Житомирський апеляційний суд
Справа №274/1993/19 Головуючий у 1-й інст. Хуторна І. Ю.
Категорія 46 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2019 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т. М.,

суддів Трояновської Г.С., Миніч Т.І.,

за участю секретаря Ковальської Я.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі цивільну справу №274/1993/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 16 липня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Хуторної І.Ю. в м.Бердичеві,

в с т а н о в и в :

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, в якому просив визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 , шляхом зняття з державної реєстрації місця проживання. В обгрунтування позову вказував, що він зареєстрований в квартирі АДРЕСА_1 . У зазначеній вище квартирі також зареєстровані син ОСОБА_1 та колишня дружина ОСОБА_2 Відповідачка у даному житлі не проживає з лютого 2018 року, її речей в квартирі немає, вона не несе витрат по утриманню квартири. Її реєстрація в квартирі створює матеріальні проблеми, пов`язані з утриманням квартири, та здійснює перешкоди у розпорядженні майном. Під час розгляду справи до участі у справі залучено третю особу ОСОБА_1 , виключено з кола учасників справи третю особу ОСОБА_3 .

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 16 липня 2019 року відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги. Зокрема, зазначає, що підстави для збереження жилого приміщення понад шість місяців, які зазначені в ч.3 ст.72 ЖК УРСР, у відповідача відсутні. Судом неповно оцінені письмові докази та пояснення свідків, щодо не проживання відповідача у квартирі АДРЕСА_1 .

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, в квартирі АДРЕСА_1 зареєстрований ОСОБА_1 , 1968 року народження, разом з ним зареєстровані: колишня дружина - ОСОБА_2 1968 року народження, та син - ОСОБА_1 , 1992 року народження.

Звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_1 обгрунтовував свої вимоги тим, що відповідач ОСОБА_2 не проживає в квартирі АДРЕСА_1 з лютого 2018 року, її речей в квартирі немає, вона не несе витрат по утриманню квартири, а тому повинна бути визнанна такою, що втратила право користування вищевказаною квартирою.

Положеннями частини третьої статті 47 Конституції України визначено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила правокористування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

Вичерпного переліку поважних причин не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

Європейський суд з прав людини вказував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, від 02 грудня 2010 року).

Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 13.02. 2019 шлюб між сторонами розірвано.

Допитаний в якості свідка в суді першої інстанції син сторін ОСОБА_1 показав, що через те, що батько тривалий час зловживав спиртними напоями у них з матір`ю виникали конфлікти. Його мати на даний час не проживає в квартирі, бо батько не дає їй можливості там проживати, у неї немає ключа від квартири.

В матеріалах справи наявна заява ОСОБА_2 начальнику Бердичівського ВП ГУ НП в Житомирській області полковнику поліції Зінченко О.В. від 26.04.2019, в якій остання повідомляє, що з січня місяця 2019 її колишній чоловік ОСОБА_1 без її відома неодноразово змінює замки вхідних дверей в квартирі АДРЕСА_1 , чим перешкоджає їй доступ до житла та особистих речей. На її неодноразові звернення надати їй доступ до житла, ОСОБА_1 відмовляється надати доступ до квартири, та погрожує їй.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Суд першої інстанції, урахувавши наведені норми матеріального та процесуального права, обставини справи, а саме, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження доводів позовної заяви, зокрема, що ОСОБА_2 без поважних причин більше шести місяців не проживала у спірному житловому приміщенні, дійшов правильного висновку, що ОСОБА_2 не могла користуватись житлом постійно з поважних причин через наявність конфлікту з ОСОБА_1 , а тому сам факт не проживання ОСОБА_2 у спірному житлі не може бути підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірним житлом.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 , 23.04.2012 згідно розпорядження органу приватизації по м. Бердичеві на праві спільної сумісної власності прийняла участь в оформленні приватизаційних документів на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер НОМЕР_1 . Із заявою про оформлення передачі в приватну спільну сумісну власність квартири АДРЕСА_1 зверталися ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Отже, між сторонами існує спір щодо права власності на спірну квартиру.

З огляду на наведене, суд першої інстанції ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, дійшов вказаного висновку при повному, всебічному та об`єктивному з`ясуванні обставин справи, прав і обов`язків сторін у даних правовідносинах, перевірив належним чином доводи сторін, з`ясував характер та суть заявлених позивачем вимог, норм права, якими вони регулюються, дав належну правову оцінку зібраним у справі доказам.

Рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 16 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Дата складення повного судового рішення 17 жовтня 2019 року.

Головуючий Судді