УХВАЛА

16 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 209/5477/13-ц

провадження № 61-27184св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О.,

суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Стрільчука В. А.

учасники справи:

позивач - Прокурор Дніпровського району міста Дніпродзержинська в інтересах держави в особі Кам`янської міської ради Дніпропетровської області,
відповідач- ОСОБА_2

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 15 червня 2015 року у складі судді Шендрика К. Л. і рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 січня 2017 року у складі колегії суддів: Демченко Е. Л., Куценко Т. Р., Максюти Ж. І.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2013 року прокурор Дніпровського району м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області, діючи в інтересах держави в особі Дніпродзержинської міської ради Дніпропетровської області, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення на користь Дніпродзержинської міської ради заподіяних їй збитків у вигляді упущеної вигоди в розмірі 176 477,76 грн.

Позов мотивований тим, що перевіркою, проведеною прокуратурою Дніпровського району м. Дніпродзержинська, встановлено, що відповідач користується земельною ділянкою без оформлення правовстановлюючих документів на неї.

За договором купівлі-продажу від 10 червня 2009 року ОСОБА_2 придбано у Відкритого акціонерного товариства «Будівельні матеріали та будівництво» (далі - ВАТ «Будівельні матеріали та будівництво») у приватну власність комплекс виробничо-побутових приміщень, розташований на АДРЕСА_1 , загальною площею земельної ділянки 1,3814 га.

Відповідно до пункту 7 рішення Дніпродзержинської міської ради від 30 липня 2009 року №727-40/V, у зв`язку з відчуженням ВАТ «Будівельні матеріали та будівництво» нерухомого майна, вилучено з користування у останнього земельну ділянку площею 1,3814 га на АДРЕСА_1 та зобов`язано ОСОБА_2 оформити документи на землекористування.

10 листопада 2010 року ОСОБА_2 до управління земельних відносин міської ради надані пояснення щодо того, що ним замовлено в землевпорядній організації розроблення технічної документації із землеустрою та заявлено клопотання встановити строк оформлення договірної документації про право користування земельною ділянкою до березня 2011 року.

Станом на 23 серпня 2013 року відповідач право користування земельною ділянкою не оформив, що обмежує право власника розпоряджатися нею, використовувати її за цільовим призначенням та отримувати плату, чим завдаються збитки у вигляді упущеної вигоди - неодержання плати за користування цією ділянкою.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 15 червня 2015 року позов прокурора Дніпровського району міста Дніпродзержинська в інтересах держави в особі Дніпродзержинської (Кам`янської) міської ради до ОСОБА_2 про відшкодування збитків задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 заподіяні збитки у вигляді упущеної вигоди в розмірі 19 383,92 грн.

Справа переглядалася неодноразово.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 січня 2017 року апеляційну скаргу Кам`янської міської ради Дніпропетровської області задоволено, рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 15 червня 2015 року скасовано, позов прокурора Дніпровського району м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Кам`янської міської ради Дніпропетровської області до ОСОБА_2 про відшкодування збитків задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь Кам`янської міської ради Дніпропетровської області неодержаний дохід у розмірі 176 477,76 грн.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У березні 2017 року ОСОБА_2 , не погодившись з рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 15 червня 2015 року і рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 січня 2017 року,подав касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (далі - ВССУ), в якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення та постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідач не використовує земельну ділянку у тому розмірі, який брався для розрахунку збитків, що підтверджують письмові докази, наявні у матеріалах справи. Позивач обрав неправильний спосіб захисту своїх прав. У даному випадку у міської ради відсутні збитки у вигляді упущеної вигоди. Недоведена наявність упущеної вимоги та її розмір. Позивач розраховує не упущену вимогу, а орендну плату за неіснуючим договором оренди, що суперечить чинному законодавству. Також відповідач зауважує на неповідомлення його про судовий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою ВССУ від 26 травня 2017 року відкритокасаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 15 червня 2015 року і рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 січня 2017 року.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

11 травня 2018 року справу № 209/5477/13-ц і матеріали касаційного провадження ВССУ передано до Верховного Суду.

25 вересня 2019 року ухвалою Верховного Суду справу призначено до судового розгляду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 415 ЦПК України передбачено, що процедурні питання, пов`язані з рухом справи, клопотання та заяви учасників справи, питання про відкладення розгляду справи, оголошення перерви, зупинення провадження у справі, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, вирішуються судом касаційної інстанції шляхом постановлення ухвал в порядку, визначеному цим Кодексом для постановлення ухвал суду першої інстанції.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про необхідність зупинення касаційного провадження у даній справі.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

08 липня 2019 року Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду передав справу № 917/1739/17 на розгляд Судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у зв`язку з необхідністю відступити від висновку щодо можливості самостійного застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, викладеного у постановах Судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, зокрема, від 21 травня 2019 року у справі № 924/552/18, від 14 січня 2019 року у справі № 912/1188/17, від 21 січня 2019 року у справі № 902/794/17, від 06 лютого 2019 року у справі № 922/587/18.

18 вересня 2019 року Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду ухвалою Судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин і права власності передав справу № 917/1739/17 на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Ухвала про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду мотивована тим, що у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 686/18993/17-ц (провадження № 61-48870св18), яку прийнято щодо подібних правовідносин, зроблено висновок про те, що суд, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх і застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Крім того, у постановах Верховного Суду України від 09 листопада 2016 року у справі № 922/210/15, від 18 травня 2016 року у справі № 922/51/15 і № 922/228/15, предметом спору у яких було стягнення на підставі статті 1214 Цивільного кодексу України коштів, отриманих від використання земельної ділянки без оформлення правовстановлюючих документів на неї, також застосовано подібний підхід та вказано, що суд, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Проте Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду під час розгляду справи № 917/1739/17 не погодився з вказаними висновками Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду та Верховного Суду України щодо можливості самостійного застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

У той же час, Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду погодився з правовою позицією, викладеною у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 03 червня 2019 року у справі № 712/3273/18, в якій зазначено, що встановивши відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин приписів чинного законодавства України про відшкодування шкоди (збитків) власнику земельної ділянки та обрання позивачем неправильного способу захисту порушеного права (у вигляді відшкодування збитків, а не стягнення коштів у зв`язку з їх збереженням без достатньої правової підстави), апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про скасування рішення суду першої інстанції та відмову у позові.

Оскільки Касаційний господарський суду у складі Верховного Суду висловив намір відступити від висновку щодо можливості самостійного застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (у тому випадку, якщо це призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту), що викладений у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 686/18993/17-ц (провадження № 61-48870св18), а також подібних висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 09 листопада 2016 року у справі № 922/210/15, від 18 травня 2016 року у справах № 922/51/15 і № 922/228/15, справа № 917/1739/17 підлягає розгляду Великою Палатою Верховного Суду.

02 жовтня 2019 року ухвалою Великої Палати Верховного Суду прийнято до розгляду справу № 917/1739/17 за касаційною скаргою Кременчуцької міської ради Полтавської області на постанову Східного апеляційного господарського суду від 25 березня 2019 року та рішення Господарського суду Полтавської області від 11 грудня 2017 року.

Європейський суд з прав людини вказав, що термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом». У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. Фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Суд повторює, що у деяких випадках він визнавав, що найвищий судовий орган, уповноважений тлумачити закон, міг ухвалювати рішення, яке не було чітко визначено законом. Таке застосування закону, однак, мало винятковий характер, і зазначений суд надав чіткі й вірогідні підстави для такого виняткового відступу від застосування своїх визначених повноважень (SOKURENKO AND STRYGUN v. UKRAINE, № 29458/04 і № 29465/04, § 23, 24, 27, ЄСПЛ, від 20 липня 2006 року).

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдине застосування законів поліпшує громадське прийняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень.

Вбачається, що оскаржуване судове рішення у цій справі та оскаржувані рішення, які передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду, постановлені у подібних правовідносинах.

За змістом пункту десятого частини першої статті 252 ЦПК України суд може з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (у іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.

Виходячи з викладеного, суд вважає за необхідне зупинити касаційне провадження у даній справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 917/1739/17.

Керуючись статтями 252, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Зупинити касаційне провадження у справі № 209/5477/13-ц позовом прокурора Дніпровського району міста Дніпродзержинська в інтересах держави в особі Дніпродзержинської (Кам`янської) міської ради до ОСОБА_2 про відшкодування збитків за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 15 червня 2015 року і рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 січня 2017 року до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 917/1739/17.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. О. Кузнєцов
Судді:В. С. Жданова В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко В. А. Стрільчук