Дата документу 28.02.2019
Справа № 334/7838/18
Провадження № 2/334/1204/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

заочне

28 лютого 2019 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Турбіної Т.Ф., при секретарі Лиходід А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2018 року позивачка звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, в обґрунтування якого зазначила, що їй на праві власності належить будинок, розташований за адресою:АДРЕСА_1. У вказаному будинку окрім неї зареєстровані і відповідачі по справі, донька - ОСОБА_3 та зять - ОСОБА_2, які після створення сім'ї починаючи з 2003 року виїхали з України до Литви, де прийняли громадянство та мешкають на теперішній час.

Оскільки відповідачі не мешкають за адресою реєстрації, позивачка вимушена сплачувати надмірні комунальні послуги, а крім того, із-за реєстрації ОСОБА_2 та ОСОБА_3 позивачка не може скористатись своїм правом на оформлення державної житлової субсидії.

З врахуванням зазначеного, позивачка вимушена була звернутись до суду з вказаним позовом, в якому просить визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1, а також стягнути в солідарному порядку з відповідачів на свою користь сплачений судовий збір у розмірі 704,80 грн.

В судове засідання позивачка не з'явилась, подала заяву, в якій просила розгляд справи проводити без її участі, на задоволенні позову наполягає та не заперечує проти ухвалення заочного рішення.

Відповідачі відзив на позов не подали, в судове засідання не з'явились, про день та час слухання справи повідомлялись своєчасно, належним чином, згідно вимог ЦПК України. Причини неявки суду не повідомили, заяви про розгляд справи за їх відсутності суду не надали, у зв'язку з чим, відповідно до ст.ст. 280-283 ЦПК України зі згоди позивачки, суд ухвалює заочне рішення.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши докази у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків.

Приписами статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною 1 статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст. 316 ЦК України, право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, не залежно від волі інших осіб.

Положеннями ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник майна має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

За правилами статті 150 Житлового кодексу України, власник має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Аналогічні приписи містить і стаття 383 ЦК України.

За положеннями частини 1 статті 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Згідно приписів частини 4 статті 156 ЖК України, до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Разом з тим, частиною 2 статті 405 ЦК України передбачено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом.

Тобто, з урахуванням викладеного можливо дійти висновку, що відсутність члена сім'ї або особи сімейні відносини, з якою припинені, за адресою реєстрації місця проживання понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати особою права користування житлом, яке їй не належить.

Згідно із частиною 1 статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За приписами статті 41 Конституції України та статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Отже власник майна, здійснює право своєю волею, а тому може вчиняти щодо майна будь-які дії. Власник вправі розпоряджатися належним йому майном в абсолютний спосіб, за своєю волею, яка обмежується тільки законом, оскільки суб'єктивне право власності є абсолютним.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житлом.

В судовому засіданні встановлено, що на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 17.11.2003 року (справа №2-2950/03), зареєстрованого в реєстрі прав власності на нерухоме майно 24.12.2003 року за № 2406130 та свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 05.04.2018 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Задачиною Наталією Володимирівною та зареєстрованого 05.04.2018 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № НОМЕР_2, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1 є власницею житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1.

Місце реєстрації позивачки за вищевказаною адресою підтверджується Довідкою про реєстрацію місця проживання особи Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 03.10.2018 року та паспортом громадянина України позивачки.

Згідно Довідки голови квартального комітету №36 м. Запоріжжя №101 від 05.10.2018 року, окрім ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані також ОСОБА_3 та ОСОБА_2, що також підтверджується копією паспорта громадянина України останнього.

Згідно Акту, складеного головою квартального комітету №36 м. Запоріжжя № 108 від 05.10.2018 року, відповідачі з 2003 року не мешкають за адресою своєї реєстрації АДРЕСА_1.

Таким чином, відповідачі фактично більше року не проживають у належному позивачці будинку, житловим приміщенням якого не користуються, не сплачують комунальні послуги, в будинку відсутні їх с особисті речі, предмети побуту, одяг, взуття, тощо, а в добровільному порядку знятись з реєстрації не бажають, тому в силу статті 405 ЦК України втратили право користування цим приміщенням, а зняття їх з реєстрації місця проживання за приписами статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», на теперішній час, можливо здійснити лише на підставі судового рішення, про позбавлення останніх права користування житловим приміщенням.

Згідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Відповідно до ст. 11 цього Закону орган реєстрації здійснює реєстрацію та зняття з реєстрації місця проживання/перебування осіб у межах відповідної адміністративно-територіальної одиниці.

На підставі викладеного суд дійшов висновку, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню з наведених вище підстав.

Згідно ст. 141 ЦПК України, суд присуджує стягнення з відповідачів на користь позивачки судового збору у розмірі 704,80 грн. в рівних частках по 352,40 грн. з кожного.

Керуючись ст. ст. 4, 7, 12, 27, 76-81, 258-259, 280, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 судові витрати в рівних частках з кожного по 352,40 грн. (триста п'ятдесят дві гривні 40 коп.)

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду через Ленінський районний суд м. Запоріжжя шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: Турбіна Т. Ф.