Справа № 175/193/15-ц
Провадження № 2/175/1927/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 березня 2019 року Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючої судді Озерянської Ж.М.

з участю секретаря Лукієнко В.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у смт. Слобожанське цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» про захист порушеного права споживача фінансових послуг шляхом визнання недійсними кредитного договору, договору іпотеки та скасування заборони, -

В С Т А Н О В И В:

В січні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про захист порушеного права споживача фінансових послуг, в якому просила визнати порушеним її права як споживача фінансових послуг банку; визнати недійсним Кредитний договір №МL-302/013/08 та Додаток №1 укладені 23.01.2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та нею, ОСОБА_1 в зв'язку з укладенням під впливом обману з боку банку. В вересні 2015 року позивачка збільшила просила суд визнати недійсним договір іпотеки №PCL-302/013/08 від 23.01.2008 року укладений між нею, ОСОБА_1 та ЗАТ (ПАТ) «ОТП Банк», посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М., зареєстрований в реєстрі за №576; скасувати заборону на відчуження квартири АДРЕСА_1, накладену приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М., зареєстровану в реєстрі за №23 та іпотеку накладену у зв'язку з укладенням між ОСОБА_1 та ЗАТ (ПАТ) «ОТП Банк» Договору іпотеки №PCL-302/013/08 від 23.01.2008 року, шляхом виключення відповідних записів з Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна та з Державного реєстру іпотек; стягнути з відповідача на її користь судовий збір у розмірі 3654 грн. (том №1 а.с.163).

Представник позивачки ОСОБА_1 за довіреністю ОСОБА_3 позовні вимоги підтримала та просила задовольнити їх в повному обсязі, посилаючись на обставини зазначені в позові.

Представник відповідача ПАТ «ОТП Банк» за довіреністю Яшин О.С. надав суду заяву про розгляд справи без представника відповідача, в якій просив в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі (том №2 а.с.100).

Вислухавши представника позивача, ознайомившись з письмовими запереченнями представника відповідача (том №2 а.с.100-101), повно та всебічно вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Частина перша ст. 203 ЦК України, встановлює, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

У судовому засіданні встановлено, що 23 січня 2008 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (змінено назву на Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк») та ОСОБА_1 був укладений Кредитний договір №МL-302/013/08, згідно якого банк надав ОСОБА_1 кредитні кошти на придбання нерухомого майна: квартири АДРЕСА_1 у розмірі 33600 доларів США, в порядку та на умовах визначених договором зі сплатою відсотків у розмірі 15,29% річних, зі строком повернення кредиту до 24 січня 2033 року (том №1 а.с.5-10). 23 липня 2012 року між позичальником та банком було укладено Додатковий договір №1 до Кредитного договору №МL-302/013/08 від 23 січня 2008 року, за умовами якого сторони дійшли згоди, що внесення змін та доповнень в Договір щодо прізвища позичальника, та викладенню преамбули в новій редакції (том №1 а.с.10). Того ж дня, 23 січня 2008 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (змінено назву на Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк») та ОСОБА_1 був укладений Договір іпотеки №PCL-302/013/08, за яким з метою забезпечення виконання зобов'язань, що витікають з Кредитного договору №МL-302/013/08 від 23.01.2008 року, ОСОБА_1 передала в іпотеку квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до п. 3 ст. 3 та ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договорів та визначенні умов з урахуванням вимог цього кодексу та інших актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості.

У відповідності до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Так, фінансові послуги через їхню складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи позитивні зобов'язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і, таким чином, ефективного вибору. Для підтримання впевненості споживачів загальна заборона несправедливих видів торговельної практики однаковою мірою повинна застосовуватись до тих із них, що виникають як за межами контрактних відносин між торговцем та споживачем, так і під час виконання укладеного контракту (п.п. 9,13,14 преамбули Директиви Європейського Парламенту та Ради 2005/29/ЄС від 11.05.2005 року щодо несправедливих видів торговельної практики).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України та згідно роз'яснень п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним» від 06.11.2009 року, правочин може бути визнаний недійсним лише на підставах, визначених законом, та з застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в постанові від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснив у п. 14, що суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою ст. 215 ЦК України, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (ст. 536, 638, 1056-1 ЦК України).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ч.ч. 1. 2 ст. 638 ЦК України).

За нормою ст. 639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Згідно ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. За своєю юридичною природою кредитний договір є реальним договором, оскільки для його укладення, крім згоди сторін, необхідно вчинення певної дії, зокрема, передачі коштів, а тому такий договір є укладеним з моменту передачі грошей.

Як вбачається з матеріалів справи, Кредитний договір №МL-302/013/08 від 23.01.2008 року є укладеним, оскільки позичальником ОСОБА_1, відповідно до особисто підписаних Кредитної заяви та Анкети-заяви від 23.01.2008 року (том №2 а.с.101-102) отримано грошові кошти, про що також не заперечував представник позивачки в судовому засіданні. Згідно розрахунку заборгованості, ОСОБА_1 регулярно виконувала свої боргові зобов'язання до 24 листопада 2014 року включно, а саме здійснювала погашення заборгованості за кредитом (останній платіж було здійснено позивачкою 24.11.2014 року в сумі 112,00 доларів США). Крім того, судом встановлено, що між сторонами існували певні відносини, а саме, позивачка дійсно отримувала кредитні кошти на придбання житла. Окрім цього, при укладенні спірного Кредитного договору волевиявлення позивачки було вільним та відповідало її внутрішній волі.

Згідно з п. 20 постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях ПАТ «ОТП Банк», істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Враховуючи наведені вище обставини, твердження ОСОБА_1 про недійсність спірного Кредитного договору, який був укладений внаслідок обману є безпідставними і непідтвердженими. Відповідно до умов Кредитного договору №МL-302/013/08 від 23.01.2008 року позичальник несе усі валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим кредитним договором.

Частиною 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», та ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» передбачено, що фінансові послуги врегульовують питання щодо відомостей, які кредитодавець має у письмовій формі повідомити споживачеві перед укладенням договору споживчого кредитування.

У ч. 4 п. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» встановлено, що у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) умови дострокового розірвання договору; 7) інші умови, визначені законодавством.

За змістом ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Відповідно до частини другої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Аналогічний правовий висновок викладений в Постанові Верховного Суду України по справі №619/130/16-ц від 23.05.2018 року.

За змістом ч. ч. 1, 3 ст. 12, ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Так, позивачем не надано суду будь-яких доказів того, що Кредитний договір №МL-302/013/08 від 23.01.2008 року та Додаток №1 до нього, Договір іпотеки №PCL-302/013/08 від 23.01.2008 року, порушують фінансові права відповідно до вимог Закону України «Про захист прав споживачів», а також є порушення вимог ст. 203, 1054, 1055 ЦК України, у зв'язку з чим є недійсним. Також, судом не встановлено підстав для скасування заборони відчуження майна, шляхом виключення з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна запис про державну реєстрацію заборони відчуження нерухомого майна (квартири АДРЕСА_1) за договором іпотеки та скасування запису про Іпотеку, оскільки збільшенні позовні вимоги є похідними від первісних позовних вимог, а тому суд не вбачає підстав для перевірки обґрунтованості цих вимог. Позивачка не довела істотних обставин які б вказували на введення її в оману під час укладання договорів Кредиту та Іпотеки, судом не встановлено та позивачем не доведено умисел дій відповідача, істотність значення обставин, а також і сам факт обману. Аналогічна правова позиція викладена і у постанові Верховного суду від 14.06.2018 року по справі №521/9526/16.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, а також те, що позовні вимоги не ґрунтуються на жодній з підстав недійсності правочину, передбачених ЦК України, суд прийшов до висновку, що позовні задоволенню не підлягають.

Згідно ст. 141 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

У зв'язку з відмовою позивачу у задоволенні його вимог, судові витрати (судовий збір) не підлягають стягненню з відповідача і підлягають покладенню на позивача.

Керуючись ст. 203, 215, 1054, 1055 ЦК України, ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», та ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст. 4, 12, 13, 76-80, 89, 130, 141, 258, 263-265 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» про захист порушеного права споживача фінансових послуг шляхом визнання недійсними кредитного договору, договору іпотеки та скасування заборони - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Озерянська Ж.М.