КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 761/1337/18 Головуючий у 1-й інст. - Піхур О.В.
Апеляційне провадження 22-ц/824/3695/2019 Доповідач - Рубан С.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 березня 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Желепа О.В., Іванченко М.М.

при секретарі Клець О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 листопада 2018 року, ухвалене у складі судді Піхур О.В. у справі за позовом ОСОБА_1 до Київського національного університету імені Тараса Шевченка про стягнення недоплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1звернувся з позовом до Київського національного університету імені ТарасаШевченка, в якому з урахуванням збільшених позовних вимог просив стягнути з відповідача недоплачену заробітну плату у розмірі 34 435,27 грн.; середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати у розмірі 212 868,48 грн.

Посилається на те, що він працював на посаді техніка 1 категорії та посаді чергового слюсаря 6 р (0,54 ст.) сантехнічної служби Інституту міжнародних відносин. 03.11.2014 року позивача було звільнено з посади техніка 1 категорії та посади чергового слюсаря 6 розряду (0,54 ст.) сантехнічної служби Інституту міжнародних відносин відповідно до Наказу №1610-04. В червні 2016 року на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20.11.2015 року ОСОБА_1 поновлено на займаних посадах. 25.01.2017 року позивача повторно звільнено у зв'язку зі скасуванням рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20.11.2015 року. Позивач зазначає, що під час його роботи відповідачем сплачувалася заробітна плата не у повному обсязі починаючи з вересня 2014 року по січень 2017 року, у зв'язку з чим було порушено його права.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 20 листопада 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Київського національного університету імені Тараса Шевченка про стягнення недоплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Посилається на те, що під час розгляду справи відповідач надав суду підроблені докази, а саме: табель обліку робочого часу за жовтень 2014 року, розрахунково - платіжну відповість за січень 2017 року, тобто за періоди коли мали місце факти неповного та несвоєчасного розрахунку з позивачем по заробітній платі. Судом помилково взято до уваги вказані докази та встановлено на їх підставі обставини справи. Судом не надано оцінку факту порушення відповідачем відносно позивача норм трудового законодавства щодо несвоєчасного розрахунку під час звільнення, що підтверджується постановою Головного управління держпраці в Київській області на КНУ ім. Т.Шевченко в розмірі 9600 грн. за несвоєчасний розрахунок з ОСОБА_1 та платіжним дорученням від 24.10.2017 року про перерахування вказаного штрафу. Відмовляючи у задоволенні позову суд дійшов помилкового висновку, що розрахунок проведено з позивачем у повному обсязі, при цьому послався на рішення по іншим справам, предметом розгляду яких є абсолютно інші обставини. Крім того, позивач зазначає, що він не оспорював розмір заробітної плати за роботу у святкові дні, не ухилявся від отриманн цих коштів, не був обізнаний про недоплату, а коли дізнався після отримання листа від колишнього роботодавця, одразу звернувся за отриманням коштів, з огляду на що має безпідставна та невчасна виплата заробітної плати, яка визнана відповідачем, про що свідчить лист відповідача до Первинної профспілкової організації.

Відповідач подав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечив проти задоволення апеляційної скарги. Посилається на те, що подані позивачем документи, які він називає розрахунково - платіжними відмостями не відповідають встановленій формі такої відомості та, відповідно не являються розрахунково - платіжними відомостями. ОСОБА_1 надав до суду розрахункові листки, які частково містять узагальнену інформацію по університету, а відповідач надав розрахунково - платіжні відмовості встановленої форми, які містять персоніфіковану інформацію щодо конкретного співробітника. Твердження позивача про те, що він у вересні та жовтні 2014 року відпрацював 200 та 216 годин відповідно, а з них по 32 год. кожного місяця надурочно не відповідає дійсності, оскільки фактично відпрацьований час ОСОБА_1 зафіксовано у табелях обліку робочого часу, згідно яких на посаді техніка І категорії у вересні 2014 року він відпрацював 168 год., у жовтні 2014 року - 181,91 робочих год. (з урахуванням понад 2 год. прогулу 25.10.2014 року). Згідно розрахунків оплата праці позивача здійснена на підставі табелів обліку робочого часу, відповідно до яких позивач понаднормово не працював. У зв'язку із запровадженням в університеті єдиної комп'ютерної програми бухгалтерського обліку 1С в розрахункових листах усіх співробітників зазначається кількість робочих днів відповідно до загального університетського режиму роботи. Однак на оплату праці співробітників, які працюють за графіком змінності з підсумковим обліком робочого часу кількість вказаних днів не впливає. Їх оплата праці здійснюється на підставі табелів обліку робочого часу, де зазначена кількість фактично відпрацьованих годин. Безпідставне твердження позивача про те, що йому недоплачено 4 години за роботу в липні 2016 року, оскільки відповідно до наказу від 30.06.2016 року № 08-980-04 на виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20.11.2015 року позивача було поновлено на раніше займаній посаді з посадовим окладом, а не погодинною оплатою праці. До роботи ОСОБА_1 приступив 19 липня 2016 року. З 19 липня 2016 року до кінця місяця згідно табеля обліку робочого часу залишалось 10 днів, за які позивачу здійснено оплату праці у розмірі пропорційному до відпрацьованого ним часу - 1659,09 грн. При звільненні позивачу згідно наказу від 25.01.2017 року в розрахунку помилково не було враховано роботу у святковий день 07.01.2017 року. У вересні 2017 року позивач звернувся до бухгалтерії відповідача щодо нарахування йому оплати за роботу у святковий день Нарахування і оплата були проведені через касу університету 13.09.2017 року, але позивач не отримав кошти в сумі 325,66 грн., які були переведені на депонент. Позивач неодноразово повідомлявся про необхідність отримати кошти, проте умисно відмовлявся від їх отримання. 15 листопада 2017 року було складено відповідний акт про відмову в отриманні коштів, депоновану суму заробітної плати у розмірі 325,66 грн. позивач отримав 20.02.2018 року. Недійсність поданих відповідачем документів, зокрема табелів обліку робочого часу прямо не встановлена законом та вони не визнані судом недійсними, тому твердження позивача, що вказані документи підроблені, недостовірні та є сумніви в їх дійсності - надумані, безпідставні та протиправні. 24 серпня 2016 року позивач фактично працював 15 годин, з яких 2 години нічний час, оплачений згідно вимог ст.108 КЗпП України. Решта відпрацьованого часу вказаної доби -13 годин + 1 година, на яку зміну скорочено (ст.54 КЗпП україни) =14 годин - святкові години, оплачені йому згідно правил ст.107 КЗпП України у подвійному розмірі. Позивач працював за графіком, який враховував скорочення роботи напередодні святкових та неробочих днів, тому твердження ОСОБА_1 про недоплату йому за роботу напередодні зазначених днів безпідставні. Крім того, роботу у тому числі у вихідні дні, позивач виконував згідно графіків позмінної роботи та в межах річного навантаження, тому його вимога щодо оплати праці у вихідні дні в подвійному розмірі безпідставна.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали апеляційну скаргу з підстав викладених в апеляційній скарзі.

Представник відповідача заперечив проти задоволення апеляційної скарги посилаючись на обставини викладені у відзиві на апеляційну скаргу.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

ОСОБА_1звернувся з позовом до Київського національного університету імені ТарасаШевченка, в якому з урахуванням збільшених позовних вимог просив стягнути з відповідача недоплачену заробітну плату у розмірі 34 435,27 грн.; середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати у розмірі 212 868,48 грн.

Посилається на те, що 03.11.2014 року його було звільнено з посади техніка 1 категорії та посади чергового слюсаря 6 р (0,54 ст.) сантехнічної служби Інституту міжнародних відносин відповідно до Наказу №1610-04. В червні 2016 року на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20.11.2015 року ОСОБА_1 поновлено на займаних посадах. 25.01.2017 року позивача повторно звільнено у зв'язку зі скасуванням рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20.11.2015 року. Позивач зазначає, що під час його роботи відповідачем сплачувалася заробітна плата не у повному обсязі починаючи з вересня 2014 року по січень 2017 року, у зв'язку з чим було порушено його права.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що після звільнення позивача з роботи відповідно до наказу №08-955-04 від 30.06.2016 року відповідачем проведено з ним повний розрахунок по заробітній платі.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Виходячи з положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (стаття 264 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Згідно ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Згідно п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Судом встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 20.11.2015 року позов задоволено частково, визнано незаконним та скасовано наказ Київського національного університету імені Тараса Шевченка від 16.09.2014 року № 735-32 про оголошення догани ОСОБА_1, визнано незаконним та скасовано наказ Київського національного університету імені Тараса Шевченка від 18.09.2014 року № 744-32 про оголошення догани ОСОБА_1, визнано незаконним та скасовано наказ Київського національного університету імені Тараса Шевченка від 03.11.2014 № 08-1610-04 про звільнення ОСОБА_1, поновлено ОСОБА_1 на посаді техніка 1 категорії сантехнічної служби корпусу Інституту міжнародних відносин та слюсаря 6 р. (0,5 ставки) сантехнічної служби корпусу Інституту міжнародних відносин Київського національного університету імені Тараса Шевченка, стягнуто з Київського національного університету імені Тараса Шевченка на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 08 листопада 2014 року по 01 листопада 2015 року в розмірі - 61 374 грн. 17 коп., стягнуто з Київського національного університету імені Тараса Шевченка на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі - 1000 грн., в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 08.02.2016 року апеляційну скаргу Київського Національного університету імені Тараса Шевченко- відхилено, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 листопада 2015 року - залишено без змін.

Ухвалою від 05.10.2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ скасувала ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 08.02.2016 року та направила справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 24.01.2017 року скасовано рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20.11.2015 року та ухвалено нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до Київського національного університету ім. Тараса Шевченка, 3-тя особа - Первинна профспілкова організація Київського національного університету ім. Тараса Шевченка про визнання незаконними та скасування наказів про оголошення доган, визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, визнання недійсними записів у трудовій книжці, стягнення середнього заробітку за час затримки виплати компенсації за невикористану відпустку та стягнення моральної шкоди - відмовлено.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 18.04.2017 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Київського національного університету ім. Тараса Шевченка, 3-тя особа - Первинна профспілкова організація Київського національного університету ім. Тараса Шевченка про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі - відмовлено у повному обсязі, у зв'язку з тим, що підстава для виплати позивачеві середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення його на роботі та стягнення відповідних сум із роботодавця, фактично відпала, оскільки вказане рішення суду скасовано судом апеляційної інстанції, то суд не вбачав правових підстав для задоволення позовних вимог позивача в цій частині, позовна вимога щодо стягнення моральної шкоди є похідною, а відтак задоволенню також не підлягала.

Судами встановлено, що на підставі заяви ОСОБА_1 від 11 липня 2005 року та відповідно до Витягу з наказу № 08-722-04 ректора КНУ ім. Тараса Шевченка від 14 липня 2005 року позивача, слюсаря по ремонту теплопунктів 6 розряду сантехнічної служби ІМВ, було прийнято з 11 липня 2005 року, на умовах сумісництва, на посаду чергового слюсаря 6 розряду (0,5 ст.) сантехнічної служби ІМВ.

Відповідно до Витягу з наказу № 08-478-04 ректора КНУ ім. Тараса Шевченка від 17 квітня 2006 року позивача з 17 квітня 2006 року було переведено на посаду техніка 1 категорії сантехнічної служби ІМВ.

Згідно п. п. 3.5 Розділу VIII Правил внутрішнього розпорядку Університету, затверджених конференцією трудового колективу 7 квітня 2009 року протокол № 1, дисциплінарне стягнення застосовується ректором (проректором) безпосередньо після виявлення проступку, але не пізніше одного місяця з дня виявлення, не враховуючи часу хвороби або перебування працівником у відпустці.

14 серпня 2014 року комісією у складі заступника директора з АГР ОСОБА_7, командира ДПД ОСОБА_8, інженера з пожежної безпеки ОСОБА_9 було проведено протипожежне обстеження ІМВ та встановлено протипожежні заходи, які необхідно виконати, зокрема, звільнити підвальне приміщення теплопункту від легкозаймистих паперових та інших горючих матеріалів, термін виконання зазначено «негайно», контроль за виконанням протипожежних заходів покладено на заступника директора ОСОБА_7, інженера з пожежної безпеки ОСОБА_9, що зафіксовано в Акті про здійснення пожежно-технічного обстеження від 15 серпня 2014 року.

Розпорядженням директора ІМВ КНУ ім. Тараса Шевченка № 048-148 від 15 серпня 2014 року про усунення недоліків пожежно-технічного стану з метою оперативного усунення недоліків, виявлених у результаті пожежно-технічного обстеження (Акт перевірки від 15 серпня 2014 року) та недопущення їх у майбутньому зобов'язано створити комісію у складі начальника зміни ОСОБА_8, інженера 1 кат. ОСОБА_10, інженера 1 кат. ОСОБА_11, провести комісії до 18 серпня 2014 року службове розслідування та для вжиття відповідних заходів подати висновки щодо виявлення причин порушень пожежно-технічного стану приміщень ІМВ КНУ ім. Тараса Шевченка.

З Висновку роботи комісії від 18 серпня 2014 року вбачається, що на даний час територія теплопункту закріплена за зміною ОСОБА_1 згідно затвердженого плану обслуговування та проведення планово-попереджувальних ремонтів працівниками сантехслужби, в теплопункті знаходились особисті речі ОСОБА_1 та ОСОБА_12 (електроплитка, чайник, одяг, розгалужувач на три розетки з саморобним пристроєм, що порушує правила протипожежної безпеки, велосипед та інше). Теплопункт належить до сантехнічної служби, протипожежні заходи повинні дотримуватись всіма співробітниками даної служби. Враховуючи вищевикладене комісія вважала, що винними в порушенні пожежно-технічного стану приміщення теплопункту ІМВ є ОСОБА_1 та ОСОБА_12

ЗгідноАкту від 18 серпня 2014 року, складеного в присутності директора АГР ОСОБА_7, начальника зміни ОСОБА_8, завідуючої господарством ОСОБА_13, завідуючої складом ОСОБА_14, техніку першої категорії ОСОБА_1 та черговому слюсарю VІ розряду ОСОБА_12 було повідомлено про виявлене порушення за результатами перевірки пожежно-технічного обстеження ІМВ, що сталося з їх вини (самовільно зайняли приміщення цокольного поверху блоку А-3 теплопункту начального корпусу ІМВ. Дане приміщення було огороджено металевою сіткою, яку вони облаштували легкозаймистими матеріалами: ДВП, паперовий картон тощо), та зобов'язано їх усунути недоліки до кінця робочого дня.

ВказанимАктом також встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_12 відмовились виконувати роботи по усуненню порушень, вказаних в акті обстеження. Надати пояснення з приводу невиконання вимог щодо усунення недоліків пожежно-технічного обстеження відмовились.

З Акту від 19 серпня 2014 року, складеного у присутності директора АГР ОСОБА_7, начальника зміни ОСОБА_8, завідуючої господарством ОСОБА_13, завідуючої складом ОСОБА_14, вбачається, що приміщення цокольного поверху блоку А-3 теплопункту навчального корпусу ІМВ від легкозаймистих матеріалах не придбано та недоліки, виявлені перевіркою пожежно-технічного обстеження ІМВ на вимогу ОСОБА_7 вказаними працівниками не усунено.

ЗгідноАкту від 22 серпня 2014 року, складеного у присутності тих же осіб, ОСОБА_1 було запропоновано надати пояснення причин невиконання ним розпорядження керівника щодо усунення порушень техніки пожежної безпеки, яке він мав виконати напередодні зміни як під час основного робочого часу так і за сумісництвом. ОСОБА_1 надати пояснення з приводу невиконання вимог щодо усунення вказаних недоліків відмовився.

16 вересня 2014 року відповідно до наказу № 735-32 «Про стягнення», позивачу за неналежне виконання своїх функціональних обов'язків, а саме недотримання правил пожежно-технічної безпеки, було оголошено догану.

17 вересня 2014 року відповідно до наказу № 740-32 «Про стягнення» позивачу оголошено догану за посадою за сумісництвом.

18 вересня 2014 року на підставі наказу № 744-32 «Про стягнення» позивачу за порушення трудової дисципліни, а саме невиконання своїх обов'язків під час робочого дня 22 серпня 2014 року з 14-00 год. до 16-30 год. було оголошено другу догану.

З Доповідної записки директора ІМВ Копійки В.В. вбачається, що ОСОБА_1 22 серпня 2014 року був відсутній на робочому місці з 14-00 год. до 16-30 год. При обході підвального приміщення чергового гуртожитку №20 ОСОБА_17 було виявлено сторонні звуки у спортивному залі при замкнутих дверях. Піднявшись за ключем чергова повідомила заступника директора з АГР ІМВ. Ключем, який знаходиться на вахті гуртожитку №20, в присутності заступника директора з АГР ІМВ ОСОБА_7, зав. складом ІМВ ОСОБА_14, столяра ОСОБА_5 були відчинені двері спортивної зали за якими знаходився ОСОБА_1 займаючись на спортивних снарядах, що є порушенням правила внутрішнього трудового розпорядку.

25 жовтня 2014 року у присутності заступника директора з АГР ОСОБА_7, зав. господарством ОСОБА_13, начальника зміни ОСОБА_8, сторожа ОСОБА_18, сторожа ОСОБА_19 було складено Акт, відповідно до якого виявлено факт порушення трудової дисципліни, а саме відсутність ОСОБА_1на робочому місці в ІМВ з 11-06 год. до 13-15 год.

29 жовтня 2014 року у присутності заступника директора з АГР ОСОБА_7, зав. господарством ОСОБА_13, начальника зміни ОСОБА_8, інженера 1 кат. ОСОБА_10, інженера 1 кат. ОСОБА_11 було складено Акт, відповідно до якого 27-28 жовтня 2014 року було виявлено факт порушення трудової дисципліни, а саме відсутність позивача на робочому місці в ІМВ протягом двох днів та його відмови надати пояснення з приводу своєї відсутності на роботі.

На засіданні профбюро ІМВ КНУ ім. Т. Шевченка від 29 жовтня 2014 року було прийнято рішення дати згоду на звільнення позивача згідно п. 3 ст. 40 КЗпП України за систематичне невиконання працівником без поважних причин покладених на нього обов'язків, а саме технік першої категорії (за сумісництвом черговий слюсар 6 розряду - 0, 5 ставки та слюсар по ремонту 6 розряду - 0,5 ставки) ІМВ КНУ ім. Тараса Шевченка ОСОБА_1, був відсутній на робочому місці 25 жовтня 2014 року з 11-06 год. до 13-15 год., про що співробітниками ІМВ був складений відповідний Акт.

Крім того, вказане рішення членами профбюро було прийнято з врахуванням того, що до позивача вже раніше застосовувались дисциплінарні стягнення, при цьому він продовжує порушувати трудову дисципліну.

Відповідно до наказу від 3 листопада 2014 року № 08-1610/04 ОСОБА_1 було звільнено із займаної посади техніка 1 категорії сантехнічної служби корпусу ІМВ з 7 листопада 2014 року за систематичне невиконання без поважних причин покладених на нього обов'язків, згідно п. 3 ст. 40 КЗпП України. Вказаний наказ був прийнятий на підставі подання керівництва підрозділу, витягу із протоколу № 14 від 29 жовтня 2014 року засідання профбюро, розпорядження ОСОБА_20. Цим же наказом позивача було звільнено з посади чергового слюсаря 6 розряду (0,5 ставки) сантехнічної служби корпусу ІМВ від сумісництва з 7 листопада 2014 року також за систематичне невиконання без поважних причин покладених на нього обов'язків на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України.

Судом встановлено, що на виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20.11.2015 року позивача 30.06.2016 року було поновлено на посаді техніка 1 категорії сантехнічної служби корпусу Інституту міжнародних відносин з 07.11.2014 року, наказ від 03.11.2014 року №08-1610-04 п.1, п. 2 скасовано, що підтверджується копією трудової книжки (т. 1 а.с. 8-10).

25.01.2017 року позивача Наказом №08-955-04 від 30.06.2016 року звільнено з посади техніка 1 категорії згідно п. 3 ст. 40 КЗпП України, на підставі скасування рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20.11.2015 року ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 24.01.2017 року, що підтверджується копією трудової книжки (т. 1 а.с. 8-10).

Відповідно до ст.139 КЗпП України працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Згідност. 142 КЗпП України трудовий розпорядок на підприємствах, в установах, організаціях визначається правилами внутрішнього трудового розпорядку, які затверджуються трудовими колективами за поданням власника або уповноваженого ним органу і виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на основі типових правил.

Згідно ст. 57 КЗпП України час початку і закінчення щоденної роботи (зміни) передбачається правилами внутрішнього трудового розпорядку і графіками змінності у відповідності з законодавством.

Відповідно до ст. 58,59 КЗпП України при змінних роботах працівники чергуються в змінах рівномірно в порядку, встановленому правилами внутрішнього трудового розпорядку. Перехід з однієї зміни в іншу, як правило, має відбуватися через кожний робочий тиждень в години, визначені графіками змінності. Тривалість перерви в роботі між змінами має бути не меншою подвійної тривалості часу роботи в попередній зміні (включаючи і час перерви на обід). Призначення працівника на роботу протягом двох змін підряд забороняється.

З наданих відповідачем доказів вбачається, що Наказом ректора №204-32 від 16.03.2010 року, за погодженням з первинною профспілковою організацією, в університеті запроваджено підсумований облік робочого часу для працівників, які працюють по змінах. Встановлено обліковий період для обліку робочого часу - календарний рік. Працівники сантехнічної служби корпусу ІМВ університету працюють по змінах відповідно до графіків змінності.

Графіки змінності затверджуються в установленому законодавством порядку (ст.ст. 58-59 КЗпП України), з урахуванням норм тривалості робочого часу, визначеного Міністерством соціальної політики України на рік та помісячно.

Правилами внутрішнього розпорядку університету, затвердженими конференцією трудового колективу 7 квітня 2009 року протокол №1, в університеті встановлено 5-ти денний робочий тиждень, 8-ми годинний робочий день (т. 1 а.с. 59-62).

Згідно наказу Державного комітету статистики України від 05.12.2008 року №489 «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці», первинним обліковим документом щодо обліку використання робочого часу на підприємствах є табелі обліку використаного робочого часу.

Представник відповідача в суді першої інстанції пояснив, що в університеті було запроваджено єдину комп'ютерну програму бухгалтерського обліку 1С, в розрахункових листах усіх співробітників зазначається кількість робочих днів відповідно до загального університетського режиму роботи, проте на оплату праці співробітників, які працюють за графіками змінності з підсумованим обліком робочого часу кількість вказаних днів не впливає, їх оплата праці здійснюється на підставі табелів обліку робочого часу, де зазначена кількість фактично відпрацьованих годин.

Отже, судом встановлено, що фактично відпрацьований час позивача зафіксовано у табелях обліку робочого часу, де зазначаються години відпрацьовані позивачем (т. 1 а.с. 63-68, 81-81б) та відповідно оплата праці позивача здійснювалася на підставі табелів обліку робочого часу, що підтверджується наданими розрахунками.

Представник відповідача у суді першої інстанції також пояснив, що згідно наказу №08-55-04 від 25.01.2017 рокув розрахунку позивача помилково відповідачем не було враховано роботу в святковий день 07.01.2017 року, у вересні 2017 року позивач звернувся до бухгалтерії університету щодо нарахування йому оплати за роботу у святковий день, нарахування і оплата були проведені через касу університету 13.09.2017 року, але ОСОБА_1 не отримав кошти в сумі 325,66 грн., які були переведені на депонент, згідно законодавства.

Як вбачається з матеріалів справи, 15.11.2017 року було складено акт про відмову позивача отримати суму заробітної плати у розмірі 325,66 грн., які були переведені на депонент (т. 1 а.с. 84, 85).

08.02.2018 року відповідачу направлявся лист щодо отримання заробітної плати у розмірі 325,66 грн., яка знаходиться на депонентах (т. 1 а.с. 86).

20.02.2018 року позивачем було отримано грошові кошти у розмірі 325,66 грн., про що свідчить його підпис.

Крім того, з наданих відповідачем розрахунково-платіжних відомостей працівника - ОСОБА_1 вбачається, що розрахунки з позивачем при його звільненні проведені у повному обсязі.

Враховуючи, що після звільнення позивача з роботи відповідно до наказу №08-955-04 від 30.06.2016 року відповідачем проведено з ним повний розрахунок по заробітній платі відповідно до вимог чинного законодавства, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Наказом Державного комітету статистики України від 05.12.2008 року №489 «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці» затверджено типові форми первинної облікової документації підприємств, установ, організацій. Після набрання чинності даним наказом, з 01.01.2009 року, лише документи, які відповідають затвердженим формам є належними документами, які фіксують облік особового складу, використання робочого часу та розрахунків з працівниками із заробітної плати.

Облік робочого часу в Київському національному університеті імені Тараса Шевченка ведеться згідно табелів, затвердженої Наказом №489 форми. Фактично відпрацьований час позивача зафіксовано у табелях установленої форми, копії яких додано відповідачем до матеріалів справи.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач у вересні та жовтні 2014 року фактично відпрацював 200 та 216 годин, а з них по 32 год. кожного місяця надурочно колегія суддів не приймає до уваги.

Судом встановлено, що у вересні-жовтні 2014 року відповідно до наказу №08-1993-04 від 09.12.2009 року ОСОБА_1 працював на посаді техніка І категорії сантехнічної служби корпусу Інституту міжнародних відносин Київського національного університету імені Тараса Шевченка з посадовим окладом.

Наказом ректора №204-32 від 16.03.2010 року, за погодженням з первинною профспілковою організацією, в університеті запроваджено підсумований облік робочого часу для працівників, які працюють по змінах. Встановлено обліковий період для обліку робочого часу - календарний рік.

Працівники сантехнічної служби корпусу ІМВ університету працюють по змінах, відповідно до графіків змінності. Графіки змінності затверджуються в установленому законодавством порядку з урахуванням норм тривалості робочого часу, визначеного Міністерством соціальної політики України на рік.

Правилами внутрішнього розпорядку університету, затвердженими конференцією трудового колективу 7 квітня 2009 року протокол №1 в університеті встановлено 5-ти денний робочий тиждень, 8-ми годинний робочий день.

Згідно листа Мінсоцполітики України від 04.09.2013 року №9884/0/14-13/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2014 рік», норма робочого часу на 2014 рік становила при 40-годинному робочому тижні у вересні 2014 р. - 176,0 год., у жовтні 2014 р. - 184,0 год., за рік - 2002, 0 год.

При цьому, підприємства й організації можуть установлювати меншу норму тривалості робочого часу. У разі встановлення меншої норми тривалості робочого часу, оплата праці провадитися за повною тарифною ставкою, повним окладом.

На виконання вищевказаних нормативних актів та встановлених норм, графіками помісячної змінної роботи працівників сантехслужби ІМВ та річним навантаженням чергових сантехнічного персоналу ІМВ на 2014 рік для ОСОБА_1 заплановано у вересні 2014 року 168 робочих годин, у жовтні 2014 року - 184 робочих годин та загалом у 2014 році 1887,0 робочих годин.

Отже, фактично відпрацьований час позивача зафіксовано у табелях обліку робочого часу, згідно яких на посаді техніка І категорії у вересні 2014 року він відпрацював 168 робочих годин, у жовтні 2014 року - 181,91 робочих годин (з урахуванням понад 2 год. прогулу 25.10.2014 року).

Таким чином, згідно розрахунків, оплата праці позивача здійснена на підставі табелів обліку робочого часу, з яких вбачається, що позивач понаднормово не працював.

Відповідно до п. 10 Методичних рекомендацій щодо застосування підсумованого обліку робочого часу, затверджених наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 19.04.2006 року №138 при підсумованому обліку робочого часу, час відпрацьований понад норму тривалості робочого часу за обліковий період вважається надурочним.

Норма тривалості робочого часу у 2014 році, визначена листом Мінсоцтполітики від 04.09.2013 року №9884/0/14-13/13 становила 2002 год./рік. Позивачу було заплановано на 2014 рік робочих 1887,0 годин та, згідно табелів обліку робочого часу фактично відпрацьовано 1570 год., тому колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги, що при виконанні позивачем трудових обов'язків мали місце факти роботи понаднормово та несвоєчасний розрахунок за виконану роботу.

Наказом ректора від 12.09.2014 року №724-32 «Про режим роботи структурних підрозділів університету у 2014-2015 навчальному році» були перенесені робочі дні з січня-лютого 2015 року на суботи 2014 та 2015 років. Внаслідок такої зміни режиму роботи, співробітники структурних підрозділів університету з 5-денним робочим тижнем фактично відпрацювали у вересні 2014 року 25 робочих днів, а у жовтні 2014 року - 27 робочих днів.

Проте, вказаний режим роботи не поширювався на ті категорії співробітників, щодо яких запроваджено підсумований облік робочого часу. Ці категорії співробітників виконували роботу згідно затверджених графіків.

У зв'язку з запровадженням в університеті єдиної комп'ютерної програми бухгалтерського обліку 1С, в розрахункових листах усіх співробітників зазначається кількість робочих днів відповідно до загального університетського режиму роботи. Проте на оплату праці співробітників, які працюють за графіками змінності з підсумованим обліком робочого часу кількість вказаних днів не впливає, їх оплата праці здійснюється на підставі табелів обліку робочого часу, де зазначена кількість фактично відпрацьованих годин.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Запровадження та діяльність в університеті комп'ютерної системи 1С не були предметом розгляду в суді першої інстанції, тому колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги щодо сумнівів у недостовірності інформації викладеної у розрахунково - платіжних відомостях.

Доводи апеляційної скарги, що позивачу недоплачено 4 години за роботу в липні 2016 року колегія суддів не приймає до уваги.

Відповідно до наказу від 30.06.2016 року №08-980-04 на виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20.11.2015 року ОСОБА_1 було поновлено на раніше займаній посаді техніка І категорії сантехнічної служби корпусу Інституту міжнародних відносин з посадовим окладом, а не погодинною оплатою праці. До роботи ОСОБА_1 приступив 19 липня 2016 року.

Згідно графіку роботи Київського національного університету імені Тараса Шевченка в липні 2016 року в університеті було 22 робочих дні. Виходячи з посадового окладу позивача 3650 грн., його середньоденна заробітна плата становила 3650 грн. : 22 робочих дні = 165,909 грн./день.

З 19 липня 2016 року (початок роботи позивача) до кінця місяця, згідно табеля обліку робочого часу залишалося 10 робочих днів, за які позивачу здійснено оплату праці у розмірі пропорційному до відпрацьованого ним часу: 165,909 грн. х 10 днів = 1659, 09 грн. Отже, відпрацьований позивачем час у липні 2016 року оплачений йому повному обсязі.

Твердження позивача, що надані відповідачем документи, зокрема табелі обліку робочого часу підроблені, недостовірні колегія суддів не приймає до уваги.

Представник відповідача у апеляційному суді пояснив, що згідно вимог ст.408 Переліку типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 12.04.2012 року №578/5, оригінали табелів робочого часу сантехнічної служби ІМВ за 2014 рік були знищені, про що складено відповідний акт. Проте, враховуючи неодноразові судові спори з позивачем в університеті збережено належним чином засвідчені копії табелів обліку робочого часу сантехнічної служби ІМВ. Недійсність поданих відповідачем документів не встановлена та вони судом не визнані недійсними.

Згідно ст. 54 КЗпП України при роботі в нічний час встановлена тривалість роботи (зміни) скорочується на одну годину; нічним вважається час з 10 години вечора до 6 години ранку.

Відповідно до ст. 108 КЗпП України, робота у нічний час оплачується у підвищеному розмірі, встановлюваному генеральною, галузевою (регіональною) угодами та колективним договором, але не нижче 20 відсотків тарифної ставки (окладу) за кожну годину роботи у нічний час.

24 серпня 2016 року ОСОБА_1 фактично працював 15 годин, з яких 2 години (з 22 год. до 24 год.) - нічний час, оплачений йому згідно вимог ст. 108 КЗпП України. Решта відпрацьованого часу вказаної доби - 13 годин + 1 година, на яку зміну скорочено (ст. 54 КЗпП України) = 14 год. - святкові години оплачені йому згідно правил ст. 107 КЗпП України у подвійному розмірі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо оплати 15 год. святкових за роботу 24 серпня 2016 року безпідставні, а твердження позивача про недоплачену йому 1 годину не відповідають встановленим обставинам справи.

Згідно п. 12 Методичних рекомендацій щодо застосування підсумованого обліку робочого часу, затвердженого Наказом міністерства праці та соціальної політики України від 19.04.2006 року №138, підсумований облік робочого часу кожного працівника здійснюється за табелем виходів на роботу та затвердженим графіком роботи (змінності) за обліковий період. Облік робочого часу по кожному працівнику має провадитись наростаючим підсумком з початку встановленого облікового періоду.

У порядку, встановленому в колективному договорі, норма робочого часу за обліковий період може визначатися за графіком п'ятиденного робочого тижня. Ураховуючи те, що при п'ятиденному робочому тижні КЗпП не передбачає встановлення конкретної тривалості щоденної роботи, норма робочого часу за обліковий період визначається шляхом множення часу тривалості робочого дня на кількість робочих днів за календарем п'ятиденного робочого тижня, що припадають на цей період, з рівною тривалістю кожного робочого дня, з урахуванням її скорочення напередодні святкових і неробочих днів та вихідними днями в суботу і неділю.

На виконання вказаного нормативного акту Мінсоцполітики при розрахунку норми тривалості робочого часу на 2014, 2016 роки врахувало, у тому числі, відповідне зменшення тривалості роботи напередодні святкових та неробочих днів, про що зазначено у відповідних листах від 04.09.2013 року №9884/0/14-13/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2014 рік» та від 20.07.2015 року №10846/0/14-15/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2016 рік», якими керується університет при розрахунку тривалості робочого часу для своїх співробітників.

Враховуючи, що норма тривалості робочого часу за обліковий період розраховується з урахуванням, зокрема, скорочення робочого часу напередоднісвяткових і неробочих днів і реалізується у графіках роботи (змінності), вдруге скорочувати тривалість роботи (зміни) безпосередньо перед святковим і неробочим днем немає підстав.

Позивач працював за графіком, який уже враховував скорочення роботи напередодні святкових та неробочих днів, тому колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_1 недоплачено за роботу напередодні святкових і неробочих днів.

Згідно висновків Мінсоцполітики, викладених у листі від 29 грудня 2009 року № 853/13/84-09, у разі залучення, згідно із законодавством до роботи працівників у вихідні дні, які є загальними вихідними днями (субота, неділя) за графіком роботи (змінності), робота у вихідний день оплачується в одинарному розмірі, а день відгулу не оплачується.

Роботу у вихідні дні ОСОБА_1 виконував згідно графіків позмінної роботи та в межах річного навантаження, тому твердження позивача, що його праця у вихідні дні має оплачуватися у подвійному розмірі, колегія суддів вважає безпідставними.

Апеляційним судом встановлено факт несвоєчасного розрахунку з позивачем та визнання відповідачем цього факту за результатами перевірки Головного управління держпраці в Київській області.

Внаслідок перевірки діяльності Київського національного університету імені Тараса Шевченка Головним управлінням Держпраці у Київській області, університет було притягнено до відповідальності та накладено штраф у розмірі 9600, 00 грн., який університет оплатив.

Крім того, згідно витягу з Довідки Державної аудиторської служби України щодо результатів проведення ревізії фінансово- господарської діяльності Київського національного університету імені Тараса Шевченка за період з 01.03.2014 по 31.03.2018 року, зокрема, з питань «Штатна дисципліна. Видатки на оплату праці та нарахування на заробітну плату», яка є Додатком №45 до Акту ревізії від 25.07.2018 року №03-21/03 Держаудитслужбою України в результаті проведених розрахунків з'ясовано, що суми переплати або недоплати по заробітній платі ОСОБА_1 відсутні.

При звільненні ОСОБА_1, згідно наказу №08-55-04 від 25.01.2017 року в розрахунку помилково не було враховано роботу в святковий день 07.01.2017 року.

У вересні 2017 року позивач звернувся до бухгалтерії університету щодо нарахування йому оплати за роботу у святковий день. Нарахування і оплата були проведені через касу університету 13.09.2017 року, але ОСОБА_1 не отримав кошти в сумі 325,66 грн., які були переведені на депонент, згідно законодавства.

З пояснень відповідача позивач неодноразово був повідомлений про необхідність отримати нараховані йому кошти, проте він умисно відмовлявся від їх отримання. 15 листопада 2017 року було складено відповідний акт про відмову отримувати кошти.

Депоновану суму заробітної плати 325,66 грн. ОСОБА_1 отримав 20.02.2018 року.

Представник відповідача не надав апеляційному суду доказів відповідно до приписів статей 77-78 ЦПК України щодо належного повідомлення позивача про отримання суми недоплаченої зарплати у розмірі 325 грн. 66 коп.

Крім цього, колегія суддів зазначає, що сам факт недоплати є порушенням КЗпП України та трудових прав позивача.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

За змістом п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» у разі часткового задоволення позовних вимог працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд визначає розмір такого відшкодування з урахуванням розміру спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Тобто застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правом суду.

Враховуючи розмір недоплаченої заробітної плати за роботу позивача у святковий день 07.01.2017 року у розмірі 325 грн. 66 коп. колегія суддів вважає, що позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягають частковому задоволенню виходячи із розміру невиплаченої заробітної плати порівняно із середнім заробітком застосувавши принцип співмірності і визначити розмір такого відшкодування у розмірі 5 000 грн.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, не відповідають обставинам справи.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду в частині відмови у стягненні середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про стягнення з Київського національного університету імені Тараса Шевченка на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати у розмірі 5 000 грн.

Судові витрати належить розподілити відповідно до ст.141 ЦПК України враховуючи обставини справи та зміст позовних вимог.

Таким чином, з Київського національного університету імені Тараса Шевченка в дохід держави підлягають стягненню судові витрати у розмірі 768 грн. 40 коп.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 листопада 2018 року - скасувати в частині відмови у стягненні середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати.

Ухвалити в цій частині позовних вимог нове рішення, яким стягнути з Київського національного університету імені Тараса Шевченка () на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати у розмірі 5 000 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з Київського національного університету імені Тараса Шевченка в дохід держави 768 грн. 40 коп. судових витрат.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 25 березня 2019 року.

Головуючий Рубан С.М.

Судді Желепа О.В.

Іванченко М.М.