Якимівський районний суд Запорізької області
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

Справа № 330/2023/18

2/330/54/2019

"04" березня 2019 р. Якимівський районний суд Запорізької області в складі:

головуючого судді - Нестеренко Т.В.

при секретарі - Корнієнко М.М.

за участю представника відповідача - адвоката Сивової Я.В.

за участю представника відповідача ВАТ «Запоріжжяобленерго» - адвоката Кидалової Н.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Якимівка цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до фізичної особи підприємця ОСОБА_4 та ВАТ «Запоріжжяобленерго» в особі структурного підозрілу «Якимівський район електричних мереж», треті особи ОСОБА_5, ОСОБА_6 про витребування майна

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_3 звернувся з позовом до відповідача ОСОБА_4 та ВАТ «Запоріжжяобленерго» в особі структурного підозрілу «Якимівський район електричних мереж» про витребування трансформатора ТМ-160/10 № 798294 у фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, встановленого на базі відпочинку за адресою АДРЕСА_1за договором про постачання електричної енергії № 741 від 13.05.2010 між відповідачами ОСОБА_4 та ВАТ «Запоріжжяобленерго».

Свої вимого позивач мотивував тим, що відповідач ОСОБА_4 та треті особи ОСОБА_5, ОСОБА_6 домовились про спільну діяльність організації та функціонування бази відпочинку, яка знаходиться за адресою:АДРЕСА_1. З метою забезпечення бази відпочинку зовнішнім електропостачанням та не маючи особистого часу, 19.06.2008 року ними були надані довіреності Р№1336 (ОСОБА_3.), Р№1337 (ОСОБА_5), Р№1335 (ОСОБА_6.) відповідачу ОСОБА_4 для того щоб представляти їх інтереси при укладенні, у тому числі договору про приєднання до електричних мереж.

Відповідач ОСОБА_4 01 червня 2009 року, діючий за себе особисто та як представник позивача ОСОБА_3, третіх осіб ОСОБА_5, ОСОБА_6 як Замовників, уклав договір з ВАТ «Запоріжжяобленерго» як Власника про приєднання до електричних мереж.

Відповідно до п.1.1. предметом цього договору була мета забезпечення зовнішнього електропостачання, електроустановок бази відпочинку громадян ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 за адресою АДРЕСА_1 (Енергоустановка Замовника), що підтверджується наданою Замовником, а це - ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 проектної документації зовнішнього електропостачання оберту Замовника, яка відповідає вимогам технічних умов № сз015-16/4718 від 01.06.2009 року та завдання на проектування від 01.06.2009 року.

Для виконання необхідних технічних умов (згідно додатка № 1 до договору від 01.06.2009 року) їм необхідно було придбати трансформатор, тип і потужність якого визначена проектом.

При вирішенні цього питання, позивач ОСОБА_3, відповідач ОСОБА_4, треті особи ОСОБА_5, ОСОБА_6 не змогли дійти до взаємного порозуміння, щодо виділення необхідних коштів для спільного придбання трансформатора, оскільки кошти, крім як у позивача, були відсутні.

Позивач 11 листопада 2009 року за свої власні кошти придбав в м. Калинівка Вінницької області у ФОП ОСОБА_7 трансформатор ТМ-160/10 № 798294.

На підтвердження, вказаної обставини позивачем надана видаткова накладна № П-00000003 від 11 листопада 2009 року та квитанція до прибуткового касового ордеру № 2, згідно яких від ОСОБА_3 отримано 17000 гривень за придбання трансформатора ТМ-160/10 № 798294.

В цей же день, чи наступного дня, вказаний вище трансформатор ТМ-160/10 № 798294, на автомобілі ФОП ОСОБА_7 був доставлений до місця установки.

Позивач ОСОБА_3 стверджує, що дозволу на встановлення трансформатора ТМ-160/10 № 798294 та його експлуатацію нікому не давав.

13.05.2010 року відповідачем ОСОБА_4, як фізичною особою-підприємцем, з ВАТ «Запоріжжяобленерго» був укладений договір про постачання електричної енергії № 741. До вказаного договору приєднані додатки.

Відповідно до умов цього договору постачальник електричної енергії продає електричну енергію споживачу для забезпечення потреб електроустановок споживача з приєднаною потужністю, зазначеною в додатку № 1 «Обсяги постачання електричної енергії споживачу».

Додаток № 1 регулює обсяги постачання, де вказано що приєднана потужність 160 кВт, яка відповідає придбаному позивачем ОСОБА_3 трансформатору ТМ-160/10, № 798294.

Договір про постачання електричної енергії № 741 від 13.05.2010 між відповідачами ОСОБА_4 та ВАТ «Запоріжжяобленерго» встановлює обсяг дозволеної потужності електричної енергії 150 кВт, фактично максимально допустимий рівень дозволеної потужності для трансформатора типа ТМ 160/10 № 798294.

Оскільки позивач ОСОБА_3, треті особи ОСОБА_5, ОСОБА_6 не стали стороною у Договорі про постачання електричної енергії № 741 від 13.05.2010 року, а на об'єкт база відпочинку у АДРЕСА_1 -відповідно до вимог Правил користування електричною енергією № 28 від 31.07.1996 року (які діяли на той час) укладається один договір, ОСОБА_5 звернулася до відповідачів ОСОБА_4 та ВАТ «Запоріжжяобленерго» переукласти договір про постачання електричної енергії, з метою виконання умов договору № П144/81-09 про приєднання до електричних мереж, а саме - забезпечення зовнішнього електропостачання електроустановок бази відпочинку громадян ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 за адресою АДРЕСА_1 (Енергоустановка Замовника).

Згідно листа від 09.11.2016 року ВАТ «Запоріжжяобленерго» в особі структурного підозрілу «Якимівський район електричних мереж» стало відомо, що ОСОБА_4 ухиляється від переукладення договору, про постачання електричної енергії, за участю усіх Замовників, вказаних у договорі приєднання до електричних мереж від 01.06.2009 року.

В листопаді 2016 року ОСОБА_5 звернулася до Якимівського районного суду з позовом до ФОП ОСОБА_4 та ВАТ «Запоріжжяобленерго» в особі структурного підозрілу «Якимівський район електричних мереж», за участю третіх осіб ОСОБА_3, ОСОБА_6, про визнання договору про постачання електричної енергії № 741 від 13.05.2010 року недійсним. Після відкриття провадження у справі, позивач ОСОБА_3 звернувся з позовом до ФОП ОСОБА_4 та ВАТ «Запоріжжяобленерго» в особі структурного підозрілу «Якимівський район електричних мереж» за участю третіх осіб ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання права власності на трансформатор типа ТМ 160/10 № 798294.

Рішенням Якимівського районного суду від 04.07.2017 року в задоволені обох позовів було відмовлено.

Постановою Апеляційного суду Запорізької області від 17.05.2018 року рішення Якимівського районного суду від 04.07.2017 року в частині правового обґрунтування відмови в задоволенні позову ОСОБА_3 було змінено.

Апеляційним судом встановлено наступне, що саме позивач - ОСОБА_3 придбав трансформатор тип ТМ 160/10 № 798294.

Відповідач ОСОБА_4 та його представник не надали суду належних та допустимих доказів придбання вищевказаного трансформатора за кошти ОСОБА_4

Також було встановлено, що саме придбаний трансформатор встановлений на базі відпочинку за договором ФОП ОСОБА_4 № 741 від 13.05.2016 року, що підтверджується довідкою ВАТ «Запоріжжяобленерго» в особі «Якимівського району електричних мереж» № 56/566 від 12.12.2016 року, а права позивача ОСОБА_3, як власника вищезазначеного трансформатора, порушені з боку ФОП ОСОБА_4

Проте, спосіб захисту порушеного саме з боку відповідача ФОП ОСОБА_4 права ОСОБА_3 у цій справі, зокрема обраним ОСОБА_3 способом шляхом визнання права власності на трансформатор ТМ-160/10, № 798294, який є рухомим майном (належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні), та належність якого саме ОСОБА_3 у цій справі підтверджена належними, допустимими (письмовими) доказами, не є належним та ефективним способом захисту порушеного права останнього.

Апеляційним судом позивачу ОСОБА_3 було роз'яснено його право окремо від тієї справи у позасудовому чи судовому порядку вирішити питання із ФОП ОСОБА_4 про витребування цього трансформатора із володіння останнього чи компенсації вартості останнього або про встановлення відповідної плати(тощо) за його використання останнім.

Представник відповідача адвокат Сивова Я.В. позов не визнала та надала відзив на позов, в якому вказала, що рішенням Якимівського районного суду від 04.07.2017 року встановлено, що між ОСОБА_4 та ВАТ «Запоріжжяобленерго» на підставі довіреностей Р№1336 (ОСОБА_3.), Р№1337 (ОСОБА_5), Р№1335 (ОСОБА_6.) було укладено договір № П144/81-09 про приєднання до електричних мереж від 01.06.2009 року.

Відповідно до умов договору Замовником були виконані усі технічні умови та 13.05.2010 року між ОСОБА_4 та ВАТ «Запоріжжяобленерго» був укладенийдоговір про постачання електричної енергії № 741.

ОСОБА_4 заперечує, що трансформатор ТМ-160/10 № 798294 був придбаний саме ОСОБА_3

Крім того, представник відповідачаадвокат Сивова Я.В. надала суду заяву, що позивач ОСОБА_3 був ознайомлений з вказаним договором, заперечень від нього не надходило. Таким чином, позивач ОСОБА_3 пропустив трирічний строк позовної давності, тому необхідно в позові відмовити.

У відповіді на відзив позивач ОСОБА_3 вказав, що відповідно до вимог ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно ст. 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

11 листопада 2009 року, позивач ОСОБА_3 за його власні кошти придбав в м. Калинівка Вінницької області у ФОП ОСОБА_7 трансформатор ТМ-160/10 № 798294.

Вказана обставина підтверджується видатковою накладною № П-00000003 від 11 листопада 2009 року та квитанцією до прибуткового касового ордеру № 2, згідно яких від ОСОБА_3 отримано 17000 гривень за придбання трансформатора ТМ-160/10 № 798294.

Постановою Апеляційного суду Запорізької області від 17.05.2018 року встановлено, що саме позивач ОСОБА_3 придбав трансформатор тип ТМ 160/10 № 798294.

Відповідач ОСОБА_4 та його представник не надали суду належних та допустимих доказів щодо придбання вищевказаного трансформатора за кошти ОСОБА_4.

Таким чином, ОСОБА_3 є єдиним власником трансформатора ТМ-160/10 № 798294.

Крім того, «Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку» затверджене наказом Міністерства фінансів України від 24.05.95 року № 88 не містить застережень, щодо прийому коштів за товар від кількох фізичних осіб, що спростовує твердження у відзиві відповідача, про неможливість запису стосовно прийняття коштів від кількох осіб.

Від представника відповідача ВАТ «Запоріжжяобленерго» відзиву на позов, пояснень та заперечень проти позову не надано.

Від третіх осіб ОСОБА_5 та ОСОБА_6 заперечень проти позову не надходило.

В судове засідання від позивача ОСОБА_3 надійшла письмова заява з клопотанням про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує на підставі вказаних документів та просить задовольнити позов в повному обсязі.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_4, адвокат Сивова Я.В. в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила суд застосувати наслідки пропуску позивачем строків позовної давності і відмовити в задоволенні позову.

В судовому засіданні представник відповідача ВАТ «Запоріжжяобленерго», адвокат Кидалова Н.Г. просила вирішити позовні вимоги на розсуд суду, зазначивши, що ВАТ «Запоріжжяобленерго» в особі структурного підозрілу Якимівський район електричних мереж не відмовляють в укладенні договору а ні фізичним, а ні юридичним особам, якщо у них в наявності є всі документи, встановлені діючим законодавством.

Треті особи, які повідомлені належним чином до судового засіданні не з'явились.

Вислухавши пояснення представників відповідачів, дослідивши матеріали цивільної справи, надані докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як вбачається з вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до вимог ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до вимог ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Відповідно до вимог ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до вимог ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати: захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (стаття 13), споживачів (стаття 42), захист прав і свобод людини і громадянина судом, Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини, відповідними міжнародними судовими установами чи міжнародними організаціями (стаття 55).

Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Згідно наданої копії договору № П144/81-09 від 01.06.2009 рокуміж ОСОБА_4 та ВАТ «Запоріжжяобленерго» на підставі довіреностей Р№1336 (ОСОБА_3.), Р№1337 (ОСОБА_5), Р№1335 (ОСОБА_6.) було укладено договір про приєднання до електричних мереж.

Відповідно до п.1.1. предметом цього договору була мета забезпечення зовнішнього електропостачання електроустановок бази відпочинку громадян ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_8, ОСОБА_6 за адресою АДРЕСА_1 (Енергоустановка Замовника), що підтверджується наданою Замовником, а це - ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_8, ОСОБА_6 проектної документації зовнішнього електропостачання оберту Замовника, яка відповідає вимогам технічних умов № сз015-16/4718 від 01.06.2009 року та завдання на проектування від 01.06.2009 року.

Відповідно Договору та його додатків, які є його невід'ємною частиною, для Замовників ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_8, ОСОБА_6 встановлений граничний рівень приєднаної потужності у розмірі 150 кВт.

11 листопада 2009 року, позивач ОСОБА_3 за свої власні кошти придбав в м. Калинівка Вінницької області у ФОП ОСОБА_7 трансформатор ТМ-160/10 № 798294.

Вказана обставина підтверджується видатковою накладною № П-00000003 від 11 листопада 2009 року та квитанцією до прибуткового касового ордеру № 2, згідно яких від ОСОБА_3 отримано 17000 гривень за придбання трансформатора ТМ-160/10 № 798294.

Відповідно до вимог ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно ст. 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Вказана обставина також підтверджена постановою Апеляційного суду Запорізької області від 17.05.2018 року де встановлено, що саме ОСОБА_3 придбав трансформатор тип ТМ 160/10 № 798294.

Відповідач ОСОБА_4 та його представник не надали суду належних та допустимих доказів придбання вищевказаного трансформатора за кошти ОСОБА_4

Позивач ОСОБА_3 є єдиним власником трансформатора ТМ-160/10 № 798294.

Заперечення представника відповідача адвоката Сивової Я.В. щодо неможливості запису прийому коштів за товар від кількох фізичних осіб, спростовуються, «Положенням про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку» затверджене наказом Міністерства фінансів України від 24.05.95 року № 88 яке не містить застережень, щодо прийому коштів за товар від кількох фізичних осіб.

Крім того, відповідно до вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно ст. 258 ЦПК України судовими рішеннями є:

1) ухвали;

2) рішення;

3) постанови;

4) судові накази

Відповідно до вимог ч.4 ст. 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

Апеляційний суд Запорізької області 17.05.2018 року розглянув справу та встановив обставини, які стосуються саме позивача ОСОБА_3 та ОСОБА_4 і ВАТ «Запоріжжяобленерго», щодо придбання ОСОБА_3 трансформатора ТМ-160/10 № 798294.

07.09.2009 року ОСОБА_3 нотаріально посвідченою заявою припинив повноваження відповідача ОСОБА_4 шляхом скасування довіреності від 19.08.2008 року, представляти його інтереси при укладенні, у тому числі договорів про приєднання до електричних мереж чи постачання електричної енергії.

Трансформатор ТМ-160/10 № 798294 був придбаний позивачем ОСОБА_3 11.11.2009 року, вже після скасування довіреності, і в судовому засіданні не спростоване твердження ОСОБА_3, що він не надавав згоду на використання та експлуатацію трансформатора ОСОБА_4

Відповідач ФОП «ОСОБА_4 уклав договір з ВАТ «Запоріжжяобленерго»№ 741 від 13.05.2010 рокупро постачання електричної енергії, встановивши трансформатор ТМ-160/10 № 798294, на базі відпочинку без отримання дозволу позивача.

Вказана обставина підтверджується довідкою ВАТ «Запоріжжяобленерго» в особі структурного підозрілу «Якимівський район електричних мереж» від 12.12.2016 року, що трансформатор тип ТМ 160/10 № 798294 встановлений на базі відпочинку за договором ФОП ОСОБА_4 № 741 від 13.05.2010 року.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97?ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно із частиною першою статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч.1 ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

В листопаді 2016 року третя особа ОСОБА_5 звернулася до Якимівського районного суду з позовом до ФОП ОСОБА_4 та ВАТ «Запоріжжяобленерго» в особі структурного підозрілу «Якимівський район електричних мереж», за участю третіх осіб ОСОБА_3, ОСОБА_6, про визнання договору про постачання електричної енергії № 741 від 13.05.2010 року недійсним. Після відкриття провадження у справі, позивач ОСОБА_3 звернувся з позовом до ФОП ОСОБА_4 та ВАТ «Запоріжжяобленерго» в особі структурного підозрілу «Якимівський район електричних мереж» за участю третіх осіб ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання права власності на трансформатор типа ТМ 160/10 № 798294.

Рішенням Якимівського районного суду від 04.07.2017 року в задоволені обох позовів було відмовлено.

Постановою Апеляційного суду Запорізької області від 17.05.2018 року рішення Якимівського районного суду від 04.07.2017 року в частині правового обґрунтування відмови в задоволенні позову ОСОБА_3 було змінено.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що права ОСОБА_3, як власника вищезазначеного трансформатора, порушені з боку ФОП ОСОБА_4

Проте, спосіб захисту порушеного саме з боку відповідача ФОП ОСОБА_4 права ОСОБА_3 у цій справі, зокрема обраним ОСОБА_3 способом шляхом визнання права власності на трансформатор ТМ-160/10, № 798294, який є рухомим майном (належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні), та належність якого, саме ОСОБА_3 у цій справі підтверджена належними, допустимими (письмовими) доказами, не є належним та ефективним способом захисту порушеного права останнього.

Тому, Апеляційний суд роз'яснив право ОСОБА_3 окремо від тієї справи у позасудовому чи судовому порядку вирішити питання із ФОП ОСОБА_4 про витребування цього трансформатора із володіння останнього чи компенсації вартості останнього або про встановлення відповідної плати(тощо) за його використання останнім.

Відповідно до позиції Верховного Суду відображеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06.03.2018 року у справі №904/9159/16 та від 22.03.2018 року у справі №904/12521/16 щодо застосування віндикації, що згідно із статтею 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

При цьому підстави застосування положень статті 1212 ЦК України є більш широкими, ніж у статті 388 цього Кодексу. Наявність підстав для витребування майна за статтею 388 ЦК України не виключає застосування положень статті 1212 цього Кодексу в частині, що не суперечать положенням статті 388 ЦК України.

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном (стаття 391 ЦК України). Вказані способи захисту можуть бути реалізовані шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів.

Аналізуючи заяву представника відповідача ОСОБА_4 - адвоката Сивової Я.В., щодо застосування строків позовної давності, суд виходить з наступного.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Вказані приписи поширюються, зокрема, на позови про витребування майна з чужого незаконного володіння. Натомість, до позовів про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном позовна давність не застосовується, оскільки негаторний позов може бути пред'явлений позивачем доти, поки існує відповідне правопорушення.

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.

Визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду.

Цивільне законодавство розрізняє право володіння як складову повноважень власника (частина перша статті 317 ЦК України), як різновид речових прав на чуже майно (пункт 1 частини першої статті 395 ЦК України) та як право, що виникає на договірних засадах, тобто договірне володіння.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України).

При цьому відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

В постанові Апеляційного суду Запорізької області від 17.05.2018 року по рішенню Якимівського районного суду від 04.07.2017 року, на яке також посилається представник відповідача ОСОБА_4 - адвокат Сивова Я.В., було встановлено, що судом першої інстанції було правильно встановлено, що права ОСОБА_3, як власника вищезазначеного трансформатора, порушені з боку ФОП ОСОБА_4 Однак, суд першої інстанції помилково вважав, що в силу вимог ст. ст. 257, 267 ч.ч. 3,4 ЦК України для відмови у задоволенні позову ОСОБА_3 у цій справі можна застосувати сплив загального (трирічного) строку позовної давності за заявою представника відповідача ФОП ОСОБА_4 - адвоката Сивової Я.В., здійсненою до ухвалення судом першої інстанції у цій справі. Оскільки, помилково вважав, що позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3, придбавши 11.11.2009 року спірне майно і припинивши 07.09.2009 року своєю нотаріально посвідченою заявою повноваження відповідача ОСОБА_4 шляхом скасування довіреності від 19.08.2008 року, мав можливість заявити про порушення його майнових прав протягом трирічного строку позовної давності, будучи обізнаним про використання належного йому майна у схемі підключення бази відпочинку до електричного постачання, тобто фактично використання його, як він стверджує, майна іншими особами, в тому числі і відповідачем ФОП ОСОБА_4, однак звернувся до суду із вищезазначеним позовом лише у лютому 2016 року.

Помилкові висновки суду першої інстанції щодо спливу строку загального (трирічного) позовної давності для ОСОБА_3 виникли тому, що суд першої інстанції не звернув належної уваги на доводи ОСОБА_3 в особі його представника ОСОБА_10 у суді першої інстанції у судовому засіданні 09.02.2017 року щодо того, що про оспорювання права власності його довірителя на трансформатор стало відомо лише під час судового засідання під час надання пояснень представником відповідача ФОП ОСОБА_4 - адвоката Сивової Я.В у цій справі, яка в обґрунтування заперечень проти позову ОСОБА_5, зокрема, зазначила, що не встановлено, хто саме є власником цього трансформатора, до цього ФОП ОСОБА_4 не оспорювався факт придбання цього трансформатора саме ОСОБА_3 та за рахунок останнього.

Верховний Суд України у своій правовiй позицiї, що висловлена у справi № 6-3090цс15, вказує, що витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

При порушенні суб'єктивного цивільного права особа може звернутися з позовом до суду за захистом. Необхідно розрізняти право на позов у матеріальному розумінні і право на позов у процесуальному розумінні.

У матеріальному розумінні право на позов - це право вимагати від суду ухвалення рішення про захист порушеного суб'єктивного права і право отримати такий захист. Закінчення строку позовної давності позбавляє сторону можливості вимагати примусового здійснення права через суд, але не позбавляє права звернутися за захистом до суду взагалі, оскільки для подання позовної заяви до суду про захист порушеного суб'єктивного права законодавець будь-яких строків не встановив.

Право на позов у процесуальному розумінні - це право на подання позовної заяви з метою захисту порушеного права, не обмежене строками позовної давності. Вимоги щодо захисту порушеного права розглядаються судом незалежно від позовної давності, але закінчення строку позовної давності є підставою для відмови в задоволенні позову.

Відтак, суд не приймає до уваги доводи відповідача ФОП ОСОБА_4 та його представника адвоката Сивової Я.В. щодо застосування строків позовної давності. Адже положення ч.1 ст. 261 ЦК України регламентують, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Таким чином, підлягає врахуванню наявна у матеріалах справи довідка ВАТ «Запоріжжяобленерго» в особі структурного підозрілу «Якимівський район електричних мереж» від 12.12.2016 року, що трансформатор тип ТМ 160/10 № 798294 встановлений на базі відпочинку за договором ФОП ОСОБА_4 № 741 від 13.05.2010 року.

На підставі вказаної довідки та пояснень представника відповідача ФОП ОСОБА_4 - адвоката Сивової Я.В у судовому засіданні від 09.02.2017 року по справі за позовом ОСОБА_5 до ФОП ОСОБА_4 та ВАТ «Запоріжжяобленерго» в особі структурного підозрілу «Якимівський район електричних мереж», за участю третіх осіб ОСОБА_3, ОСОБА_6, про визнання договору про постачання електричної енергії № 741 від 13.05.2010 року недійсним, ОСОБА_3 довідався, про встановлення належного йому трансформатора тип ТМ 160/10 № 798294 на базі відпочинку за договором ФОП ОСОБА_4 № 741 від 13.05.2010 року.

Це свідчить про те, що позивач був обізнаний про порушення свого права та зобов'язаний був про таку обставину дізнатися саме з 09.02.2017 року.

Згідно ст. 123 ЦПК України, перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За вимогами статті 261 ЦК України, початок перебігу строку позовної давності пов'язується не лише з моментом, коли особі, яка звертається за захистом свого права або інтересу, стало відомо про порушення свого права чи про особу, яка його порушила, а також моментом, коли така особа могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. (Дане узгоджується з практикою Верховного Суду у постанові від 15.05.2018 року у справі №916/2403/16 ).

Таким чином, момент початку перебігу строку позовної давності у контексті ч.1 ст. 261 ЦК України збігається з моментом обізнаності особи про порушення її права або навіть об'єктивної можливості довідатись про обставини порушення її прав.

Зазначена правова позиція спостерігається у постанові Верховного Суду від 13.06.2018 року у справі №343/1400/15-ц. Зокрема, Касаційний цивільний суд стверджує наступне: «Зазначене свідчить про неправильність застосування судом частини першої статті 261 ЦК України, оскільки за змістом цієї норми для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

Таким чином, початок перебігу строку позовної давності почався 09.02.2017 року.

Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Отже, строк позовної давності закінчується лише 09.02.2020 року.

Позивач звернувся до суду з позовом про витребування даного трансформатора тип ТМ 160/10 № 798294з чужого незаконного володіння 18.09.2018 року, отже без порушення строку позовної давності.

В межах спірних питань, що виникають при застосуванні строків позовної давності важливо також звернутися до практики Європейського суду з прав людини, що формує загальну практику та правові позиції щодо застосування строків позовної давності.

Застосування строків позовної давності має важливі цілі, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність.

Докази у даній справі, оцінка судом аргументів та доводів сторін дає можливість суду прийти до обґрунтованого висновку, що позивач ОСОБА_3 законно набув право власності на трансформатор тип ТМ 160/10 № 798294, та дізнався про порушення свого права на вказане майно саме 09.02.2017 року, та звернувся до суду за відновленням свого права без порушення строку позовної давності.

З урахуванням правової позиції, висловленої ЄСПЛ при розгляді справи «Серявін проти України», а саме те, що згідно з усталеною практикою Суду, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994 року). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» від 01.07.2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

В процесі розгляду справи судом було прийнято, досліджено та надано оцінку всім доводам та запереченням позивача, відповідачів, надано можливість їх представникам в судовому засіданні обґрунтувати свої правові позиції щодо позову.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Тому вирішуючи питання про позовні вимоги ОСОБА_3 до другого відповідача ВАТ «Запоріжжяобленерго» в особі структурного підозрілу «Якимівський район електричних мереж», суд вважає, що вони задоволенню не підлягають, оскільки належний позивачу трансформатор тип ТМ 160/10 № 798294, знаходиться у володінні та у користуванні саме відповідача ФОП ОСОБА_4

На підставі викладеного, керуючись ст. 41 Конституції України, ст.ст.3,11,15,16,20,204,206,256,257,261,316,317,319,387,388,1212 ЦК України, ст.ст. 4,10,11,76-83,123,141,247,256,258-259,263-265,268, ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до фізичної особи підприємця ОСОБА_4 та ВАТ «Запоріжжяобленерго» в особі структурного підозрілу «Якимівський район електричних мереж», треті особи ОСОБА_5, ОСОБА_6 про витребування майна - задовольнити частково.

Витребувати трансформатор ТМ-160 № 798294 у фізичної особи - підприємця ОСОБА_4, встановлений на базі відпочинку за адресою АДРЕСА_2 за договором про постачання електричної енергії №741 від 13.05.2010 між відповідачами ОСОБА_4 та ВАТ «Запоріжжяобленерго»,та передати його законному володільцю ОСОБА_3.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати на суму 704 (сімсот чотири) гривні 80 копійок.

В частині стягнення з Відкритого акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго» в особі структурного підрозділу Якимівський район електричних мереж судових витрат на користь ОСОБА_3 відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Запорізького апеляційного суду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII «Перехідні положення» ЦПК України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Якимівський районний суд Запорізької області.

Суддя: Т.В. Нестеренко