ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3274/19 Справа № 185/8951/18 Суддя у 1-й інстанції - Юдіна С. Г. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2019 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Куценко Т.Р.,

суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

за участю секретаря - Синенка Є.А.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу

ОСОБА_1,

на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 у жовтні 2018 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 в якому просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання їх спільної дитини, яка продовжує навчання /а.с.1-3/.

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що вона перебувала з відповідачем у шлюбі, від якого мають повнолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. На даний час дитина продовжує навчання у Павлоградському коледжі НТУ «ДП» зі спеціальності «Гірництво» на контрактній формі навчання тому потребує допомоги від батьків. Відповідач добровільно грошової допомоги не надає. Вважає, що при сплаті відповідачем аліментів в розмірі 1/3 частини від усіх видів доходу відповідача на утримання сина на час навчання буде забезпечене виконання відповідачем обов'язку по утриманню дитини та рівність по його утриманню.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 листопада 2018 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнути з ОСОБА_1 аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання повнолітньої дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, на час навчання, але не більше ніж до 23 років, починаючи з 18 жовтня 2018 року та до закінчення навчання, тобто до 30 червня 2022 року. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат /а.с.50-51/.

Не погоджуючись з вказаним рішенням відповідач, подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду змінити в частині визначення розміру стягнутих аліментів зменшивши його з 1/6 до 1/10 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, посилаючись на те, що даний розмір аліментів покриває вартість навчання та часткове компенсує витрати на утримання спільної дитини, також урівнює участь обох батьків в його утриманні /а.с.55-56/.

ОСОБА_2 надала відзив на апеляційну скаргу в якому вказує, що вона є необгрунтованою та не підлягає задоволенню.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 листопада 2018 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі пункту 1 частини 4 статті 274 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

Статтями 12, 81 ЦПК України, встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що з 28 серпня 1999 року по 09 липня 2015 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають двох дітей: неповнолітню дочку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 та повнолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 /а.с. 7-9/.

17 лютого 2017 року рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області з відповідача були стягнуті аліменти на користь позивача на утримання двох дітей в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, починаючи з 11 січня 2017 року до досягнення повноліття ОСОБА_3

Відповідно до довідки голови ОСББ «Челюскінцев, 14» ОСОБА_3, проживає за адресою : АДРЕСА_1 з 2015 року /а.с. 13/. Тобто, спільна дитина проживає разом з матір'ю та знаходиться на її утриманні.

На даний час ОСОБА_3 є студентом першого курсу денної форми навчання Павлоградського коледжу Національного технічного університету «Дніпровська політехніка» зі спеціальності «Гірництво». Навчання з 01 вересня 2018 року по 30 червня 2022 року /а.с. 12/.

Відповідно до договору № 355 від 03 серпня 2018 року вартість навчання ОСОБА_3 становить 12 407,00 грн. на рік. Загальна вартість освітньої послуги за весь строк навчання становить 49 628,00 грн.

Задовольняючи частково позов та визначаючи розмір стягнутих аліментів на утримання спільної повнолітньої дитини, суд першої інстанції виходив саме з того, що відповідач є працездатним, працює і отримує регулярний дохід, хронічними захворюваннями не страждає. Повнолітній син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, навчається у коледжі на контрактній основі, інших доходів не має. Знаходиться на утриманні позивача, відповідач допомогу на утримання сина не надає, а тому, враховуючи матеріальний стан батька районний суд прийшов до висновку про необхідність стягнення із відповідача аліментів на користь позивача на утримання повнолітнього сина, в розмірі 1/6 частини всіх видів його заробітку (доходу), на час навчання, щомісячно, починаючи з дня подачі позову до суду, тобто з 18 жовтня 2018 року та до закінчення навчання, а саме 30 червня 2022 року, оскільки відповідач, будучи, батьком дитини зобов'язаний її матеріально утримувати.

Колегія суддів у повній мірі погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Проте, колегія суддів не погоджується з доводами апелянта, що суд першої інстанції не врахував, що на утриманні відповідача також знаходяться непрацездатна дружина та її дитина, а тому вважає, що є підстави для зменшення розміру аліментів до 1/10 частини всіх видів його заробітку (доходу), що в свою чергу покриває вартість навчання сина та частково компенсує витрати на його утримання.

Відповідно до ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка є частиною національного законодавства України, батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини ООН від 20 листопада 1989 року, яку було ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, та яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно ст. 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.

Право на утримання припиняється у разі припинення навчання.

Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року №3 обов'язок батьків утримувати повнолітню дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

При визначенні розміру аліментів з одного з батьків, суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

Відповідно до змісту вказаних норм, для стягнення аліментів на повнолітніх дочку, сина необхідно, щоб: а) їм виповнилося 18 років; б) вони продовжували навчання; в) їм було менше 23 років; г) вони потребували матеріальної допомоги; д) батько, мати відповідно до свого матеріального, сімейного стану та стану здоров'я були спроможні надавати таку допомогу.

При визначенні розміру аліментів на повнолітню дитину з одного із батьків суд повинен взяти до уваги можливість надання утримання і другим із батьків, врахувати стан здоров'я та матеріальне становище як дитини, так і платника аліментів, інших дітей чи працездатних батьків, дружини, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (ст. ст.182, 200СК України).

Враховуючи викладені обставини, а також потреби людини у їжі, одязі, необхідності нести витрати на проїзд, придбання приладдя для навчання, неможливість сина сторін працювати у зв'язку із навчанням на денній формі навчання, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що син сторін потребує матеріальної допомоги.

Тому, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо можливості стягнення з відповідача на користь позивача аліменти на утримання повнолітньої дитини в розмірі 1/6 частини всіх видів його заробітку (доходу), на час навчання, щомісячно, починаючи з дня подачі позову до суду, тобто з 18 жовтня 2018 року та до закінчення навчання, а саме 30 червня 2022 року.

Такий розмір суд вважає обґрунтованим і достатнім, який зможе забезпечити потреби повнолітнього сина відповідача, який продовжує навчання, а також суттєво не вплине на майновий стан відповідача.

Таким чином, суд першої інстанції, враховуючи всі обставини справи та надані сторонами докази, правильно дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом розгляду у суді першої інстанції, оскільки такі доводи були зазначені у запереченнях на позов, яким була надана належна оцінка, таким чином вони не спростовують висновків місцевого суду, зводяться до переоцінки доказів і незгоди із висновками суду щодо обставин справи.

Відповідно до частини 1 статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Вирішуючи спір, суд з дотриманням вимог ст.ст. 263, 264 ЦПК України повно, всебічно та об'єктивно з'ясував обставини справи та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в позові.

Отже, висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права і тому, колегія апеляційного суду вважає, що правових підстав для його скасування немає, а тому доводи апеляційної скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Судові витрати понесені сторонами в зв'язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 листопада 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров