Постанова

Іменем України

16 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 545/2007/16-ц

провадження № 61-11301св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Полтавської області від 28 липня 2016 року у складі колегії суддів: Чумак О. В., Дряниці Ю. В., Пилипчук Л. І.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ:

Короткий зміст позовних вимог:

У травні 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», зараз акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 07 березня 2006 року між банком та ОСОБА_1 було укладено договір, згідно якого відповідачка отримала у кредит у розмірі 8 000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості.

Банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі. Однак, відповідачка не надавала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом і відсотками, що спричинило виникнення заборгованості, у зв`язку із чим станом на 31 березня 2016 року утворилась заборгованість в розмірі 16 331,53 грн, яка складається з:

7 658,72 грн заборгованості за кредитом, 6 760,26 грн, заборгованості за процентами за користування кредитом, 658,67 грн заборгованості за пеню та комісією, а також штрафів, що складаються з: 500,00 грн (фіксована частина) і 753,88 грн (процентна складова).

АТ КБ «ПриватБанк» просила стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за договором № б/н від 07 березня 2006 року в розмірі 16 331,53 грн.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій:

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 03 червня 2016 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду доказів, які б підтверджували факт здійснення перерахунку коштів з картки особисто відповідачкою.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 28 липня 2016 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено.

Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 03 червня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 07 березня 2006 року у розмірі 16 331, 53 грн, яка складається з: заборгованості за кредитом -

7 658,72 грн, заборгованості по процентам - 6 760,26 грн, заборгованості по пені і комісії - 658, 67 грн, штрафу (фіксована частина) - 500,00 грн та штрафу (процентна складова) - 753, 88 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк»

2 893,80 грн судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги, апеляційний суд виходив із того, що відповідачкою не було доведено, що вона не була ініціатором переказу коштів і що при виконанні операцій щодо перерахування коштів з картки позивачки банком було допущено порушення, які призвели до несанкціонованого списання коштів з його картки без його відома. Тому заборгованість, яка виникла у зв`язку з неналежним виконанням умов договору підлягає стягненню в судовому порядку.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги:

12 серпня 2016 року ОСОБА_1 через засоби поштового зв`язку подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення апеляційного суду Полтавської області від 28 липня 2016 року та залишити в силі рішення Полтавського районного суду Полтавської області, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судом норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що в діях заявниці відсутня вина у порушенні зобов`язання за кредитним договором, оскільки із карткового рахунку, який належить заявниці були переказані кошти на інший картковий рахунок. Проте, вказані дії заявниця не вчиняла. Висновок суду апеляційної інстанції щодо недоведеності відповідачкою факту, що кошти переказувала не вона, ґрунтується на припущеннях та не правильній оцінці доказів, наявних в матеріалах справи.

Доводи інших учасників справи:

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух касаційної скарги:

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 вересня 2016 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Полтавського районного суду Полтавської області.

У листопаді 2016 року матеріали цивільної справи надійшли до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У лютому 2018 року касаційну скаргу разом з матеріалами цивільної справи передано до Верховного Суду.

Розпорядженням від 06 червня 2019 року № 609/0/226-19 за касаційним провадженням № 61-11301св18 призначено повторний автоматизований розподіл даної судової справи.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями

від 06 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві.

Ухвалою Верховного Суду від 29 серпня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ:

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Короткий зміст встановлених фактичних обставин справи:

У справі, яка переглядається, судами встановлено, що 07 березня 2006 року між банком та ОСОБА_1 було укладено договір, згідно якого відповідачка отримала у кредит у розмірі 8 000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості.

Банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі. Однак, відповідачка не надавала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом і відсотками, що спричинило виникнення заборгованості, у зв`язку із чим станом на 31 березня 2016 року утворилась заборгованість в розмірі 16 331,53 грн, яка складається з:

7 658,72 грн заборгованості за кредитом, 6 760,26 грн, заборгованості за процентами за користування кредитом, 658,67 грн заборгованості за пеню та комісією, а також штрафів, що складаються з: 500,00 грн (фіксована частина) і 753,88 грн (процентна складова).

Задовольняючи позовні вимоги, апеляційний суд виходив із того, що відповідачкою не було доведено, що вона не була ініціатором переказу коштів і що при виконанні операцій щодо перерахування коштів з картки позивачки банком було допущено порушення, які призвели до несанкціонованого списання коштів з його картки без його відома. Тому заборгованість, яка виникла у зв`язку з неналежним виконанням умов договору підлягає стягненню в судовому порядку.

Проте, з таким висновком суду апеляційної інстанції погдитися не можна.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення повністю не відповідає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права:

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та

вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку

АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві позичальника від 25 травня 2006 року сторони передбачили базову процентну ставку по кредитному ліміту на момент підписання договору в розмірі 3 % на місяць із розрахунку 360 днів в році.

Проте, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема пеню, комісію і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 25 травня 2006 року, посилався на витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, як невід`ємні частини спірного договору.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяг з Тарифів та витяг з Умов розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати неустойки (пені, штрафів), комісії та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та правила споживчого кредитування. До такого висновку дійшов і Верховний Суд України у постанові від 11 березня 2015 року (провадження

№ 6-16цс15).

Колегія суддів вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПприватБанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин (25 травня 2006 року) до моменту звернення до суду з указаним позовом (05 травня 2016 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов і правил надання банківських послуг у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, наданий банком витяг з Умов та правил надання банківських послуг не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.

При цьому, згідно з частиною четвертою статті 60 ЦПК України 2004 року доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Колегія суддів вважає, що витяг з Умов та правил надання банківських послуг, які містяться в матеріалах даної справи, не містять підпису відповідачки, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 25 травня 2006 року шляхом підписання заяви-анкети, а тому відсутні підстави вважати, що сторони обумовили нарахування пені та штрафів за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Вказане не враховано судом апеляційної інстанції під час вирішення питання щодо наявності правових підстав для стягнення з відповідачки на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборговансоті за пенею та комісією -

658,67 грн, а також штрафів: штраф (фіксована складова) - 500,00 грн; штраф (процентна складова) - 753,88 грн, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права.

Вимоги банку що стягнення з ОСОБА_1 пені та комісії -

658,67 грн, а також штрафів: штраф (фіксована складова) - 500,00 грн; штраф (процентна складова) - 753,88 грн не можуть бути задоволені у зв`язку з їх безпідставністю через відсутність передбаченого обов`язку відповідача по їх сплаті позивачу у анкеті-заяві від 25 травня 2006 року, оскільки витяг з Умов та правил надання банківських послуг, який викладений на банківському сайті не може вважатися складовою частиною спірного кредитного договору.

З наведених підстав, Верховний Суд дійшов висновку про те, що банк не довів, що саме надані ним Умови є складовою кредитного договору і що саме ці Умови відповідачка мала на увазі, підписуючи анкету-заяву позичальника, та відповідно брала на себе зобов`язання зі сплати винагороди та неустойки в разі порушення зобов`язання з повернення кредиту.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі

№ 342/180/17, провадження № 14-131цс19.

Відповідно до частин першої та четвертої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Отже, судове рішення з підстав, передбачених статтею 412 ЦПК України, в частині стягнення з ОСОБА_1 пеню та комісію - 658,67 грн, а також штрафів: штраф (фіксована складова) - 500,00 грн; штраф (процентна складова) - 753,88 грн необхідно скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення пені та комісії - 658,67 грн, а також штрафів: штраф (фіксована складова) - 500,00 грн; штраф (процентна складова) - 753,88 грн відмовити.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню у вказаній частині з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з ОСОБА_1 пені та комісії - 658,67 грн, а також штрафів: штраф (фіксована складова) - 500,00 грн; штраф (процентна складова) -

753,88 грн.

Щодо доводів касаційної скарги:

Доводи заявника про те, що в її діях відсутня вина у порушенні зобов`язання за кредитним договором, оскільки із карткового рахунку, який належить їй були переказані кошти на інший картковий рахунок. Вказані дії вона не вчиняла. Висновок суду апеляційної інстанції щодо недоведеності відповідачкою факту, що кошти переказувала не вона, ґрунтується на припущеннях та не правильній оцінці доказів, наявних в матеріалах справи є безпідставними, оскільки судом апеляційної інстанції надана належна оцінка даним фактам та встановлено, що відповідачкою не було доведено, що вона не була ініціатором переказу коштів і що при виконанні операцій щодо перерахування коштів з картки позивачки банком було допущено порушення, які призвели до несанкціонованого списання коштів з її картки без її відома.

Додаткова оцінка вказаних доводів в силу правил статті 400 ЦПК України для суду касаційної інстанції не передбачена. Оскільки за правилами згаданої норми під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Щодо судових витрат:

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» підлягають задоволенню частково, то розмір сплаченого ним судового збору при зверненні до суду з цим позовом підлягає стягненню з відповідача на його користь пропорційно задоволеним вимогам, а саме в розмірі 1 216,62 грн (розмір заявлених

вимог - 16 331,53 грн (100 %), розмір вимог, що підлягають задоволенню -

14 418,98 грн (88,29 %), розмір судового збору, що підлягав сплаті при звернення до суду з цим позовом - 1 378,00 грн (1 378,00 грн х 14 418,98 грн : 16 331,53 грн = 1 216,62 грн).

За таких обставин, стягнутий судом апеляційної інстанції розмір судового збору підлягає зміні з 2 893,80 грн до 2 732,42 грн.

Крім того, суд касаційної інстанції, у порядку статті 141 ЦПК України вирішує питання щодо розподілу судових витрат за подання ОСОБА_1 касаційної скарги.

Ураховуючи те, що Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги, при цьому не передаючи справу на новий розгляд, дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення пені та комісії, а також штрафів, судові витрати за подання касаційної скарги в розмірі 193,64 грн слід стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 .

Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Полтавської області від 28 липня 2016 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» пені та

комісії - 658,67 грн, а також штрафів: штраф (фіксована складова) -

500,00 грн; штраф (процентна складова) - 753,88 грн скасувати.

У задоволенні позовних вимог акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення пені та комісії - 658,67 грн, а також штрафів: штраф (фіксована складова) - 500,00 грн; штраф (процентна складова) - 753,88 грн відмовити.

Змінити абзац четвертий резолютивної частини рішення апеляційного суду Полтавської області від 28 липня 2016 року, шляхом викладення його в новій редакції: «стягнути з ОСОБА_1 реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (код Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України 14360570) 2 732,42 грн судових витрат.

У іншій частині рішення апеляційного суду Полтавської області від 28 липня 2016 року залишити без змін.

Стягнути з акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 193,64 грн (сто дев`яносто три гривні шістдесят чотири копійки) судового збору за подання касаційної скарги.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко
В. М. Коротун
В. П. Курило