Житомирський апеляційний суд
Категорія 30 Доповідач Талько О. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2019 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої - судді Талько О.Б.

суддів: Коломієць О.С., Шевчук А.М.,

за участю секретаря Кравчук Л.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №296/11328/18 за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Управління Державної казначейської служби України у м. Житомирі Житомирської області, третя особа - Житомирське об'єднане управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, про відшкодування шкоди, за апеляційною скаргою Управління Державної казначейської служби України у м. Житомирі Житомирської області на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 17 грудня 2018 року, ухвалене суддею Маслак В.П.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому зазначила, що із 16 грудня 2016 року перебуває на обліку у Житомирському об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України в Житомирській області та отримує щомісячне довічне грошове утримання як суддя у відставці, яке призначене у розмірі 90 відсотків від заробітної плати (суддівської винагороди).

На підставі підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового Кодексу України протягом періоду із грудня 2016 року й по лютий 2018 року включно із щомісячного довічного грошового утримання здійснювалось відрахування податку з доходів фізичних осіб у розмірі 40687 грн. 90 коп., а також 3390 грн. 66 коп. військового збору.

Рішенням Конституційного Суду України від 27 лютого 2018 року вищезазначені положення Податкового Кодексу України визнані неконституційними.

Позивач, вважаючи, що у зв'язку з визнанням даного закону неконституційним, вона має право на відшкодування збитків, заподіяних державою, просила стягнути на свою користь з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України 44078 грн. 56 коп.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 17 грудня 2018 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України 44078 грн. 56 коп. шкоди, завданої законом, який визнаний неконституційним.

В апеляційній скарзі управління Державної казначейської служби України у м. Житомирі Житомирської області, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Зокрема, зазначає, що не є належним відповідачем у даній справі, оскільки не перебуває у будь-яких цивільно-правових відносинах із позивачем, відтак не має жодних зобов'язань перед нею.

Виконуючи надані законодавством повноваження, управління ДКС України у м. Житомирі Житомирської області не спричинило позивачеві матеріальну шкоду, отже висновок суду про наявність підстав для задоволення позову є безпідставним.

Також звертає увагу суду на ту обставину, що управління не наділене повноваженнями представляти інтереси Держави Україна у суспільних правовідносинах.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив до суду.

В судовому засіданні представник управління Державної казначейської служби України у м. Житомирі Житомирської області підтримала апеляційну скаргу, пояснивши, що відрахування із довічного утримання здійснювалось органами Пенсійного фонду України. Та обставина, що в подальшому закон, на підставі якого здійснювались ці відрахування, визнаний неконституційним, жодним чином не покладає на управління ДКС у м. Житомирі обов'язку відшкодовувати збитки.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення представника управління ДКС України у м. Житомирі Житомирської області, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в Житомирському обласному об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України в Житомирській області.

Досліджена судом довідка, видана Житомирським обласним об'єднаним управлінням ПФУ в Житомирській області 5 листопада 2018 року за №13661/03.2, свідчить про те, що за період із 16 грудня 2016 року по 28 лютого 2018 року на щомісячне грошове утримання ОСОБА_1 здійснювалось нарахування податку з доходів фізичних осіб та військового збору. Суми утриманого податку за казаний період становить 40687 грн.90 коп., а військового збору - 3390 грн. 66 коп. ( а.с.4).

Зазначені суми були утримані на підставі абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового Кодексу України, згідно з яким до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника включаються суми пенсій ( включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність ( у розрахунку на місяць), встановленого на 1 січня звітного податкового року,- частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких Верховною радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати.

Пункт 164.2 статті 164 Податкового Кодексу доповнено підпунктом 164.2.19 згідно із Законом України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27 березня 2014 року.

Рішенням Конституційного Суду України від 27 лютого 2018 року №1-р/2018 положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового Кодексу України визнано такими, що не відповідають Конституції України.

При цьому, Конституційний Суд України виходив з того, що оподаткування пенсій, починаючи від певної суми ( більше десяти розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, у розрахунку на місяць), є порушенням конституційного принципу рівності за ознакою майнового стану.

Також Конституційний Суд України дійшов висновку, що передбачене оспорюваним положенням Кодексу оподаткування щомісячного довічного грошового утримання суддів зменшує його розмір та знижує досягнутий рівень гарантій незалежності суддів.

Окрім того, Конституційний Суд України зазначив, що, гарантуючи незалежність суддів, держава зобов'язується її забезпечити, зокрема, через матеріальний і соціальний захист, що включає гарантію виплати щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці.

У Рішенні від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005 Конституційний Суд України охарактеризував щомісячне довічне грошове утримання як особливу форму соціального забезпечення суддів, зміст якої полягає у гарантованій державою щомісячній звільненій від сплати податків грошовій виплаті, що слугує забезпеченню належного матеріального утримання суддів, у тому числі після звільнення від виконання обов'язків судді; щомісячне довічне грошове утримання судді у встановленому розмірі спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага; особливість щомісячного довічного грошового утримання полягає у правовому регулюванні, а також у джерелах його фінансування ( абзаци п'ятий, шостий, сьомий пункту 7 мотивувальної частини Рішення).

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції обґрунтовано застосував до спірних правовідносин положення ст.ст. 56,152 Конституції України та ч.1, п.2 ч.2 ст.22 ЦК України, а також ст. 1175 ЦК України.

Так, згідно зі ст.152 Конституції України закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України. Закони та інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. Матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

Статтею 56 Конституції України передбачене право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх службових повноважень.

За правилами ст.1175 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів.

Частиною 1 ст.22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

У п.2 ч.2 ст.22 ЦК України зазначено, що збитками, зокрема, є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Враховуючи ту обставину, що положення Податкового Кодексу України, на підставі яких із щомісячного довічного утримання ОСОБА_1 здійснювались утримання коштів, визнані неконституційними, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що порушене право позивача підлягає захисту шляхом стягнення коштів у розмірі 44078 грн. 56 коп., які не були отримані нею протягом періоду із 16 грудня 2016 року по 28 лютого 2018 року.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що управління Державної казначейської служби України у м. Житомирі Житомирської області є неналежним відповідачем.

Відповідно до ст. 1175 ЦК України обов'язок відшкодувати шкоду, завдану внаслідок прийняття органом державної влади нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним, покладається на державу.

Згідно з положеннями ч.2 ст. ст.48 ЦПК України держава може виступати стороною у цивільному процесі.

Проте держава є особливим суб'єктом цивільного судочинства, оскільки не може здійснювати в суді свої права безпосередньо.

За правилами ст.170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Відповідно до підпункту 2 пункту 35 Порядку виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого Постановою КМУ від 3 серпня 2011 року №845, казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконного прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень.

Пунктом 9 Положення про Державну казначейську службу, затвердженого Постановою КМУ від 15 квітня 2015 року №215, передбачено, що казначейство здійснює свої повноваження безпосередньо або через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Таким чином, територіальний орган Державної казначейської служби України є уповноваженим державою органом, що здійснює списання коштів державного бюджету на виконання судових рішень про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади.

З огляду на вищезазначене, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 259,268,367,368,374,375,381-384 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління Державної казначейської служби України у м. Житомирі Житомирської області залишити без задоволення, а рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 17 грудня 2018 року,- без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді:

Повний текст постанови складений 25 березня 2019 року