СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/12022/18

пр. № 2/759/1638/19

27 лютого 2019 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва

у складі: головуючого судді Ул'яновської О.В.,

секретаря судового засідання Черніченко К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Києві цивільну справу за позовними вимогами ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору,

ВСТАНОВИВ:

у серпні 2018 р. позивач звернувся до суду із зазначеними позовними вимогами, просить суд визнати недійсним договір №603907243 від 09.11.2015.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 09.11.2015 між сторонами укладено договір №603907243 відповідно до якого позивач надав відповідачу грошові кошти у розмірі 4000 грн 00 коп. на умовах строковості, зворотності, платності, а відповідач зобов'язався повернути позику та сплатити проценти за користування позикою, зазначені у п.1.3 цього договору строком на 28 днів, однак відповідач вважає, що при укладені зазначеного договору порушені його права як споживача, а саме ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки фактично працівники ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» при видачі кредитних коштів не ознайомили позичальника з умовами кредитування та ризиками, чим навмисно порушили імперативні вимоги діючого законодавства України, які встановлені Законом, що є істотним і необхідним для даного виду договорів, зокрема, відповідач не надав позивачу повної, всебічної, об'єктивної та достовірної інформації, про умови кредиту перед укладенням під час укладення договору, також порушив п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки у п. 4 Договору нарахування процентів за користування позикою проводиться у розмірі 3% річних від суми несвоєчасного повернутої позики за кожен день користування позикою понад строк, зазначений у п. 1.2 цього договору разі невиконання або неналежного виконання позичальником свої зобов'язань, тобто сума компенсації становить більше 100%, що є не справедливою умовою, пунктами. 1.4 та 4.4 Договору відповідач порушив права позивача, так як вони суперечать нормам встановленим ч. 1 ст. 61 Конституції України щодо подвійної відповідальності за невиконання зобов'язання, а також порушив абз. 5, 11 п. 2 ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних» так як відповідач не повідомив позивачу про умови та строки обробки його персональних даних, а згода яку надавав позивач на обробку його даних є безстроковою та безвідкличною.

Позивач у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином подав, просив слухати справу у його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі (а.с. 12).

Представник позивача у судове засідання не з'явився, про слухання справи повідомлений належним чином, 28.09.2018 подав відзив на позовні вимоги в яких просив відмовити у задоволенні у повному обсязі, оскільки позивач посилаючись на вищезазначені факти, враховуючи цивільну дієздатність позивача, відповідність договору законодавчим актам та відсутність жодних тверджень доводам позивача, позиція якого щодо надання позики відповідачем та регулювання відносин за зазначеним договором є неаргументованим та невмотивованим (а.с. 21-25).

Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Судом встановлено, що 09.11.2015 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 укладено договір №603907243 згідно п. 1.1 договору відповідач надав позивачу грошові кошти у розмірі 4000 грн 00 коп. строком на 28 днів календарних днів шляхом перерахування грошових коштів на банківських рахунок позичальника НОМЕР_1 на умовах строковості, зворотності, платності, а позивач зобов'язався повернути кошти та сплатити проценти за користування позикою, зазначені у п. 1.3 Договору (а.с. 10, 11).

Факт оформлення заявки на отримання позики, яку оформив ОСОБА_1, є акцептом на укладення договору позики згідно ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію».

У заявці позивача, засвідчується факт передання коштів від фінансової установи до позичальника і факт укладення між ними договору у формі електронного документу (а.с. 41).

Відповідно до п.п. 1.1, 1.4.1 Договору 07.12.2015 позивач зобов'язався повернути позику, сплатити проценти за користування у розмірі 1,86 процентів від суми позики за кожний день користування кредитною позикою.

Термін «Електронний підпис» є одноразовим ідентифікатором, також задекларовано в ч. 3-4 п. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію».

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст.12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз'яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз'яснення логічно пов'язані з нею (ст.11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Згідно ст. 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків та оформлена в електронній формі.

Згідно положень ст.ст. 627, 628, 629 ЦК України сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б з однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсязі цивільної дієздатності, а волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.ч. 1, 3, 5,6 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 640 ЦК України якщо відповідно до акті вільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення інших дій, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Правила надання грошових коштів у кредит Товариства з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» перебувають в загальному доступі, будучи опублікованими на сайті.

Тобто, позивач вчинив певну сукупність дій, спрямовану на отримання позики від ТОВ «Манівео фінансова допомога», тобто своїми діями самостійно для себе визначив необхідний для нього обсяг часу ознайомлення з умовами Договору, після чого проявив намір вступити в відповідачем в договірні відносини на умовах Договору визначених Правилами.

Сторони узгодили розмір позики, грошову одиницю, в якій надано позику, строк та умови надання позики, що свідчить про наявність волі позивача для укладення такого Договору на таких умовах шляхом підписання Договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором.

Щодо порушення норм встановлених п. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» слід зазначити наступне, ОСОБА_1 є клієнтом Фінансової установи з 12.05.2015, внаслідок чого позивач на дату укладання договору та отримання коштів у позику, усвідомлював свої дії, був ознайомлений з усіма умовами та відповідальністю у випадку порушення зобов'язань по оплаті (а.с. 28).

Також позивач зазначає, що відповідачем порушено ч. 2 ст. 11 «Про захист прав споживачів», однак дане твердження спростовується матеріалами справи, оскільки ОСОБА_1 у день укладення договору був ознайомлений з детальним графіком розрахунків викладеного в додатку №1 до Договору, що визначає сукупну вартість позики у розмірі 152,36% від суми позики (у процентному вираженні) або 6094 грн 40 коп. та включає в себе: 52,36% (у процентному вираженні) або 2096 грн 40 коп. (у грошовому вираженні) і суму позики 4000 грн 00 коп. (а.с.

07.12.2015 строк платежу за Договором закінчився, а позивач не виконав взяті на себе зобов'язання, тобто не повернув позику та не сплатив проценти.

Згідно ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями15 і 23 цього Закону.

Зі змісту оспорюваного кредитного договору №603907243 вбачається, що в ньому визначено основні істотні умови, характерні для такого виду договорів, зазначено суму кредиту, дату його видачі, строк надання коштів, розмір процентів, умови кредитування.

Банк виконав вказані вимоги закону та визначив термін погашення заборгованості по кредиту, визначив сукупну вартість кредиту і проценти, розписав, які суми позивач зобов'язаний буде сплатити.

Згідно ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

У статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» також зазначено, що до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

Суд критично оцінює посилання позивача на недійсність договору у зв'язку з порушенням відповідачем норм ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у пункті 4.4 оскаржуваного договору, оскільки вказаним пунктом встановлена відповідальність позичальника у разі порушення ним умов кредитного договору. При належному виконанні договірних зобов'язань штрафна санкція у вигляді пені не застосовується, при цьому грошова сума нарахованої пені залежить і від періоду невиконання боржником взятих на себе зобов'язань.

Також Законом України «Про захист прав споживачів» передбачено право споживача відмовитись в односторонньому порядку від укладеного кредитного договору протягом 14 днів з моменту отримання копії примірника договору, проте реалізація вказаного права споживача і припинення дії кредитного договору можлива при дотриманні споживачем трьох умов, передбачених законом, а саме: подача письмового повідомлення кредитодавцю про відмову від кредитного договору в строки, встановлені законом; одночасного/разом з відкликанням згоди/ повернення виданого кредиту або отриманого товару по договору; сплати нарахованих процентів, які були нараховані банком за весь час користування грошовими коштами.

Проте, позивач правом споживача відмовитись в односторонньому порядку від укладеного кредитного договору протягом чотирнадцяти днів з моменту отримання копії примірника договору не скористався.

Щодо порушення норм ч. 1 ст. 61 Конституції України слід зазначити, що позивач ототожнює поняття «порушення грошового зобов'язання» з поняттям «правопорушення».

Правопорушення - це неправомірне (протиправне) суспільно-шкідливе винне діяння (дія чи бездіяльність) деліктоздатної особи, за вчинення якого особа може бути притягнута до юридичної відповідальності. Правопорушення за ступенем суспільної небезпеки поділяються на злочини і проступки.

У даному випадку позивач не повинен посилалися на термін «правопорушення» в рамках позовного провадження, оскільки мова йде про засоби забезпечення (стимулювання) виконання грошового зобов'язання за Договором позивача.

Стаття 526 ЦК України передбачає належність виконання зобов'язання по Договору. У свою чергу позивачем не було сплачено позику у визначений договором строк, а саме до 07.02.2015, тобто застосування відповідачем до позивача заходів по забезпеченню виконання зобов'язання завідомо відомих позивачу за Договором, не є порушенням Фінансовою установою імперативних вимог діючого законодавства України та прав позивача за Договором.

До настання строку виконання зобов'язання застосовується неустойка, яка є способом його забезпечення, а в рамках невиконання зобов'язання перетворюється на відповідальність, що спрямована на компенсацію негативних для кредитора наслідків порушення зобов'язання боржником.

Згідно ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Враховуючи викладені обставини позивач за договором №603907243 від 09.11.2015 не несе будь-якої подвійної відповідальності, а в свою чергу відповідач не застосовує до позичальника як такого «штрафу», останній не використовується навіть, як термін в Договорі.

Стаття 19 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлює, що нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Разом з тим, позивачем не надано доказів того, що відповідач при укладенні договору застосував нечесну підприємницьку практику.

В свою чергу, відповідачем у повному обсязі було надано інформацію позивачу стосовно умов кредитування, зазначених у договорі. Позивач не мав претензій стосовно умов кредитного договору при його укладенні. Отже, дії відповідача не містять ознак нечесної підприємницької практики.

Позивач посилається на порушенням відповідачем норм встановлених абз. 5, 11 п. 2 ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних» та звернень ОСОБА_1 до Фінансової установи про надання інформації, зокрема стверджує, що відповідач не повідомив про умови та строки обробки його персональних даних, так як вважає, що х аналізу умов договору, вбачається відсутність згоди на обробку персональних даних, яка є безстроковою та безвідкличною.

Пунктом 6 ч. 4 ст. 6 Закону України «Про захист персональних даних» визначено первинні джерела відомостей про фізичну особу, якими є: видані на її ім'я документи; підписані нею документи; відомості, які особа надає про себе.

При формуванні заявки позивачем на укладення договору №603907243 від 09.11.2015 він самостійно надав персональну інформацію, без якої укладення договору було б неможливим, зокрема, (паспортні дані, номер банківської картки, строк дії банківської карти тощо).

Згідно ч. 2 ст. 15 Закону України «Про захист персональних даних» персональні дані підлягають видаленню або знищенню у разі: 1) закінчення строку зберігання даних, визначеного згодою суб'єкта персональних даних на обробку цих даних або законом; 2) припинення правовідносин між суб'єктом персональних даних та володільцем чи розпорядником, якщо інше не передбачено законом; 3) видання відповідного припису Уповноваженого або визначених ним посадових осіб секретаріату Уповноваженого; 4) набрання законної сили рішенням суду щодо видалення або знищення персональних даних.

Пункт 6 Правил, передбачає також захист персональних даних та умову про ознайомлення з метою обробки персональних даних при укладенні договору.

Правила знаходяться в публічному доступі у розділі «Умови договору» на офіційному сайті Фінансової установи, на якому Позивач подавав заявку на укладення договору, починаючи з 12.05.2015 тому твердження ОСОБА_1 про необізнаність перед укладенням договору, не ознайомлення співробітниками Фінансової установи позичальника та взагалі відсутність будь якого повідомлення про умови в договорі щодо обробки персональних даних, є фіктивним, нормативно не обґрунтованим, а дії Позивача спрямовані на ухилення від виконання зобов'язання по оплаті, згідно оспорюваного Договору (а.с. 39, 40).

Отже, позивачем не доведено та не надано доказів, не було їх встановлено і під час розгляду справи в суді, які б стали підставою для визнання кредитного договору недійсним.

Зміст вищезазначеного кредитного договору не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, а тому в силу ч. 1 ст. 215 ЦК України, не підлягає визнанню недійсним.

У зв'язку з тим, що суд дійшов ґрунтовного висновку про відмову у задоволенні позову, судом не вбачається підстав для відшкодування судового збору.

Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 16, 203, 215, 524, 533, 627, 1054 ЦК України, ст.ст. 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про електрону комерцію», Законом України «Про захист персональних даних», ст.ст. 12, 13, 48, 76-82, 141, 229, 259, 263-265, 268, 273, 353 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», третя особа: ОСОБА_4, ОСОБА_5 про захист прав споживача, стягнення неправомірно отриманої плати за отримання кредиту, застосування наслідків недійсності правочинів, зобов»язання прийняти кошти з розстрочкою платежів відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Святошинський районний суд м. Києва до апеляційного суду у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: О.В. Ул'яновська

Повний текст судового рішення складено 27.02.2019.