Постанова

Іменем України

20 березня 2019 року

м. Київ

справа № 753/11001/14-ц

провадження № 61-826св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Погрібного С. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Приватне акціонерне товариство «Фармацевтична фірма «Дарниця»,

відповідачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Фармацевтична фірма «Дарниця» на рішення Апеляційного суду міста Києва від 07 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Волошиної В. М., Панченко М. М., Слюсар Т. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

13 червня 2014 року Приватне акціонерне товариство «Фармацевтична фірма «Дарниця» (далі - ПрАТ «ФФ «Дарниця») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, посилаючись на те, що 06 лютого 1997 року між Закритим акціонерним товариством «Фармацевтична фірма «Дарниця» (далі - ЗАТ «ФФ «Дарниця»), правонаступником якого є ПрАТ «ФФ «Дарниця», та ОСОБА_1, ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1. Пунктами 4, 5 зазначеного договору передбачено, що продаж квартири здійснено за 31 721,00 грн, що на той час складало 16 750,00 умовних одиниць за курсом Національного банку України (далі - НБУ), які покупці зобов'язалися виплатити продавцю протягом п'ятнадцяти років з моменту укладення договору, тобто до 06 лютого 2012 року. Однак відповідачі сплатили кошти за договором не в повному обсязі, оскільки вартість квартири мала бути визначена за офіційним курсом національної валюти до долара США, встановленим НБУ на день платежу, а не на день укладення договору. Враховуючи викладене, ПрАТ «ФФ «Дарниця» просило стягнути з ОСОБА_1, ОСОБА_2126 482,46 грн заборгованості за вказаним договором з урахуванням трьох процентів річних, нарахованих відповідно до положень статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Заочним рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 04 листопада 2014 рокуу складі судді Сирбул О. Ф. позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь ПрАТ «ФФ «Дарниця» заборгованість у розмірі 126 482,55 грн, в тому числі 117 223,46 грн - заборгованість за договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 06 лютого 1997 року, 9 259,09 грн - три проценти річних за користування грошовими коштами в період з 06 лютого 2012 року по 24 вересня 2014 року. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що відповідачі повинні були сплатити вартість квартири в національній валюті, виходячи з курсу долара США станом на день здійснення платежу, а не на час укладення договору, тому вони мають доплатити позивачу залишок заборгованості, а також - три проценти річних за прострочення виконання грошового зобов'язання.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 07 грудня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задоволено. Заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 04 листопада 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовувідмовлено.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що встановивши узгодження сторонами у спірному договорі купівлі-продажу грошового еквіваленту в умовних одиницях здійснюваної в національній валюті операції, місцевий суд не звернув уваги на те, що в пункті 4 цього договору зазначено еквівалент вартості квартири на день укладення договору, тобто на 06 лютого 1997 року. За таких обставин вартість придбаної квартири сплачена відповідачами у повному обсязі.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.

27 грудня 2017 року ПрАТ «ФФ «Дарниця» подало касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення Апеляційного суду міста Києва від 07 грудня 2017 року та залишити в силі заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 04 листопада 2014 року.

Касаційна скарга ПрАТ «ФФ «Дарниця» мотивована тим, що в порушення вимог частини третьої статті 61 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного рішення (далі - ЦПК України 2004 року), апеляційний суд не взяв до уваги обставин, встановлених рішенням Апеляційного суду міста Києва від 13 лютого 2013 року у справі № 22-796-2658, а саме того, що належним виконанням зобов'язання за вказаним договором купівлі-продажу квартири слід вважати сплату суми у гривнях, яка розраховується, виходячи з еквіваленту вартості квартир, зазначеного в договорі в умовних одиницях, перерахованого у гривню за курсом долара США на день платежу. Аналогічні висновки містяться і в рішенні Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 липня 2012 року (справа № 6-26110св12). Верховний Суд України в рішенні від 30 травня 2012 року у справі № 6-29цс12, що розглядалася між тими самими сторонами щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу квартир та пункту договору щодо визнання недійсною ціни в умовних одиницях, вказав, що законом не заборонено визначення розміру вартості квартири в іноземній валюті. Враховуючи інфляційні процеси в Україні та надаючи покупцю розстрочку платежу залишку вартості квартири на 15 років, продавець з метою зменшення можливих ризиків від знецінення національної валюти зазначив у договорах ціну продажу квартир в національній валюті з прив'язкою її до грошового еквівалента в умовних одиницях, під яким розумілися долари США як стабільна тверда валюта, що не суперечить практиці укладення договорів та правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 березня 2017 року у справі № 761/1617/15-ц.

05 лютого 2018 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив відмовити в її задоволенні, посилаючись на те, що сторони в договорі встановили еквівалент вартості квартири на день укладення договору, а його умови не передбачають іншого розрахунку, крім розрахунку в національній валюті - гривні. Відповідачі сплатили повну вартість квартири згідно з умовами договору, що підтверджується квитанціями про оплату. Крім того, місцевий суд не звернув уваги на правові висновки Верховного Суду України, наведені у постановах від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2134цс15 і від 08 лютого 2017 року у справі № 6-1905цс16, за результатами розгляду аналогічних вимог позивача до інших покупців квартир у цьому ж будинку. Зокрема, не враховано, що у пункті 4 договору передбачено еквівалент вартості квартири на день укладення договору, а не на день здійснення платежу.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 11 січня 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі.

22 лютого 2018 року справа № 753/11001/14-ц надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 14 березня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 20 червня 2018 року касаційне провадження у цій справі було зупинене до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 753/22010/14-ц.

Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року касаційне провадження у цій справі було поновлене.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 213 ЦПК України 2004 року рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 214 ЦПК України 2004 року).

Зазначеним вимогам закону рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають.

Судами встановлено, що 06 лютого 1997 року між ЗАТ «ФФ «Дарниця», правонаступником якого є ПрАТ «ФФ «Дарниця», та ОСОБА_1, ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1.

Пунктом 4 вказаного договору вартість квартири визначена в розмірі 31 721,00 грн, що на момент здійснення операції складає 16 750,00 умовних одиниць за курсом НБУ на день укладення цього договору.

У пункті 5 договору купівлі-продажу встановлено, що покупці виплачують продавцю повну вартість квартири протягом 15 років з моменту укладення договору, тобто до 06 лютого 2012 року.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вважав встановленою обставину наявності у відповідачів заборгованості перед позивачем щодо оплати вартості квартири станом на 10 червня 2014 року в розмірі 9 059 доларів США, що за офіційним курсом НБУ (1 долар США = 11,80 грн) становило 106 896 грн.

При цьому вказану обставину суд вважав такою, що не підлягає доведенню, так як вона була встановлена під час розгляду іншої цивільної справи за позовом власників квартир до ПрАТ «ФФ «Дарниця» про усунення перешкод у користуванні власністю та зобов'язання вчинити дії.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Спір стосується застосування частин першої та другої статті 533 ЦК України і статті 169 Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК Української РСР), який діяв на час виникнення спірних правовідносин, щодо можливості виконання грошового зобов'язання у гривнях за офіційним курсом іноземної валюти станом на дату кожного платежу чи на дату укладення договору купівлі-продажу квартири, виходячи з можливості або неможливості визначити шляхом тлумачення цього правочину справжній зміст відповідної його умови щодо порядку проведення розрахунку.

Здійснюючи правову оцінку щодо тлумачення пунктів 4 і 5 договору купівлі-продажу квартири, суд першої інстанції застосував висновки Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, сформульовані у рішенні від 11 липня 2012 року у справі № 6-26110св12, зазначивши про подібність встановлених судами фактичних обставин.

Згідно з частиною третьою статті 61 ЦПК України 2004 року обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Преюдиціальність - обов'язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.

З урахуванням вищенаведених положень ЦПК України 2004 року про преюдиціальність обставин, які не підлягають доведенню, місцевий суд встановив, що згідно з умовами договору купівлі-продажу ціна квартири виражена у національній валюті України - гривні. Визначення в договорах грошового еквівалента в умовних одиницях законом не заборонено. Належним виконанням зобов'язань за цими договорами є сплата позивачеві коштів у національній валюті України у сумі, що на день сплати відповідає еквіваленту визначеної вартості квартир в умовних одиницях. При цьому належним виконанням відповідачами грошових зобов'язань за договорами купівлі-продажу квартир слід вважати сплату ними такої суми у гривнях, яка розраховується, виходячи з еквіваленту вартості квартири, зазначеної в договорах в умовних одиницях, перерахованої у гривню за курсом долара США до гривні на день здійснення платежів. Також суд послався на аналогічні висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 30 травня 2012 року № 6-29цс12.

Разом з тим аналіз змісту рішення Апеляційного суду міста Києва від 13 лютого 2013 року у справі № 22-796-2658 свідчить, що предмет позову в цій справі стосувався усунення перешкод у користуванні власністю та зобов'язання вчинити певні дії, а саме - письмово повідомити Сьому Київську державну нотаріальну контору, що власники квартир сплатили повну їх вартість. В мотивувальній частині рішення апеляційний суд відобразив зміст довідки ПрАТ «ФФ «Дарниця» від 07 вересня 2012 року, згідно з якою наявна заборгованість у сумі 9 059,00 доларів США. При цьому оцінку довідці суд не дав, а лише вказав, що позивачами не надано доказів на спростування довідок ПрАТ «ФФ «Дарниця» від 07 вересня 2012 року про заборгованість з оплати за договорами купівлі-продажу квартир.

Рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 липня 2012 року у справі № 6-26110св12, в якому було встановлено, що належним виконанням грошових зобов'язань за договорами купівлі-продажу квартир слід вважати сплату покупцями такої суми у гривнях, яка розраховується, виходячи з еквіваленту вартості квартир, зазначеної у договорах в умовних одиницях і перерахованої у гривню за курсом долара США до гривні на день здійснення платежів, не має преюдиціального значення для вирішення справи, що переглядається, оскільки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не були учасниками вказаної цивільної справи.

Отже, суд першої інстанції неправильно застосував частину третю статті 61 ЦПК України 2004 року, у зв'язку з чим встановив обставини, необхідні для вирішення спору у цій справі, на підставі судових рішень, які не мають преюдиціального значення (зокрема, звільнив позивача від доказування обставин стосовно тлумачення змісту пункту 4 договору купівлі-продажу квартири та наявності факту порушення відповідачами їх обов'язків за цим договором щодо повної сплати вартості квартири).

Натомість суд апеляційної інстанції, не давши правової оцінки наведеним вище доводам місцевого суду, дійшов висновку про те, що застосування еквіваленту гривні до іноземної валюти на час укладення договору купівлі-продажу не було передбачене нормами ЦК Української РСР. Крім цього, сторони не довели, яка саме іноземна валюта малася на увазі.

Також апеляційний суд вказав, що суд першої інстанції неповно встановив обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, зокрема не дав належної правової оцінки змісту спірного договору.

Тобто апеляційний суд, формально відмовивши в задоволенні позову ПрАТ «ФФ «Дарниця», фактично не вирішив спір по суті.

Згідно з частиною першою статті 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 цього кодексу.

З метою правильного вирішення спору в цій справі, враховуючи вимоги статті 213 ЦК України, суди першої й апеляційної інстанцій повинні були витлумачити пункт 4 договору купівлі-продажу квартири, встановити наявність або відсутність факту порушення відповідачами їх обов'язків за цим договором щодо повної сплати вартості квартири, а в разі встановлення факту такого порушення - визначити суму коштів, яку слід стягнути з відповідачів.

Вказаних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 06 березня 2019 року у справі № 753/21002/15-ц, провадження № 61-14304св18, та у справі № 753/21774/14, провадження № 61-16106св18.

Таким чином, в порушення вимог статей 212-214, 316 ЦПК України 2004 року суди попередніх інстанцій не встановили у повній мірі фактичних обставин справи, від яких залежить правильне вирішення спору, не дослідили належним чином зібрані у справі докази та не дали правової оцінки доводам і запереченням сторін.

В силу положень статті 400 ЦПК України щодо меж розгляду справи касаційним судом Верховний Суд позбавлений можливості ухвалити нове рішення у цій справі, оскільки для його ухвалення необхідно встановити обставини, що не були встановлені в рішеннях судів попередніх інстанцій.

Відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Враховуючи, що судами обох попередніх інстанцій не встановленні фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, ухвалені ними судові рішення не можуть вважатися законними й обґрунтованими, а тому підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Верховним Судом взято до уваги тривалий час розгляду судами вказаної справи, однак з метою дотримання принципів справедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України), а також основоположних засад (принципів) цивільного судочинства (частина третя статті 2 ЦПК України), суд дійшов висновку про передачу справи на новий розгляд до місцевого суду для повного, всебічного та об'єктивного дослідження і встановлення фактичних обставин, що мають важливе значення для правильного вирішення справи.

Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального і процесуального права, встановити фактичні обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення справи та впливають на права й інтереси учасників спору, на підставі належних і допустимих доказів встановити згідно з визначеними правилами тлумачення договорів, враховуючи звичаї ділового обороту, попередню та наступну поведінку сторін договору купівлі-продажу квартири, їх майнові інтереси, права й обов'язки, дійсний зміст, природу та мету цього договору, валюту зобов'язання, особливості проведених розрахунків між сторонами, а також дати правову оцінку доводам і запереченням учасників спору та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин та вимог закону.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Фармацевтична фірма «Дарниця» задовольнити частково.

Заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 04 листопада 2014 рокута рішення Апеляційного суду міста Києва від 07 грудня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:С. О. Карпенко С. О. Погрібний
О. В. Ступак

Г. І. Усик