Справа № 159/2289/18 Головуючий у 1 інстанції: Кирилюк В. Ф.
Провадження № 22-ц/802/279/19 Категорія: 32 Доповідач: Русинчук М. М.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 березня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Русинчука М.М.,

суддів - Данилюк В.А., Федонюк С.Ю.,

з участю: секретаря судового засідання - Лимаря Р.С.,

представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - Петрунів Т.С.,

прокурора - Романішиної Т.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Головного управління Національної поліції у Волинській області, Державної казначейської служби України, прокуратури Волинської області, Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями і діями органів досудового слідства і прокуратури за апеляційною скаргою відповідача Державної казначейської служби України на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 грудня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до Слідчого Управління УМВС України у Волинській області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями і діями органів досудового слідства і прокуратури.

Позовна заява ОСОБА_3 мотивована тим, що 07 червня 2013 року начальником відділу СУ УМВС України у Волинській області майором міліції Генсіровським Т.В. йому винесено повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 28, частиною другою статті 366 КК України, за матеріалами досудового розслідування внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000017 від 21 листопада 2012 року та цього ж дня винесено клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою терміном на 60 днів та пред'явлення обвинувачення у вчиненні злочину.

На підставі ухвали Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 червня 2013 року було надано дозвіл начальнику відділу СУ УМВС України у Волинській області Генсіровському Т.В. на проведення обшуку у житлі та інших володіннях особи за місцем тимчасового проживання ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1, з метою виявлення, вилучення речей та документів, що містять відомості, які можуть бути використані в якості доказів.

У період з 2013 року по 2017 рік тривав розгляд справи, вироки стосовно нього неодноразово скасовувались та відбувався новий розгляд справи.

Позивач зазначав, що вироком Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 15 червня 2016 року у справі № 161/11783/13-к його, обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною першою статті 366, частиною п'ятою статті 191 КК України, визнано невинуватим, виправдано у зв'язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, а кримінальне провадження щодо нього закрито.

Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 22 лютого 2017 року вказаний вирок залишено без змін.

Вважає, що такими незаконними рішеннями і діями органів досудового слідства і прокуратури йому була завдана моральна шкода, яка полягає у порушення нормальних життєвих зв'язків і стосунках із оточуючими, зниженні престижу і ділової репутації.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_3 просив суд стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь завдану моральну шкоду у розмірі 163 812 грн.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 вересня 2018 року допущено заміну первісного відповідача Слідчого Управління УМВС України у Волинській області на Головне управління Національної поліції у Волинській області та залучено до участі у справі в якості співвідповідачів Державну казначейську службу України, прокуратуру Волинської області.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 жовтня 2018 року залучено до участі у справі в якості співвідповідача Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 грудня 2018 року позов ОСОБА_3 до Державної казначейської служби України, прокуратури Волинської області, Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області задоволено.

Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь ОСОБА_3 163 812 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Головного управління Національної поліції у Волинській області про відшкодування моральної школи, завданої незаконними рішеннями і діями органів досудового слідства та прокуратури відмовлено.

В поданій апеляційній скарзі Державна казначейська служба України просила скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 з підстав неповного з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Вимоги апеляційної скарги мотивовані тим, що право на відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду дає лише встановлена незаконність дій посадових осіб вказаного органу. Позивачем будь-які процесуальні дії органів досудового розслідування та прокуратури щодо нього не оскаржувалися та незаконними не визнавалися і ним не доведено факту наявності правових підстав для відшкодування шкоди, визначених статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Крім того вважає, що суд першої інстанції задовольняючи позов, не врахував, що пунктом 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 17774-VІІІ від 06 грудня 2016 року встановлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1 600 грн.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві позивач ОСОБА_3 просив її залишити без задоволення, а оскаржуване рішення місцевого суду - без змін.

Прокуратура Волинської області у відзиві на апеляційну скаргу зазначала, що ухвалене місцевим судом рішення узгоджується з нормами матеріального права, висновки суду про стягнення з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь позивача моральної шкоди в розмірі 163 812 грн, завданої незаконними рішеннями і діями органів досудового слідства і прокуратури, внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, є правильними, тому підстави для зміни чи скасування рішення відсутні.

Апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з таких мотивів.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову в даній справі, суд першої інстанції свої висновки мотивував тим, що внаслідок неправомірних дій органів досудового розслідування і прокуратури позивачу була завдана моральна шкода, розмір якої судом визначено з урахуванням вимог розумності та справедливості, положень статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», виходячи з одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, встановленого законодавством на момент відшкодування, тому ураховуючи обставини справи, характер порушень прав позивача та їх тривалість, наслідки таких порушень, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову.

З такими висновками місцевого суду колегія суддів погоджується, вважає їх обґрунтованими і такими, що узгоджуються з нормами матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 07 червня 2013 року начальником відділу СУ УМВС України у Волинській області майором міліції Генсіровським Т.В. винесено повідомлення про підозру позивачу ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 28, частиною другою статті 366 КК України, за матеріалами досудового розслідування внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000017 від 21 листопада 2012 року (а.с.12-19). Цього ж дня винесено клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою терміном на 60 днів та пред'явлення обвинувачення у вчиненні злочину (а.с.20-25).

На підставі ухвали Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 червня 2013 року надано дозвіл начальнику відділу СУ УМВС України у Волинській області Генсіровському Т.В. на проведення обшуку у житлі та інших володіннях особи за місцем тимчасового проживання ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1, з метою виявлення, вилучення речей та документів, що містять відомості, які можуть бути використані в якості доказів (а.с.26).

Вироком Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 15 червня 2016 року у справі № 161/11783/13-к позивача ОСОБА_3, обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною першою статті 366, частиною п'ятою статті 191 КК України, визнано невинуватим, виправдано у зв'язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, а кримінальне провадження щодо нього закрито (а.с.27-61).

Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 22 лютого 2017 року вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 15 червня 2016 року залишено без змін (а.с.62-75).

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з пунктом 9 частини другої статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Частинами першою-третьою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв'язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації. Моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Згідно з пунктом 2 частини другої статті 1167 ЦК України, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.

Згідно з частинами першою, другою, сьомою статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон).

Відповідно до статті 1 цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених Законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 2 Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Таким чином, з огляду на те, що позивача ОСОБА_3 визнано невинуватим по обвинуваченню у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною першою статті 366, частиною п'ятою статті 191 КК України, та виправдано у зв'язку з відсутністю у його діях складу кримінального правопорушення, а кримінальне провадження щодо нього закрито, тому він має право на відшкодування завданої йому моральної шкоди за рахунок держави.

Місцевим судом встановлено, що ОСОБА_3 перебував під слідством з моменту оголошення підозри правоохоронними органами (07 червня 2013 року) до моменту набрання законної сили вироком суду, яким його було виправдано (22 лютого 2017 року), що становить 44 місяці та 15 календарних днів, впродовж яких він був незаконно притягнутий до кримінальної відповідальності.

Статтею 4 Закону визначено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди проводиться у разі, коли незаконні дії органів досудового розслідування, прокуратури, суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок, бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Відповідно до пункту 5 статті 3 вказаного Закону громадянинові відшкодовується моральна шкода у наведених в статті 1 цього Закону випадках.

Згідно з частинами другою, третьою статті 13 цього Закону розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тобто, законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом з урахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Викладене дає підстави для висновку, що у випадку, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати доходів громадян, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду справи. При цьому визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування.

Відповідно до пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1 600 грн.

Проте відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачу, не є його посадовим окладом, заробітною платою чи іншою виплатою, а тому підстави для застосування пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року до спірних правовідносин відсутні.

Наведене спростовує доводи відповідача про те, що судом при ухваленні рішення не враховано розрахункову величину при визначенні моральної шкоди виходячи із прожиткового мінімуму в 1 600 грн.

Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Задовольняючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством та судом, суд першої інстанції правильно застосував положення частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та визначив, що розмір відшкодування моральної шкоди, із розрахунку мінімальної заробітної плати у розмірі 3 723 грн за 44 повних місяці перебування позивача під слідством та судом, не може бути меншим 163 812 грн (3 723 грн - мінімальна заробітна плата х 44 місяці перебування позивача під слідством та судом).

Такий висновок суду першої інстанції відповідає правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 04 червня 2018 року у справі № 489/2492/17, від 13 червня 2018 року у справі № 464/6863/16, від 21 червня 2018 року у справі № 205/119/17, від 25 липня 2018 року у справі № 607/14493/16-ц, від 19 вересня 2018 року у справі № 534/955/17, а також правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 19 грудня 2018 року у справі № 214/5262/15-ц.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 9 постанови від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Суд першої інстанції визначивши, що за 44 місяці перебування позивача під слідством та судом розмір відшкодування йому моральної шкоди становить 163 812 грн, також врахував обсяг заподіяної позивачу шкоди, глибину та тривалість моральних страждань, що призвело до порушення нормальних життєвих зв'язків, тому з урахуванням засад розумності та справедливості, обґрунтовано визначив остаточний розмір відшкодування моральної шкоди в 163 812 грн.

На підставі наведеного, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що ухвалене місцевим судом рішення про задоволення позову ОСОБА_3 відповідає вимогам закону.

Суд в даному випадку правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

У своїх доводах апеляційної скарги Державна казначейська служби України посилалась на те, що право на відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду дає лише встановлена незаконність дій посадових осіб вказаного органу, а позивачем будь-які процесуальні дії органів досудового розслідування та прокуратури щодо нього не оскаржувалися та незаконними не визнавалися. Позивачем не доведено факту наявності правових підстав для відшкодування шкоди, визначених статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Однак такі доводи колегією суддів до уваги не приймаються.

Аналізуючи наведені вище положення законодавства, можна дійти висновку, що незаконність перебування особи під слідством і судом за правилом статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» свідчить постановлення виправдувального вироку, або встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду факту незаконних дій органів досудового розслідування та прокуратури в ході здійснення кримінального провадження, або закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Оскільки у розглядуваному випадку мало місце постановлення виправдувального вироку відносно позивача ОСОБА_3 по обвинуваченню у вчиненні злочинів, передбачених частиною першою статті 366, частиною п'ятою статті 191 КК України, у зв'язку з відсутністю у його діях складу кримінального правопорушення, тому відповідно до положень вказаного Закону на цій підставі у позивача виникло право на відшкодування шкоди і у останнього в розглядуваному випадку відсутній обов'язок доводити незаконність дій органів досудового слідства та прокуратури.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не містять підстав для скасування оскаржуваного рішення суду, а є власним суб'єктивним тлумаченням норм права та обставин справи, яким суд дав відповідну правову оцінку.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Волинський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача Державної казначейської служби України залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 грудня 2018 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді: