ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

13 березня 2019 року

м. Харків

справа № 644/4844/18

провадження № 22-ц/818/1527/19

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого - Пилипчук Н.П.,

суддів колегії - Маміної О.В., Бровченка І.О.,

за участю секретаря - Плахотнікової І.О.

учасники справи:

позивач : ОСОБА_3,

відповідач: ОСОБА_4,

третя особа: Харківська міська рада,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, третя особа: Харківська міська рада, з апеляційною скаргою Харківської міської ради на заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова, постановлене 04 грудня 2018 року, в складі судді Бугери О.В., в залі суду в місті Харків,

В С Т А Н О В И В :

У липні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою, що розташована за адресою АДРЕСА_1.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги посилався на те, що квартира є неприватизованою, видана була йому та його матері ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 року мати померла. В квартирі також зареєстрований відповідач, який є його сином. В квартирі син не проживає з 2006 року, особистих речей в квартирі немає, до квартири він не з'являється, обов'язки по утриманню квартири не несе, тобто втратив інтерес до квартири. Оскільки значно зросла вартість комунальних послуг, вимушений звернутись до суду із відповідним позовом, перешкод у користуванні квартирою він не чинив.

Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 04 грудня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено. Визнано ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1. Вирішено питання щодо судових витрат.

В апеляційній скарзі Харківська міська рада просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу апелянт вказує на порушення судом норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права. Вважає, що предметом доказування у даній справі є факт не проживання відповідача у спірній квартирі більше ніж шість місяців без поважних причин. Вказана обставина не підтверджена жодними письмовими доказами, а ґрунтується лише на поясненні позивача та показаннях свідків. Також зазначає, що позивач посилається на акт про непроживання особи за місцем реєстрації від 14.06.2018 року, проте відсутні відомості, що вказаний акт посвідчений належним чином балансоутримувачем будинку.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга Харківської міської ради підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач ОСОБА_4 зареєстрований в квартирі за адресою: АДРЕСА_1, про що свідчить інформаційна довідка з Реєстру територіальної громади м. Харкова. Позивач ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрований за адресою АДРЕСА_1, з 13.01.1988 року, про що свідчить копія його паспорту.

Відповідно до копії ордеру № НОМЕР_1 квартира за адресою: АДРЕСА_1, видана ОСОБА_5 на склад родини ОСОБА_5 головний наймач, ОСОБА_3 - син наймача. За даними КП «Жилкомсервіс» квартира є неприватизованою.

Позивач ОСОБА_3 є сином ОСОБА_5, що підтверджується копією свідоцтва про народження. ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року, про що свідчить копія свідоцтва про смерть.

Відповідно до акту про непроживання особи за місцем реєстрації від 14.06.2018 року зазначено, що ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 починаючи з березня 2006 року не проживає фактично, його особисті речі в квартирі відсутні. Акт підписаний ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, мешканцями будинку.

Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Відповідно до ст. 6 Житлового кодексу Української РСР, жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків.

Згідно з частиною четвертої статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно зі ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, у якому фізична особа проживає постійно або тимчасово.

Статтею 64 ЖК України передбачено, що члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення.

Відповідно до положень ч.1 та ч.2 ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Відповідно до ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов'язання вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999).

При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності, та враховувати принцип пропорційності втручання у право на повагу до житла, гарантоване пунктом 1 статті 8 Конвенції про права людини 1950 року.

Як роз'яснено у пунктах 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а обов'язок надання доказів покладається на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Матеріали справи не місять належних та допустимих доказів того, що відповідач ОСОБА_4 без поважних причин більше ніж півроку не проживає за адресою: АДРЕСА_1.

Позивач наполягає на тому, що його син, відповідач у справі не проживає у спірній квартирі з 2006 року. На підтвердження цього надав акт про не проживання особи за місцем реєстрації від 14.06.2018 року.

Між тим, належність підписів особам, від яких підписано цей акт не підтверджено, акт балансоутримувачем будинку не підписано, особи, що підписали акт у якості свідків не допитані.

За таких обставин, зазначений акт не можна вважати належним та допустимим доказом обставин, на які посилається позивач.

Крім того, матеріали справи містять відповідь КНП «Міська поліклініка № 18», із змісту якої вбачається, що в 2015 році зафіксовані звернення ОСОБА_4 за медичною допомогою: 06.05.2015 р. та 08.05.2015 р. (а.с. 34), в той час, як позивач вказує, що ОСОБА_4 не проживав у спірній квартирі з 2015 року.

Вказана довідка не є безумовним доказом факту непроживання відповідача за місцем його реєстрації.

Допитані у судовому засіданні суду першої інстанції свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 пояснили, що відповідача у квартирі позивача не бачили, речі ОСОБА_4 там відсутні.

Показання цих свідків не є беззаперечними доказами, на яких може ґрунтуватися рішення суду, оскільки зазначені особи не можуть бути достовірно обізнані щодо факту постійного непроживання відповідача у квартирі. Причини непроживання ОСОБА_4 свідки суду не повідомили.

Показання цих свідків необхідно оцінювати у сукупності з іншими доказами, які повинні бути надані позивачем.

Жодного доказу, який би об'єктивно свідчив про непроживання відповідача у вищезазначеній квартирі більше ніж півроку без поважних причин, позивачем суду не надано.

Матеріали справи не містять інформацію про причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю/або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 371, 374, п. 4 ч. 3 ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Харківської міської ради задовольнити.

Заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 04 грудня 2018 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, третя особа: Харківська міська рада відмовити.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий - Н.П. Пилипчук

Судді - І.О. Бровченко

О.В. Маміна