Дата документу 20.03.2019 Справа № 310/6532/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/1283/19 Головуючий у 1-й інстанції: Прінь І.П.
Є.У.№ 310/6532/18 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

ОСОБА_2,

секретар Бєлова А.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним, скасування реєстрації права власності на квартиру, поновлення реєстрації права власності,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в особі адвоката ОСОБА_5 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 18 грудня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищевказаним позовом. Зазначав, що з 20 липня 1990 по 21 березня 2018 року сторони перебували у шлюбі, мають дорослу дочку. У 2015 році у звязку із частими головними болями і почуттям постійної втоми він проходив курс стаціонарного лікування у неврологічному відділенні Центральної клінічної лікарні «Укрзалізниці» в м.Харкові і в Харківській обласній клінічній психіатричній лікарні. 06 жовтня 2015 року належну йому квартиру АДРЕСА_1 (раніше Свердлова) в м. Бердянську він подарував ОСОБА_4 Посилаючись на те, що договір було укладено проти його волі під впливом психологічного тиску з боку дружини, яка погрожувала знову покласти його в психіатричну лікарню і залишити там назавжди, просив суд про задоволення позову з підстав, передбачених ст. 231 ЦК України.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 18 грудня 2018 року відмовлено у задоволенні позову.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження факту укладення договору під впливом психологічного тиску з боку обдарованої. При вчиненні правочину позивач усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними, не перебував у хворобливому стані, не страждав на захворювання, що перешкоджають усвідомленню суті правочину, розумів природу цього правочину, свої права та обовязки за договором. Договір укладався між сторонами у відповідності з їхньою справжньою волею, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску, на вигідних для них умовах, про що зазначено у п.10 оспорюваного договору.

В апеляційній скарзі про скасування судового рішення і ухвалення нового про задоволення позову ОСОБА_3 зазначає, що судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, неналежним чином досліджено надані докази у їх сукупності. Звертає увагу суду на те, що напередодні укладення договору дарування він проходив тривалий курс лікування в психіатричній лікарні, звідки був виписаний під нагляд дільничного психіатра. Як зазначено в медичних документах, на момент виписки у нього збереглася аутизація, емоційна відгородженість, вихолощеність, афективна напруженість переживань, тривожно-депресивна і параноідальна симптоматика. У звязку із таким станом здоровя він знаходився під постійним психологічним тиском з боку дружини і його волевиявлення не було вільним. Судом дана неправильна оцінка поясненням свідків ОСОБА_6 і лікаря ОСОБА_7, які підтвердили і факт погроз з боку дружини відправити його у психіатричну лікарню, і факт його консультації про можливу госпіталізацію до лікарні поза його волею. Судом не усунуті протиріччя у показах відповідачки про те, що квартиру їй було подаровано на срібне весілля, тоді як фактично в річницю їх весілля він перебував на стаціонарі і не міг укладати ніякі правочини.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 вказує, що судом першої інстанції дана правильна оцінка зібраним у справі доказам. Із лікарні позивач був виписаний у задовільному стані, працював, він бізнес, хворим себе не почував. У виписному епікрізі відсутнє посилання на збереження у ОСОБА_3 психічних розладів, про які він зазначає в апеляційній скарзі. Судом першої інстанції дана правильна оцінка показанням свідків, жодний із яких не підтвердив чинення будь-якого тиску на позивача в момент укладення договору. Просить відхилити апеляційну скаргу і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

В засідання апеляційного суду належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи ОСОБА_3 і його адвокат ОСОБА_5 не зявилися. ОСОБА_3 направив клопотання про відкладення розгляду справи, пославшись на свою хворобу, на підтвердження якої надав фотокопію картки огляду амбулаторного хворого приймально-діагностичного відділення К УБМР «БТМО», із якої вбачається, що 19.03.2019 він звертався до лікаря ОСОБА_8 за консультацією, від госпіталізації відмовився. Даних про те, що ОСОБА_3 за станом здоровя не може приймати участі у судовому засіданні карта огляду не містить. Адвокат ОСОБА_5 причини неявки суду не повідомила.

Клопотання про розгляд справи в режимі відео конференції позивач і його представник не заявляли.

Розглянувши клопотання про відкладення розгляду справи, колегія визнала його таким, що не підлягає задоволенню. Звернення позивача за консультацією до лікаря напередодні судового засідання не свідчить про неможливість його участі у судовому засіданні. Будь-яких клопотань про дослідження нових доказів апеляційна скарга не містить. Зважаючи на те, що справа тривалий час знаходиться в провадженні суду, неявка позивача і його представника не перешкоджають розгляду справи судом апеляційної інстанції за наявними у ній доказами.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_9, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно статті 375 ЦП К України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 СК України дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (ст.717 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Загальною ознакою чинності правочину є наявність вільного волевиявлення на укладення договору його сторони і таке волевиявлення повинно відповідати її внутрішній волі (ч. 3 ст. 203 ЦК України). Недодержання такої вимоги закону може свідчити про недійсність правочину з підстав, передбачених ч. 1 ст. 215 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Відповідно до розяснень, викладених у п.п19-21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»), при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (ст. 231 ЦК України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обовязково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна.

Отже, для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, що і має бути доведено позивачем.

Судом встановлено, що сторони з 20.07.1990 до 21.03.2018 перебували у шлюбі, мають дорослу доньку, яка створила свою сімю і проживає окремо (а.с.12, 13).

Сторони є мешканцями міста Бердянська. Позивач ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, має вищу математичну освіту, займається підприємницькою діяльністю.

З 02 березня по 12 березня 2015 року ОСОБА_3 проходив курс стаціонарного лікування в 1 неврологічному відділенні Державного лікувально-профілактичного закладу «Центральна клінічна лікарня Укрзалізниці» у м. Харкові з приводу захворювання хребта і змішаного тривожного і депресивного розладу. Як зазначено у виписному епікрізі при госпіталізації скаржився на виражені болі в шийному, грудному і поперековому відділах хребта, загальну слабкість, втомлюваність, почуття тривоги, забудькуватість. Внаслідок проведеного курсу лікування стан покращився, больовий синдром виражений менше. Рекомендовано медикаментозне лікування тривалістю до 2-х місяців, спостереження психіатра (а.с.25).

16 липня 2015 року за власною заявою ОСОБА_3 був госпіталізований до Комунального закладу охорони здоровя Харківської обласної клінічної психіатричної лікарні №3 з приводу тяжкого психічного розладу. Як зазначено у виписному епікрізі, з лютого 2015 під час стаціонарного лікування в неврологічному відділенні ЦКЛ №5 двічі консультувався психіатром у звязку зі скаргами на тривогу, знижений настрій, загальну слабкість, втомлюваність, забудькуватість, больовий синдром в усіх відділах хребта з іррадіацією в голову. В період лікування в умовах стаціонару ОСОБА_3 пройшов медичне обстеження, він приймав медичні препарати. 27 серпня 2015 він виписаний із лікарні з рекомендаціями спостереження психіатра за місцем проживання (а.с.26).

06 жовтня 2015 року ОСОБА_3 подарував ОСОБА_4 трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 (з лютого 2016 вул. Гостинна), в місті Бердянськ. Як зазначено у пункті 10 Договору дарування, дарувальник і обдарований взаємно стверджували один одному та повідомляли усіх зацікавлених у тому осіб, що у момент укладання Договору вони усвідомлювали значення своїх дій та могли керувати ними, не визнані в установленому порядку повністю або частково недієздатними, не перебували у хворобливому стані, не страждали на захворювання, що перешкоджають усвідомленню суті правочину, розуміли природу цього правочину, свої права та обовязки за договором. Договір укладався між ними у відповідності з їхньою справжньою волею, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску, на вигідних для них умовах, не є результатом впливу тяжких обставин, з наміром створення відповідних правових наслідків, тобто не є фіктивним та не приховує інший правочин не є удаваним (а.с.14-15).

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги про визнання недійсним договору дарування, укладеного сторонами 06.10.2015, як такого, що вчинений під впливом психологічного тиску з боку обдарованої, ОСОБА_3 зазначав, що після лікування в психіатричній лікарні він перебував у пригніченому стані, а дружина постійно погрожувала йому потворною госпіталізацією, якщо він відмовиться від укладення договору.

