Житомирський апеляційний суд
Категорія 54 Доповідач Миніч Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2019 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого судді: Миніч Т.І.

суддів: Трояновської Г.С.,

Павицької Т.М.

секретаря

судового засідання Ковальської Я.В.

з участю сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу Житомирського обласного спеціалізованого ремонтно-будівельного підприємства протипожежних робіт Добровільного пожежного товариства України

на рішення Богунського районного суду м.Житомира від 02 липня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Слюсарчук Н.Ф.

у цивільній справі №295/13443/16-ц за позовом ОСОБА_1 до Житомирського обласного спеціалізованого ремонтно-будівельного підприємства протипожежних робіт Добровільного пожежного товариства України про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

в с т а н о в и в:

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом. З урахуванням уточнень позову просив ухвалити рішення, яким стягнути з Житомирського обласного спеціалізованого ремонтно-будівельного підприємства протипожежних робіт Добровільного товариства України на свою користь 137 277,80 грн. середньої заробітної плати за час затримки розрахунку та 10 000 грн. моральної шкоди. В обґрунтування заявлених вимог зазначав, що в період із 05.05.2004 року по 31.03.2009 року він обіймав посаду директора Житомирського обласного спеціалізованого ремонтно-будівельного підприємства протипожежних робіт Добровільного пожежного товариства України. Підставою звільнення з роботи було закінчення терміну дії контракту. Позивач зазначає, що на день звільнення 31.03.2009 року він був на лікарняному. Належні йому від роботодавця кошти виплачені не були, а тому вважав, що існувала заборгованість по заробітній платі, яка була підтверджена рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 17.07.2018 року.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 02 липня 2019 року позов задоволено.

Стягнуто з Житомирського обласного спеціалізованого ремонтно-будівельного підприємства протипожежних робіт Добровільного товариства України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 169 425 грн. без врахування податків та обов`язкових платежів та стягнуто на користь держави судовий збір в сумі 1 694,25 грн.

У поданій апеляційній скарзі Житомирське обласне спеціалізоване ремонтно-будівельне підприємство протипожежних робіт Добровільного пожежного товариства України просить зазначене рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. На думку апелянта, рішення суду першої інстанції постановлене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Апелянт вважає, що суд першої інстанції протиправно стягнув з відповідача середній заробіток, починаючи з 01.04.2009 р. по 22.09.2016 р. Зважаючи на наявність спору щодо розміру виплат, належних позивачеві, набрання законної сили рішенням суду про стягнення таких сум лише 17.08.2018 р. і фактично їх сплати ще 22.09.2016 р.,- підстав для стягнення середнього заробітку за весь час затримки не було, оскільки затримка при розрахунку відсутня. Також вказує, що розмір стягнутої з відповідача суми є надмірним та не відповідає вимогам розумності і справедливості, принципу співмірності розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні із розміром належним ОСОБА_1 сум. Крім того, на думку апелянта, позивач недобросовісно користується своїми правами та пред`явив позов про стягнення належних йому виплат лише у 2016 році,- через 7 років після звільнення, що і зумовило такий великий розмір стягнутих з відповідача сум.

Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що з 29.03.2004 року ОСОБА_1 призначений виконуючим обов`язки директора Житомирського обласного спеціалізованого ремонтно-будівельного підприємства протипожежних робіт Добровільного пожежного товариства України.

06.05.2004 року ОСОБА_1 призначений за контрактом на посаду директора Житомирського обласного спеціалізованого ремонтно-будівельного підприємства протипожежних робіт Добровільного пожежного товариства України.

31.03.2009 року ОСОБА_1 на підставі наказу Добровільного пожежного товариства України №12-к від 26.03.2009 року звільнений з посади директора Житомирського обласного спеціалізованого ремонтно-будівельного підприємства протипожежних робіт Добровільного пожежного товариства України у зв`язку із закінченням терміну дії контракту, згідно п.2 ст. 36 КЗпП України.

Зі змісту зазначеного наказу вбачається, що ОСОБА_1 належить до виплати компенсація за 60 днів невикористаної відпустки: 30 днів за період роботи з 29.03.2007 року по 28.03.2008 року та 30 днів за період роботи з 29.03.2008 року по 28.03.2009 року.

Рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 17.07.2018 року №295/4418/16-ц стягнуто з Житомирського обласного спеціалізованого ремонтно-будівельного підприємства протипожежних робіт Добровільного пожежного товариства України на користь ОСОБА_1 заборгованість в розмірі: 2940,80 грн. - компенсації за невикористані щорічні відпустки та 259,40 грн. - допомоги, пов`язаної з тимчасовою втратою працездатності (а.с.47-50)

Дані кошти були виплачені ОСОБА_1 22.09.2016 року Богунським відділом державної виконавчої служби у зв`язку з виконанням виконавчого листа №295/4418/16-ц виданого 05.07.2016 року Богунським районним судом на підставі попереднього заочного рішення Богунського районного суду м.Житомира від 23.05.2016 року, яке в подальшому було скасоване(а.с.7-8).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що за весь період затримки розрахунку при звільненні підлягає стягненню середній заробіток позивача.

Проте, погодитись в повній мірі з висновками суду неможливо.

Так, статтею 43 Конституції передбачено право кожної людини на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обов`язки, в рівній мірі кореспондується обов`язок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати труд працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату.

Відповідно до ст.47 Кодексу Законів про працю України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Згідно з частиною першою статті 116 Кодексу Законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно ст.117 Кодексу Законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначенні в статті 116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до ч.1 ст.2, ч.2 ст.10 Конвенції про захист заробітної плати від 01.07.1949 року №95, прийнятої Генеральною конференцією Міжнародної організації праці, яка застосовується до всіх осіб, яким виплачується або повинна виплачуватися заробітна плата, заробітна плата повинна охоронятися від арештів і передачі в такій мірі, в якій це вважається потрібним для утримання працівника і його сім`ї.

Частиною п`ятою статті 97 Кодексу Законів про працю України встановлено, що оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці.

Частиною шостою статті 24 Закону України "Про оплату праці" передбачено, що своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості.

Отже, держава гарантує та захищає законом право громадянина на своєчасне одержання винагороди за працю. Своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

В даному випадку матеріали справи свідчать про те, що судовим рішенням визнано наявність заборгованості при звільненні позивача в загальній сумі 3200,2 грн., в тому числі: 2940,80 грн. - компенсації за невикористані щорічні відпустки та 259,40 грн. - допомоги, пов`язаної з тимчасовою втратою працездатності (а.с.47-50).

В день звільнення позивач не працював, оскільки перебував на лікарняному. Зазначені обставини жодною із сторін не заперечуються.

У зв`язку з цим застосуванню підлягають положення ст.116 КЗпП, що належні звільненому працівникові суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення ним вимоги про розрахунок.

Із наданих позивачем доказів на підтвердження цієї обставини слідує, що заяву про виплату належних йому сум при звільненні відповідач отримав рекомендованою поштою 26 березня 2010 року.

Отже, початок перебігу періоду затримки розрахунку при звільненні слід обчислювати з 27 березня 2010 року.

Цей період закінчується 22.09.2016 року в день виплати позивачеві належних йому коштів.

Середньоденна заробітна плата позивача, обрахована відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, становить 66,18 грн. (1419,47 грн.(зарплата за січень)+1227,66грн. (зарплата за лютий): 40 робочих днів).

Середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, що складає 1635 днів, буде становити 108204 грн.30 коп.(66,18х1635).

Разом з тим, вирішуючи питання про стягнення зазначеної компенсації в повному обсязі, суд першої інстанції не врахував наступного.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (частина перша статті 117 КЗпП України).

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в статті 117 КЗпП України відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

У разі непроведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.

Зазначене відповідає правовому висновку Верховного Суду України, викладеному у постановах від 23 грудня 2015 року у справі № 6-837цс15, від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16.

Таким чином, застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правом суду, але виключно при існуванні таких умов: наявність чи виникнення спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплат працівникові сум за трудовим договором на день звільнення, або коли вони (ці суми) повинні бути сплачені роботодавцем та прийняття судом відповідного рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні (цих) сум. При цьому, принцип співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні полягає у пропорційності частки суми, на яку той мав право (задоволеної судом або визнаної позивачем), порівняно саме із середнім заробітком.

Так, в даному випадку матеріали справи свідчать про те, що між сторонами існував спір з приводу розміру належних позивачеві сум при звільненні. Ці обставини підтверджуються копіями рішення Богунського райсуду м.Житомира від 17 грудня 2010 року та ухвали апеляційного суду Житомирської області від 23 березня 2011 року (а.с.79-82).

Зокрема, зміст судового рішення апеляційної інстанції свідчить про те, що позивач заявляв про належність йому на день звільнення 59739,6 грн. (а.с.82). Проте така вимога була визнана судом безпідставною.

Задоволена рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 17.07.2018 року заборгованість на день звільнення позивача, визначена у розмірі 3200,2 грн. Зазначена сума від оспорюваної раніше позивачем заборгованості становить 5% (3200,2:59739,6х100), тобто, не може вважатися істотною.

Отже, із врахуванням наведеного слід застосувати принцип пропорційності та зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача до величини, що відповідає 5% від нарахованої суми. Зазначений розмір буде становити 5410 грн.22 коп.

У зв`язку з цим, відповідно до положень ст.141 ЦПК підлягає зменшенню і розмір стягнутого судового збору.

За наведених обставин та відповідно до вимог п.1 ч.1 ст.376 ЦПК оскаржуване рішення підлягає зміні.

Керуючись ст.ст.258,259,367,374,376,381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Житомирського обласного спеціалізованого ремонтно-будівельного підприємства протипожежних робіт Добровільного пожежного товариства України задоволити частково.

Рішення Богунського районного суду м.Житомира від 02 липня 2019 року змінити.

Зменшити розмір стягнутого на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 169425 грн. до 5410,22 грн. та судового збору на користь держави з 1694,25 грн. до 114,7 грн.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий: Судді:

Повни текст постанови складений 18.10.2019 року.