лічильників не проводилася, акти демонтажу лічильників та акти пуску, які б фіксували проведену ОСОБА_3 заміну лічильників, відсутні.

Товарно-матеріальні цінності, що рахуються на балансі підприємства, передаються працівникам під звіт шляхом оформлення накладних на внутрішнє переміщення, які фіксують передачу товарно-матеріальних цінностей із центрального складу матеріально-відповідальній особі. Накладні на внутрішнє переміщення фіксують дату операції, найменування товарно-матеріальних цінностей, що передаються у підзвіт, їх кількість та вартість, що засвідчується підписами осіб, відповідальних за передачу товарно-матеріальних цінностей.

Товарно-матеріальні цінності у бухгалтерському обліку відображаються на дебеті рахунку бухгалтерського обліку 201 («Сировина й матеріали»), а списання товарно-матеріальних цінностей відображається шляхом віднесення використаних товарно-матеріальних цінностей на дебет рахунку 903 («Собівартість реалізованих робіт і послуг»). Таким чином, шляхом списання ТМЦ відбувається віднесення матеріалів та робіт на витратну статтю бухгалтерського обліку, тобто фіксується факт використання матеріалів у господарській діяльності.

Судами встановлено, що згідно з накладними на внутрішнє переміщення, ОСОБА_3 отримав, зокрема, 5 програмних лічильників газу G-4 RS/2001-2 згідно з накладною № Ів/0135 від 28 лютого 2012 року та 20 програмних лічильників газу RS/2001-21 G-4 згідно з накладною від 22 травня 2012 року № Ів/0485.

Згідно з карткою рахунку 201 лічильники, отримані ОСОБА_6 у підзвіт за накладною від 28 лютого 2012 року, списано бухгалтерією 30 червня 2012 року у кількості 2 штук.

Згідно з карткою рахунку 201, лічильники, отримані ОСОБА_6 у підзвіт за накладною від 22 травня 2012 року, списано бухгалтерією 30 червня 2012 року у кількості 5 штук та 6 штук.

Відповідно, 30 червня 2012 року бухгалтерією підприємства згідно з актами виконаних робіт, наданих ОСОБА_3, списано загалом 13 лічильників, 12 з яких виявилися фактично не використаними у господарській діяльності підприємства, оскільки акти з їх встановлення за 25 червня 2012 року були сфальсифіковані.

Згідно з пунктом 6 посадової інструкції майстер у процесі роботи взаємодіє з управлінням бухгалтерського обліку і звітності надає відомості про розхід матеріально-технічних цінностей, пов'язаних з виконанням робіт, акти виконаних робіт.

Допитаний в судовому засіданні як свідок ОСОБА_7 пояснив, що він є працівником служби безпеки ПАТ «Закарпатгаз», під час перевірки службою безпеки встановлено, що списані відповідачем ОСОБА_3 лічильники вже встановленні іншим інспектором.

Допитана в судовому засіданні як свідок ОСОБА_8 пояснила, що вона працює на посаді головного бухгалтера ПАТ «Закарпатгаз», свідок підтвердила факт подачі ОСОБА_3 акта списання лічильників, які, як виявилося в подальшому, були встановлені іншим інспектором. Виявлення такого порушення з боку відповідача сталося після його звільнення. Таким чином, ОСОБА_3 заподіяно товариству матеріальну шкоду.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Відповідно до статті 139 КЗпП України працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової дисципліни.

Працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків (частина перша статті 130 КЗпП України).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 134 КЗпП України відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: між працівником і товариством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

За правилом статті 135-1 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено товариством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 10 ЦПК України 2004 року кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Застосовуючи принцип диспозитивності, що закріплений у статті 11 ЦПК України 2004 року, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, саме позивач як особа, що на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 57 ЦПК України 2004 року).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (стаття 58 ЦПК України 2004 року).

Статтею 59 ЦПК України 2004 року передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 60 ЦПК України 2004 року доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частиною першою статті 179 ЦПК України 2004 року предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню під час ухвалення судового рішення.

Заявник, посилаючись, що не підписував акти виконаних робіт, не довів зазначені обставини доказами, не скористався правом заявлення клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи. Посилання заявника на неповне з'ясування обставин справи не може бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, судами першої та апеляційної інстанцій надано оцінку зібраним у справі доказам, встановлено фактичні обставини справи.

У касаційній скарзі не наведено доводів, які докази у справі не досліджені судами першої та апеляційної інстанцій та яким не надана правова оцінка.

Посилання заявника на те, що судами першої та апеляційної інстанцій неправильно застосовано пункт 3 частини першої статті 134 КЗпП України, відхилені Верховний Судом, оскільки ПАТ «Закарпатгаз» як правову підставу позову визначив правила пункту 1 частини першої статті 134 КЗпП України.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції, передбачених у статті 400 ЦПК України.

Верховний Суд здійснює перегляд оскаржуваних рішень лише в межах доводів касаційної скарги, що відповідає вимогам частини першої статті 400 ЦПК України. В іншій частині та з інших підстав оскаржувані судові рішення не переглядалися.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суди першої та апеляційної інстанцій, встановивши фактичні обставини справи, правильно застосували норми матеріального права до спірних правовідносин із дотриманням норм процесуального права, оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, що є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень без змін.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Вирішення питання про поновлення виконання (дії) оскаржуваних судових рішень

За правилами статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за заявою учасника справи або за своєю ініціативою може зупинити виконання оскарженого рішення суду або зупинити його дію (якщо рішення не передбачає примусового виконання) до закінчення його перегляду в касаційному порядку. Про зупинення виконання або зупинення дії судового рішення постановляється ухвала. Суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 грудня 2016 року зупинено виконання рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 02 серпня 2016 року та ухвали Апеляційного суду Закарпатської області від 18 листопада 2016 року до закінчення касаційного провадження.

Зробивши висновок про залишення без змін рішень судів першої та апеляційної інстанцій, постановлених у справі, Верховний Суд, керуючись частиною третьою статті 436 ЦПК України, поновлює їх виконання.

Керуючись статтями 389, 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 02 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 18 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик