№ 201/7127/18
провадження 2/201/610/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2019 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Плевако О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом Управління соціального захисту населення Соборної районної у місті Дніпрі ради до ОСОБА_1 про повернення із незаконного володіння майна та стягнення майнової шкоди та судових витрат,

ВСТАНОВИВ:

Управління соціального захисту населення Соборної районної у місті Дніпрі ради 26 червня 2018 року звернулося до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про повернення із незаконного володіння майна та стягнення майнової шкоди та судових витрат, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач у своїх позовах та з представником посилаються на те, що відповідно до заяви ОСОБА_2 про взяття на облік на забезпечення коляскою універсальною від 12 січня 2015 року управлінням СЗН відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 321 від 05 квітня 2012 року «Про затвердження Порядку забезпечення технічними та іншими засобами реабілітації осіб з інвалідністю, дітей з інвалідністю та інших окремих категорій населення, переліку таких засобів», 12 січня 2015 року було внесено дані до Центрального банку осіб з інвалідністю, сформовано електронне направлення та анкета до заводу - виробника ТОВ «Фенікс - Медікал».

Відповідно до п. 2 Порядку, особи з інвалідністю та діти з інвалідністю забезпечуються технічними та іншими засобами реабілітації відповідно до індивідуальної програми реабілітації.

18 листопада 2015 року ОСОБА_2, як особа з інвалідністю загального захворювання 1 групи, отримала від заводу - виробника ТОВ «Фенікс - Медікал» у користування крісло колісне «ВREEZY 250R», вартістю 12 258 грн.; дане крісло колісне було отримано її матір'ю ОСОБА_1.

Відповідно до п. 37 Порядку, строк, на який видано індивідуальний засіб реабілітації, визначений у переліку згідно з додатком 1 до Порядку. Згідно п. 14 Переліку технічних та інших засобів реабілітації, якими забезпечуються особи з інвалідністю, діти з інвалідністю та інші окремі категорії населення, строк, на який видається крісло колісне становить 2 або 4; 4 або 6 років. Таким чином, враховуючи дату видачі крісла колісного ОСОБА_2 18 листопада 2015 року, строк його експлуатації становив до 18 листопада 2019 року. Згідно повідомлення Соборного районного у місті Дніпрі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про громадян, які померли за березень 2017 року від 31 березня 2017 року № 407/14-3-66 ОСОБА_2 померла 13 березня 2017 року (актовий запис № 265). ОСОБА_1 проживала разом з померлою донькою, вела спільне господарство, поховала свою доньку. Після її смерті відкрилася спадщина і спадкоємцем є ОСОБА_1.

Відповідно до п. 27 Порядку у разі смерті особи з інвалідністю, дитини з інвалідністю, іншої особи виданий безоплатно технічний або інший засіб реабілітації, строк експлуатації якого не закінчився, повертається органу соціального захисту населення або сервісному центру із забезпечення осіб з інвалідністю технічними та іншими засобами реабілітації та технічного обслуговування таких засобів членами сім'ї померлої особи.

Зазначені вимоги Порядку були доведені до відома ОСОБА_1 у телефонному режимі, на що вона відповіла, що крісло колісне знаходиться у гаражі та у неї немає часу займатися питанням повернення вказаного крісла до управління. Разом з тим, про необхідність повернення крісла колісного ОСОБА_1 була повідомлена письмовими повідомленнями управління від 22 березня 2018 року № 2071/01-08-01/07-18 та від 11 квітня 2018 року № 2890/01-08-01/07-18, але відповідачка на вимоги управління не реагувала. Станом на 23 квітня 2018 року крісло колісне «ВREEZY 250R», вартістю 12 258 грн. управління СЗН повернуто не було.

З урахуванням вищевикладеного, відповідно до п. 27 Порядку управління змушене звернутися до суду з даним позовом, оскільки відповідачем допущені порушення не тільки їх прав, а і закону. На звернення до відповідача про зясування обставин вказаного, питання вирішене не було, була відмова. Позивач вважає вказане неправомірним, зобовязання повинно бути законним і справедливим. Представник позивача просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не зявилася, про день та час розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суду не повідомила, вказаним і матеріалами справи, на думку суду, фактично не підтримала позовні вимоги та викладені в позові обставини, вважає вимоги не правильними та просила їх розглянути по закону за наявними матеріалами справи без її участі і в задоволенні позову відмовити. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаного відповідача відповідно до ст. 223 ЦПК України.

Зясувавши думку сторін, перевіривши матеріали справи, оцінивши надані, представлені та добуті докази, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та підлягаючими задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Судом в судовому засіданні встановлено, що дійсно відповідно до заяви ОСОБА_2 про взяття на облік на забезпечення коляскою універсальною від 12 січня 2015 року управлінням СЗН відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 321 від 05 квітня 2012 року «Про затвердження Порядку забезпечення технічними та іншими засобами реабілітації осіб з інвалідністю, дітей з інвалідністю та інших окремих категорій населення, переліку таких засобів» (далі - Порядок), 12 січня 2015 року було внесено дані до Центрального банку осіб з інвалідністю, сформовано електронне направлення та анкета до заводу - виробника ТОВ «Фенікс - Медікал».

Відповідно до п. 2 Порядку, особи з інвалідністю та діти з інвалідністю забезпечуються технічними та іншими засобами реабілітації відповідно до індивідуальної програми реабілітації (далі - індивідуальна програма). Згідно п. 4 Порядку, особи з інвалідністю, діти з інвалідністю, інші особи забезпечуються технічними та іншими засобами реабілітації, в тому числі шляхом виплати компенсації, без права їх продажу, дарування і передачі протягом строку, на який видається такий засіб. Відповідно до п. 29 Порядку, днем отримання технічного та іншого засобу реабілітації вважається дата видачі його у користування особі з інвалідністю, дитині з інвалідністю, іншій особі або їх законним представникам, соціальним працівникам, які надають соціальні послуги особам з інвалідністю та іншим особам, а в разі надсилання поштою - дата, зазначена у повідомленні про його вручення. Інформація про дату вноситься до банку даних.

18 листопада 2015 року ОСОБА_2, як особа з інвалідністю загального захворювання 1 групи, отримала від заводу - виробника ТОВ «Фенікс - Медікал» у користування крісло колісне «ВREEZY 250R», вартістю 12 258 грн.; дане крісло колісне було отримано її матір'ю ОСОБА_1.

Відповідно до п. 37 Порядку, строк, на який видано індивідуальний засіб реабілітації, визначений у переліку згідно з додатком 1 до Порядку. Згідно п. 14 Переліку технічних та інших засобів реабілітації, якими забезпечуються особи з інвалідністю, діти з інвалідністю та інші окремі категорії населення, строк, на який видається крісло колісне становить 2 або 4; 4 або 6 років.

Таким чином, враховуючи дату видачі крісла колісного ОСОБА_2 18 листопада 2015 року, строк його експлуатації становив до 18 листопада 2019 року. Згідно повідомлення Соборного районного у місті Дніпрі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про громадян, які померли за березень 2017 року від 31 березня 2017 року № 407/14-3-66 ОСОБА_2 померла 13 березня 2017 року (актовий запис № 265). ОСОБА_1 проживала разом з померлою донькою, вела спільне господарство, поховала свою доньку. Після її смерті відкрилася спадщина і спадкоємцем є ОСОБА_1.

Відповідно до п. 27 Порядку у разі смерті особи з інвалідністю, дитини з інвалідністю, іншої особи виданий безоплатно технічний або інший засіб реабілітації, строк експлуатації якого не закінчився, повертається органу соціального захисту населення або сервісному центру із забезпечення осіб з інвалідністю технічними та іншими засобами реабілітації та технічного обслуговування таких засобів членами сім'ї померлої особи.

Зазначені вимоги Порядку були доведені до відома ОСОБА_1 у телефонному режимі, на що вона відповіла, що крісло колісне знаходиться у гаражі та у неї немає часу займатися питанням повернення вказаного крісла до управління. Разом з тим, про необхідність повернення крісла колісного ОСОБА_1 була повідомлена письмовими повідомленнями управління від 22 березня 2018 року № 2071/01-08-01/07-18 та від 11 квітня 2018 року № 2890/01-08-01/07-18, але відповідачка на вимоги управління не реагувала.

Станом на 23 квітня 2018 року крісло колісне «ВREEZY 250R», вартістю 12 258 грн. управління СЗН повернуто не було. З урахуванням вищевикладеного, відповідно до п. 27 Порядку управління змушене звернутися до суду з даним позовом, оскільки відповідачем допущені порушення не тільки їх прав, а і закону. На звернення до відповідача про зясування обставин вказаного, питання вирішене не було, була відмова. Виник спір, який в добровільному порядку вирішено не було і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду.

Суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

18 листопада 2015 року ОСОБА_2, як особа з інвалідністю загального захворювання 1 групи, отримала від заводу - виробника ТОВ «Фенікс - Медікал» у користування крісло колісне «ВREEZY 250R», вартістю 12 258 грн.; дане крісло колісне було отримано її матір'ю ОСОБА_1.

Відповідно до п. 37 Порядку, строк, на який видано індивідуальний засіб реабілітації, визначений у переліку згідно з додатком 1 до Порядку. Згідно п. 14 Переліку технічних та інших засобів реабілітації, якими забезпечуються особи з інвалідністю, діти з інвалідністю та інші окремі категорії населення, строк, на який видається крісло колісне становить 2 або 4; 4 або 6 років. Таким чином, враховуючи дату видачі крісла колісного ОСОБА_2 18 листопада 2015 року, строк його експлуатації становив до 18 листопада 2019 року. Згідно повідомлення Соборного районного у місті Дніпрі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про громадян, які померли за березень 2017 року від 31 березня 2017 року № 407/14-3-66 ОСОБА_2 померла 13 березня 2017 року (актовий запис № 265). ОСОБА_1 проживала разом з померлою донькою, вела спільне господарство, поховала свою доньку. Після її смерті відкрилася спадщина і спадкоємцем є ОСОБА_1.

Відповідно до п. 27 Порядку у разі смерті особи з інвалідністю, дитини з інвалідністю, іншої особи виданий безоплатно технічний або інший засіб реабілітації, строк експлуатації якого не закінчився, повертається органу соціального захисту населення або сервісному центру із забезпечення осіб з інвалідністю технічними та іншими засобами реабілітації та технічного обслуговування таких засобів членами сім'ї померлої особи.

Зазначені вимоги Порядку були доведені до відома ОСОБА_1 у телефонному режимі, на що вона відповіла, що крісло колісне знаходиться у гаражі та у неї немає часу займатися питанням повернення вказаного крісла до управління. Разом з тим, про необхідність повернення крісла колісного ОСОБА_1 була повідомлена письмовими повідомленнями управління від 22 березня 2018 року № 2071/01-08-01/07-18 та від 11 квітня 2018 року № 2890/01-08-01/07-18, але відповідачка на вимоги управління не реагувала. Станом на 23 квітня 2018 року крісло колісне «ВREEZY 250R», вартістю 12 258 грн. управління СЗН повернуто не було.

Відповідно до ст. 1213 Цивільного кодексу України набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Згідно ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ст. 1231 Цивільного кодексу України до спадкоємця переходить обов'язок відшкодувати майнову шкоду (збитки), яка була завдана спадкодавцем. Майнова та моральна шкода, яка була завдана спадкодавцем, відшкодовується спадкоємцями у межах вартості рухомого чи нерухомого майна, яке було одержане ними у спадщину.

Відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом.

Конституцією України закріплено право кожного на судовий захист та передбачено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (статті 55, 124).

Згідно із частиною першою статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України).

Частиною другою статті 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом, до яких належать й інші способи відшкодування шкоди.

Згiдно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр.

Тобто, відповідач повинна довести, що її дiями або бездіяльністю не було порушено прав позивача. Однак, жодних доказiв відповідачем до суду не надано.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позовні вимоги позовні вимоги щодо повернення майна, відшкодування матеріальної шкоди підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтями 15, 16, 18 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Суд може захистити цивільне право способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, з огляду на те, що позовні вимоги позивачів задоволено, то на підставі ст. 141 ЦПК України, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача сплачений при подачі позову судовий збір.

Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, могла б скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-які домовленості і зобовязання стосовно відповідачів по незаконним (з точки зору відповідача) діям відносно них, предмета спору, а відповідач цього не довела, твердження відповідача про наявність будь-яких інших зобовязань або неправомірності стосовно нього є припущенням.

Не може суд прийняти до уваги не визнання відповідачем позовних вимог в частині їх обгрунтованості, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджуються.

При таких обставинах суд вважає можливим позовні вимоги задовольнити та зобов'язати відповідача ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, повернути УСЗН Соборної районної у місті Дніпрі ради крісло колісне «ВREEZY 250R», вартістю 12 258 грн., а в разі неможливості повернення цього майна в натурі, стягнути з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, на користь Управління соціального захисту населення Соборної районної у місті Дніпрі ради () 12 258 грн. в рахунок погашення причиненої цим майнової шкоди, а також стягнути з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (ІПН НОМЕР_1) на користь УСЗН Соборної районної у місті Дніпрі ради () сплачений при подачі позову судовий збір в розмірі 1 762 грн..

Таким чином обставини позовних вимог, стосовно яких у позивача є спір, в такому вигляді знайшли своє підтвердження в ході судового засідання і підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 3, 15, 16, 18, 22, 321, 1166, 1213, 1215, 1231 ЦК України, «Порядком забезпечення технічними та іншими засобами реабілітації осіб з інвалідністю, дітей з інвалідністю та інших окремих категорій населення, переліку таких засобів» затвердженим постановою № 321 Кабінету Міністрів України від 05 квітня 2012 року, ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити.

Зобов'язати ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, повернути Управлінню соціального захисту населення Соборної районної у місті Дніпрі ради крісло колісне «ВREEZY 250R», вартістю 12 258 грн., а в разі неможливості повернення цього майна в натурі, стягнути з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, на користь Управління соціального захисту населення Соборної районної у місті Дніпрі ради () 12 258 грн. в рахунок погашення причиненої цим майнової шкоди.

Стягнути з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (ІПН НОМЕР_1) на користь Управління соціального захисту населення Соборної районної у місті Дніпрі ради () сплачений при подачі позову судовий збір в розмірі 1 762 грн..

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення складено 22 березня 2019 року.

Суддя -