На підтвердження своїх доводів про психологічний тиск позивач посилався на те, що його госпіталізація до психіатричної лікарні у серпні 2015 року відбулася без його згоди за ініціативою його дружини, а також на пояснення свідка ОСОБА_6 керуючої справами ОСББ «Янтарний», яка повідомила суду про те, що на початку жовтня 2015 їй зателефонував ОСОБА_3 і просив не відчиняти ворота, оскільки дружина викликала швидку допомогу, щоб примусово госпіталізувати його до психіатричної лікарні.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_4 зазначала, що підставою госпіталізації позивача до психіатричної лікарні був його депресивний стан, пов'язаний із проблемами в бізнесі, боргами за кредитами, політичною обстановкою в країні, проведенням АТО, його побоюванням мобілізації, тощо. Лікування позивача проходило в м. Харкові, де проживає його рідний брат. В будь-який час чоловік мав можливість виписатися з лікарні, примусово його ніхто не утримував. Маючи з липня 2015 року генеральну довіреність від позивача, жодних дій, які б суперечили його інтересам, вона не вчиняла, його майном не розпоряджалася. Спірна квартира була подарована ним добровільно з нагоди їх срібного весілля. Після лікування позивач вів активний спосіб життя, займався бізнесом, укладав угоди з відчуження нерухомого майна, зустрічався з друзями і рідними, пригніченим не почувався.

На підтвердження активної життєвої позиції позивача відповідачка надала фотознімки за 2015-2018р.р., на яких сторони зображені в колі друзів і рідні на святах і відпочинку (а.с.123-147).

Пояснення відповідачки щодо психоемоційного стану позивача і стосунків у сімї обєктивно підтверджується іншими зібраними у справі доказами.

Зокрема, 13 липня 2015 року ОСОБА_3 оформив довіреність на імя ОСОБА_4, в якій уповноважив останню керувати і розпоряджатися усім його майном протягом трьох років (а.с.71). Вказана довіреність скасована 29.01.2018 за заявою довірителя (а.с.100).

Даних про те, що ОСОБА_4 вчиняла від імені ОСОБА_3 будь-які правочини на підставі цієї довіреності матеріали справи не містять.

17 листопада 2015 року ОСОБА_3 продав ОСОБА_10 комплекс будівель і споруд в м.Бердянську (а.с.98-99).

01 лютого 2018 року ОСОБА_3 подарував ОСОБА_4 належну йому Ѕ частку в квартирі 11 в будинку 2 по площі Єдності, в м.Бердянську, що була придбана подружжям в період шлюбу (а.с.23).

Допитані судом першої інстанції свідки ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 пояснювали, що підтримувала тривалі дружні стосунки з сімєю ОСОБА_4, яка завжди була прикладом, у них були завжди добрі стосунки. Влітку 2015 року ОСОБА_4 повідомили їм, що поїдуть на консультацію лікарів до м.Харкова. Після повернення з Харкова їх сімейні відносини ніяким чином не змінилися. У жовтні 2015 року, коли святкували День вчителя, і на Новий рік відповідач повідомив їм, що подарував ОСОБА_4 квартиру на срібне весілля. Відносини у них погіршилися в жовтні 2017 року, коли у позивача зявилася інша жінка.

Свідок ОСОБА_7, який працює лікарем-психіатром в Бердянському психоневрологічному диспансері, пояснював, що ОСОБА_3 приходив до нього на прийом, відбулася приватна бесіда, зовнішніх проявів розладу психіки у позивача він не виявив. Стосовно того, чи може дружина покласти його до психлікарні без його згоди, розмови не було. Коли саме звертався позивач до нього не памятає.

Установивши, що після проходження курсу стаціонарного лікування в психіатричному закладі, позивач повернувся до своїх звичайних справ, добре почувався, продовжував займатися бізнесом, вів активний спосіб життя, зустрічався з друзями і знайомими, укладав правочини з відчуження іншого нерухомого майна, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання спірного правочину недійсним як такого, що вчинений під впливом психологічного тиску з боку обдарованої.

Доводи апеляційної скарги про психологічний тиск з боку колишньої дружини шляхом загрози примусової госпіталізації до психіатричної лікарні є неспроможними.

Відповідно до статті 3 Конституції України людина її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Законодавство України про психіатричну допомогу базується на Конституції України і складається із Закону України «Про основи законодавства України про охорону здоров'я», Закону України «Про психіатричну допомогу» та інших нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до них.

Згідно з статтею 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» (далі Закону) кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу доки наявність такого розладу не буде встановлена на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Відповідно до статті 4 Закону психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування з мінімальними соціально-правовими обмеженнями.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 11 Закону психіатричний огляд проводиться з метою з'ясування: наявності чи відсутності в особи психічного розладу, потреби в наданні їй психіатричної допомоги, а також для вирішення питання про вид такої допомоги та порядок її надання. Рішення про проведення психіатричного огляду особи без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника приймається лікарем- психіатром за заявою, яка містить відомості, що дають достатні підстави для такого огляду. Із заявою можуть звернутись родичі особи, яка підлягає психіатричному огляду, лікар, який має будь-яку медичну спеціальність, інші особи.

Порядок надання особі психіатричної допомоги у примусовому порядку регулюється нормами ст.ст.279-282 ЦПК України (у редакції, чинній на момент укладення спірного договору) та відповідно до статей 14-16 Закону (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) рішення про надання відповідної психіатричної допомоги у примусовому порядку приймається виключно судом.

Відповідно до статті 14 Закону «Про психіатричну допомогу» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.

Згідно зі статтею 16 Закону (у редакції, чинній на момент госпіталізації позивача і укладення договору дарування) у випадках, коли госпіталізація особи до психіатричного закладу в примусовому порядку визнається доцільною, представник психіатричного закладу, в якому перебуває особа, протягом 24 годин направляє до суду за місцем знаходження психіатричного закладу заяву про госпіталізацію особи до психіатричного закладу в примусовому порядку на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону. До заяви, в якій повинні бути викладені підстави госпіталізації особи до психіатричного закладу в примусовому порядку, передбачені статтею 14 цього Закону, додається висновок комісії лікарів-психіатрів, який містить обґрунтування про необхідність такої госпіталізації.

Даних про те, що ОСОБА_3 перебував у такому стані, що потребував термінової примусової психіатричної допомоги протягом липня жовтня 2015 року матеріали справи не містять, доказів що ОСОБА_4 або лікар-психіатр у зазначений період часу вживали будь-які заходи для примусової госпіталізації позивача, і що судом приймалося з цього приводу відповідне судове рішення, позивач суду не надавав.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що після проходження стаціонарного лікування у ОСОБА_3 зберігалися прояви психічного розладу, про що є відповідний запис у виписному епікрізі від 12.07.2018, є неспроможними.

Жодної згадки про наявність у ОСОБА_3 станом на жовтень 2015 року аутизації, емоційної відгородженості, вихолощеності, афективної напруженості переживань, тривожно-депресивної і параноідальної симптоматики вказаний медичний документ не містить.

Наявність вказаних проявів не свідчить про здатність особи піддаватися впливу сторонніх осіб.

Крім того, у позовній заяві позивач зазначав, що після виписки із лікарні психічно хворим він себе не почував, працював і продовжував займатися своїм бізнесом. У лікаря-психіатра на диспансерному обліку не перебував.

Та обставина, що срібна річниця весілля сторін мала місце 20 липня 2015, а договір було укладено 06 жовтня 2015, не є підставою для висновку про наявність психологічного тиску на дарувальника під час укладення спірного правочину.

Посилання в апеляційній скарзі на висновок експерта від 19.01.2019 як на доказ психологічного тиску, є також неспроможними. До суду першої інстанції і до апеляційної скарги відповідний висновок не надавався, судом не досліджувався.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

За вказаних обставин доводи апеляційної скарги про невідповідність висновків суду першої інстанції вимогам закону є безпідставними.

Отже, апеляційний суд вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляції, не вбачається.

Керуючись ст. ст.374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 18 грудня 2018 року по цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанов складено і підписано 21 березня 2019 року.

Головуючий

Судді: