Справа № 404/3216/17
Номер провадження 2/404/411/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 березня 2019 року Кіровський районний суд м. Кіровограда

в складі : головуючого судді - Бершадської О.В. за участі секретаря - Вітохіної Н.А.,

учасники справи:

позивач- Дьяченко О.О.,

представник позивача- Черниш В.А.,

представник відповідача-Гретченко Л.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому, в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,-

ВСТАНОВИВ:

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2, яким просить поділити між ними спільне майно подружжя, визнавши за ним, ОСОБА_1, в порядку поділу спільного майна подружжя, право власності на 1 / 4 частку житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого у м.Кропивницькому по вул.Тараса Карпи (колишня Тимирязєва), 15; визнати за ОСОБА_2, в порядку поділу спільного майна подружжя, право власності на 1 / 4 частку житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого у м.Кропивницькому по вул.Тараса Карпи (колишня Тимирязєва), 15; стягнути з відповідача на його користь усі судові витрати по справі.

Свої вимоги мотивує тим, що з 28 грудня 1988 року перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2,та рішенням Кіровського районного суду м.Кіровограда від 4.03.1997 р. шлюб між ними було розірвано. За час шлюбу ними було придбане спільне майно,зокрема, на підставі договору купівлі-продажу від 03.04.1990 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої Кіровоградської державної нотаріальної контори придбано у спільну сумісну власність 9/50 частин житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого у м.Кіровограді по вул.Тимирязєва, 15; 21.12.1991 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Третьої Кіровоградської державної нотаріальної контори придбано у спільну сумісну власність 2/25 частини житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого у м.Кіровограді по вул.Тимирязєва, 15 та 21.05.1992 року на підставі договору довічного утримання, посвідченого державним нотаріусом Третьої Кіровоградської державної нотаріальної контори ними також було придбано у спільну сумісну власність 6/25 частини житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого у м.Кіровограді по вул.Тимирязєва, 15.

Вважає, що на даний час йому з відповідачем належить на праві спільної сумісної власності 1 / 2 частка спірного житлового будинку з надвірними будівлями, ринкова вартість зазначеної частки будинку становить 438 894,00 грн.

Відповідач не визнає його право на 1/4 частку будинку, тому змушений звертатися до суду.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено суддю Бершадську О.В. для розгляду справи про поділ спільного майна подружжя.

Ухвалою судді Кіровського районного суду м. Кіровограда від 06 червня 2017 року відкрито провадження, призначено судове засідання. Представником відповідача 14 листопада 2017 року, через канцелярію суду, подано заперечення на позовну заяву, згідно яких у задоволенні вимог просила відмовити, вважає їх безпідставними, так як відповідно до архівної довідки ОКП «Кіровоградське обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації» № 41671 від 23.10.2017 року право власності на житловий будинок за адресою: Кіровоградська область, м. Кропивницький, вул. Тараса Карпи, буд. 15 станом на 01.01.2013 року зареєстровано за: 1. ОСОБА_3 - 6/25 ч. (приватна спільна часткова), договір довічного утримання від 21.05.1992 р. № 2-1438/ Третя Кіровоградська державна нотаріальна контора; 2. ОСОБА_3, ОСОБА_4, - 2/25 ч. (приватна спільна сумісна), Дублікат від 17.04.1992 № 2-854/ Третя Кіровоградська державна нотаріальна контора/ Договір купівлі - продажу від 21.12.1991 № 2-2745/ Третя Кіровоградська державна нотаріальна контора; 3. ОСОБА_3 - 9/50 ч. (приватна спільна часткова), договір купівлі- продажу від 03.04.1990 № 2-954/ Третя Кіровоградська державна нотаріальна контора; 4. ОСОБА_5 - 1/2 ч. (приватна спільна часткова), свідоцтво про право власності від 15.02.1979 року.

Вважає, що сторонам на даний час належить на праві приватної спільної сумісної власності 2/25 ч. у праві власності на житловий будинок № 15 по вул. Тараса Карпи у м. Кропивницькому. В іншій частині право власності на житловий будинок зареєстровано на праві приватної спільної часткової власності за ОСОБА_2 в розмірі частки 6/25 ч. та 9/50 ч. (21/50 ч.) та за ОСОБА_5 в розмірі 1/2 частки, що спростовує наведені у позові доводи позивача щодо належності йому з відповідачем на праві спільної сумісної власності 1 / 2 частки у праві власності на житловий будинок.

Право власності позивача на частку у праві власності на житловий будинок № 15 по вул. Тараса Карпи у м. Кропивницькому підтверджується також матеріалами виконавчого провадження, що здійснювалося Кіровським відділом ДВС Кіровоградського МУЮ на виконання виконавчого листа № 1-335 від 28.10.1999 року про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 боргу в сумі 1053 грн. шкоди, завданої злочином. Так, вироком Кіровського районного суду м. Кіровограда від 28.10.1999 р. по справі № 1-335-99 ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні злочину по ч.1 ст. 106 КК України, по факту нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_2, з призначенням відповідної міри покарання та стягненням на користь потерпілої коштів в загальній сумі 1053,00 грн. Зазначене свідчить про безпідставність та необґрунтованість вимоги позивача про визнання за ним права власності на 1/4 частку житлового будинку в порядку поділу спільного майна подружжя, оскільки в такому разі, з урахуванням зареєстрованої за ним спільно з відповідачем частки 2/25 на праві спільної сумісної власності, відбудеться неспіврозмірний перерозподіл часток співвласників, що може мати наслідком порушення прав інших співвласників будинку.

Як вірно зазначено позивачем, рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 04.03.1997 р. шлюб між сторонами було розірвано. З 1997 року по теперішній час позивач, будучи зареєстрованим у будинку, фактично в ньому не проживає. Відповідно, позивач не здійснює утримання майна, не несе витрат по його ремонту. Тягар утримання нерухомого майна було впродовж двох десятиріч повністю покладено позивачем на відповідача та здійснюється в повному обсязі останньою самостійно, за рахунок власних коштів. Позивач безпідставно посилається в обґрунтування позову на приписи статей 69,70,71 Сімейного кодексу України. Як слідує зі змісту позову та заперечень проти позову, періодом набуття права власності на майно, яке є предметом спору у даній справі є 1990 - 1992 р.р. На час укладення та нотаріального посвідчення вищевказаних договорів купівлі-продажу від 03.04.1990 № 2-954 та від 21.12.1991 № 2-2745, а також договору довічного утримання від 21.05.1992 р. № 2-1438, на підставі яких відповідачем набуто право власності на частку у житловому будинку, діяли положення Цивільного кодексу УРСР 18.07.1963 року та Кодексу про шлюб та сім'ю УРСР від 20.06.1969 року. Цивільний кодекс УРСР від 18.07.1963 року втратив чинність з 1 січня 2004 року із вступом у дію Цивільного кодексу України від 16.01.2003 року, за приписами пункту 4 Прикінцевих перехідних положень якого передбачено, що Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Кодекс про шлюб та сім'ю УРСР від 20.06.1969 року втратив чинність із вступом у дію Сімейного кодексу України від 10.01.2002 року. Пунктом 1 розділу VII Прикінцевих положень Сімейного кодексу України, визначено, що Сімейний кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 1 січня 2004 року.

На підставі ч. 1 та ч.2 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності, і не мають зворотної дії в часі. Згідно ч. 3. ст. 5 ЦК України, якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювались актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Тобто на момент шлюбу сторін та набуття права власності на частки у житловому будинку діяли -КпШС , ЦК України (1963 року) та Закон України «Про власність», а з 2004 року діють СК України та ЦК України. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються лише в частині тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності, тому посилання позивача на ст.ст. 60, 61 СК України є безпідставним, оскільки дані норми закону не мають зворотної сили та на правовідносини щодо визначення правового режиму майна (придбання спірної квартири), не поширюються.

Таким чином, спірні правовідносини щодо набуття частки у житловому будинку у власність виникли між сторонами до 01.01.2004 року, - під час дії Цивільного кодексу УРСР від 18.07.1963 та Кодексу про шлюб та сім'ю УРСР від 20.06.1969 року, то порядок набуття спільного майна та його правовий режим визначається за нормами діючого на той час законодавства, яке ці відносини регулює. За приписами Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідач вважає, що право власності на частку в розмірі 9/50 ч. на підставі договору купівлі - продажу від 03.04.1990 № 2-954 та на частку в розмірі 6/25 ч. на підставі договору довічного утримання від 21.05.1992 р. № 2-1438 набуто нею хоча й в період шлюбу з позивачем, однак у особисту приватну власність. Дані частки вважає такими, що не являються об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а відтак поділу не підлягають. Домовленість про правовий режим вказаного нерухомого майна слідує відповідно до проведеної державної реєстрації права власності за вказаними правочинами саме на відповідача.

Разом з цим, в той же період 2/25 частки у праві власності на будинок, яка була придбана спільно подружжям на підставі договору купівлі - продажу від 21.12.1991 № 2-2745 була відповідно зареєстрована на праві приватної спільної сумісної власності за позивачем та відповідачем (а.с. 53-54).

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким, зокрема, Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 05 лютого 2018 року призначено розгляд справи в порядку спрощеного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін (а.с. 69). 20 лютого 2018 року представником відповідача подано, через канцелярію суду, відзив на позовну заяву, згідно якого просила у задоволенні заявлених вимог відмовити , вважає їх безпідставними та необгрунтованими (а.с. 76-77).

Окрім того, представником відповідача 14 вересня 2018 року подано до суду заяву про застосування строку позовної давності. Вважає, що вперше спір з приводу нерухомого майна, що є предметом спору, виник у травні 1997 року, що підтверджується вироком Кіровського районного суду м. Кіровограда від 28.10.1999 року, ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочину по ч.1 ст. 106 КК України з призначенням відповідного покарання та стягнуто з нього на користь ОСОБА_2 кошти в розмірі 1053,00 грн. (а.с. 124-126).

В судовому засіданні позивач, його представник заявлені вимоги підтримали, просили їх задовольнити, пославшись на обставини, які викладені у позовній заяві, заперечили проти застосування строку позовної давності, про що подали письмову заяву. Вважають, що строк позовної давності не закінчився. З 28 грудня 1988 року позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2. Рішенням Кіровського районного суду м.Кіровограда від 4.03.1997 року шлюб між ними було розірвано. Згідно ст. 180 КпШС України реєстрація розірвання шлюбу на підставі рішення суду провадиться по пред'явленні подружжям або одним з них копії судового рішення, що набрало законної сили, а також квитанції про сплату встановленої судом суми. Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища № від 5.10.2018 року державну реєстрацію розірвання шлюбу між ним та відповідачем на підставі вищезазначеного рішення суду здійснено 26 серпня 2015 року.

Таким чином, шлюб між ним та відповідачем припинено 26 серпня 2015 року. Згідно ст. 72 СК України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Згідно ч.3 ст.29 КпШС України для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності.

Так як на момент його звернення до суду не минуло трьох років після розірвання шлюбу між ним та відповідачем, то строк позовної давності не минув. Вирішуючи питання перебігу позовної давності, необхідно врахувати, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Аналогічна правова позиція міститься у рішенні Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у цивільній справі №6-285цс15 від 23 вересня 2015 року. З моменту розлучення і до початку 2017 року не піднімав питання про поділ спільного з відповідачкою майна, не звертався до суду з відповідними позовами, у нього була відсутня необхідність здійснювати поділ і не заперечував проти проживання у їх будинку відповідача. Відповідач також ніколи не вчиняла ніяких дій щодо поділу майна. Про порушення своїх прав дізнався лише на початку 2017 року, коли звернувся до відповідача з проханням поділити їх спільне майно, так як у нього виникла потреба самостійно розпорядитися належною йому частиною у праві спільної сумісної власності. Відповідач відмовила йому у добровільному поділі майна. Після цього зрозумів, що добровільно відповідач ділити їх спільне майно не буде, а тому вирішив звернутися з відповідним позовом до суду. Таким чином, про порушення своїх прав на спільне майно дізнався на початку 2017 року, а тому строк позовної давності ним не порушено. Навіть не звертався до органів реєстрації актів громадянського стану про реєстрацію акту розірвання шлюбу і не отримував відповідного свідоцтва. Наданий представником відповідача вирок Кіровського районного суду м. Кіровограда від 28.10.1999 року про притягнення його до відповідальності за ч. 1 ст. 106 КК України ніяким чином не може свідчити про його обізнаність щодо порушення своїх прав на поділ спільного майна подружжя.

Крім того, позивач подав заяву про стягнення із відповідача на його користь судових витрат в розмірі 4 000,00 грн., сплачених ним за правничу допомогу адвоката адвокатського обєднання Адвокатська фірма ОСОБА_6 і Партнери ( а.с.175-176).

Відповідач, зокрема її представник в судовому засіданні поданий відзив на позовну заяву підтримала, у задоволенні заявлених вимог просила відмовити.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_7, яка доводиться дружиною брата позивача пояснила, що їй відомо, що частину спірного будинку було придбано сторонами в період шлюбу. Коли позивач поїхав на заробітки, то відповідачка сама проводила всі ремонтні роботи у будинку , так і назовні, його утеплення.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснила, що вона є сусідкою відповідача, та стверджує той факт, що позивач у будинку не проживав, всі ремонтні роботи проводилися ОСОБА_3 Свідок ОСОБА_9 в суді дав тотожні свідчення.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_10, який є сином

відповідача, пояснив, що позивач проживав у будинку до розлучення, якого року це було не памятає, однак вже 20 років у будинку не проживає. Мати одна проводила ремонт будинку, його облаштування, змінила вікна, двері, кришу . Позивач будь-яких витрат на ремонт будинку не ніс.

Заслухавши виступи учасників процесу, пояснення свідків, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку щодо задоволення заявлених вимог частково, з наступного.

У п.п. 1, 3 ст. 129 Конституції України передбачено, що основними засадами судочинства є: рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява N 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що сторони з 28 грудня 1988 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 04 березня 1997 року (а.с. 22).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 03 квітня 1990 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої Кіровоградської державної нотаріальної контори, ОСОБА_3 купила 9/50 частин житлового будинку з відповідними надвірними будівлями в місті Кіровограді (нині Кропивницький) по вул. Тимирязєва (нині ОСОБА_11), № 15 (а.с. 4-5). Крім того, на підставі договору купівлі-продажу від 21 грудня 1991 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої Кіровоградської державної нотаріальної контори ОСОБА_3, ОСОБА_12 придбано 2/25 частини житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого у місті Кіровограді (нині Кропивницький) по вул. Тимирязєва (нині ОСОБА_11), № 15 (а.с. 6-7).

Разом з цим, згідно договору довічного утримання від 21 травня 1992 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої Кіровоградської державної нотаріальної контори, передано ОСОБА_2 у власність 6/25 частини житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого у місті Кіровограді (нині Кропивницький) по вул. Тимирязєва (нині ОСОБА_11), № 15 (а.с. 8).

Зазначене підтверджується також архівною довідкою ОКП «Кіровоградське обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації» № 41671 від 23.10.2017 року, згідно якої право власності на житловий будинок за адресою: Кіровоградська область, м. Кропивницький, вул. Тараса Карпи, буд. 15 станом на 01.01.2013 року зареєстровано за: 1. ОСОБА_3 - 6/25 ч. (приватна спільна часткова), договір довічного утримання від 21.05.1992 р. № 2-1438/ Третя Кіровоградська державна нотаріальна контора; 2. ОСОБА_3, ОСОБА_4, - 2/25 ч. (приватна спільна сумісна), Дублікат від 17.04.1992 № 2-854/ Третя Кіровоградська державна нотаріальна контора/ Договір купівлі - продажу від 21.12.1991 № 2-2745/ Третя Кіровоградська державна нотаріальна контора; 3. ОСОБА_3 - 9/50 ч. (приватна спільна часткова), договір купівлі- продажу від 03.04.1990 № 2-954/ Третя Кіровоградська державна нотаріальна контора; 4. ОСОБА_5 - 1/2 ч. (приватна спільна часткова), свідоцтво про право власності від 15.02.1979 року.

Згідно архівних відомостей, наявних в ОКП Кіровоградське обласне обєднане бюро технічної інвентаризації, адреса м. Кіровоград, вул. Тимирязєва, будинок 15 відповідає адресі Кіровоградська обл., м. Кропивницький, вул. Тараса Карпи, буд. 52 (а.с. 55,79).

Згідно наданих довідок від 08 червня 1998 року, 25 серпня 1999 року, 29 травня 2000 року, 07 грудня 2010 року, 09 лютого 2011 року, 12 вересня 2015 року, позивач ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, але з серпня 1997 року не проживає (а.с. 60, 61).

Також зясовано, що вироком Кіровського районного суду м. Кіровограда від 28 жовтня 1999 року, який набрав законної сили 30 листопада 1999 року, ОСОБА_1 визнано винним по ч.1 ст. 106 КК України і призначено покарання у вигляді 1 (одного) року виправних робіт без позбавлення волі за місцем роботи з вирахуванням по 10 % із його заробітку щомісячно в дохід держави. Відповідно до п. 3 ст. 6 КПК України ОСОБА_1 від покарання звільнено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 253,00 грн. відшкодування матеріальної шкоди , 500,00 грн. відшкодування моральної шкоди та 300 ,00 грн. за надання юридичної допомоги (а.с. 127-129).

Згідно ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно ч. 1, 2 ст. 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Згідно ч. 3. ст. 5 ЦК України, якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. На момент виникнення цивільних відносин сторін - створення сім'ї (1988 рік) діяв акт цивільного законодавства - КпШС і ЦК України (1963 року) та Закон України «Про власність», в подальшому з 2004 року - СК України та ЦК України.

Згідно з ст. 13 КпШС України, права і обов"язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном відповідно до ст. 22 КпШС України. Згідно зі статтею 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Ч. 2 ст. 112 ЦК Української РСР визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток. Аналогічні норми містяться і в статтях 60, 63, 70 СК України, частині третій статті 368, частині другій статті 372 ЦК України. Відповідно до п. 2 ст. 3 СК України сім"ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. У відповідності до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція статті 22 КпШС України, статті 60 СК України свідчить про існування презумпції спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний обєкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який заперечує проти її застосування щодо певного спірного майна. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

При цьому, належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути обєктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним контрактом) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна й робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, вклади до кредитних установ; паєнагромадження в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; страхова сума, страхове відшкодування, сплачені за рахунок спільних коштів подружжя, страхові платежі, які були повернені при достроковому розірванні договору страхування або які міг би одержати один із подружжя в разі дострокового розірвання такого договору на час фактичного припинення шлюбу; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобовязальними правовідносинами.

Так, в період шлюбу відповідачем ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу від 03 квітня 1990 року про придбання 9/50 частин житлового будинку з надвірними будівлями в місті Кіровограді (нині Кропивницький) по вул. Тимирязєва (нині ОСОБА_11), № 15 та договору довічного утримання від 21 травня 1992 року про прийняття у власність 6/25 частин спірного житлового будинку. Разом з цим, ОСОБА_3, ОСОБА_12 на підставі договору купівлі-продажу від 21 грудня 1991 року придбано 2/25 частини житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого в місті Кіровограді (нині Кропивницький) по вул. Тимирязєва (нині ОСОБА_11), № 15.

Відповідач заперечує той факт, що придбане ними майно, зокрема , 9/50 ч. та 6/25 ч. житлового будинку з надвірними будівлями є спільною сумісною власністю подружжя. Вважає, що лише 2/25 спірної частини будинку належить їм на праві спільної сумісної власності.

Проте, суд не погоджується із даними запереченнями відповідача , з наступного.

Як зазначалося вище, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном відповідно до ст. 22 КпШС України. Згідно зі статтею 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Договір довічного утримання згідно з даним у законі (ст. 744 ЦК України) визначенням - це договір, за яким відчужувач передає набувачеві у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

За правилами ст. 746 ЦК України сторонами договору довічного утримання є відчужувач та набувач.

За результатами розгляду справи № 6-2891цс15 Верховний Суд України прийняв постанову від 13 квітня 2016 року, згідно з якою зробив наступний правовий висновок: визначаючи правовий режим майна за договором довічного утримання (догляду), укладеним під час перебування набувача за цим договором у шлюбі, суди мають установити, чи був даний договір укладено саме в інтересах сім'ї; чи інший з подружжя, не визначений у договорі довічного утримання (догляду) як набувач, виконував обов'язки за таким договором солідарно з набувачем.

Зазначений висновок Верховний Суд України зробив за результатами розгляду справи за позовом про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування.

При цьому , згідно ст.ст. 2 та 8 СК України саме Сімейний кодекс України регулює сімейні особисті немайнові та майнові відносини, зокрема, між подружжям. Якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин.

З огляду на зазначене, Верховний Суд України в своїй постанові від 24 травня 2017 № 6-843цс17 розвив та доповнив правовий висновок, викладений у постанові від 13 квітня 2016 року, наступною правовою позицією про застосування ст.ст. 60, 61 СК України з огляду на положення ст.ст. 744, 746 ЦК України із урахуванням положень ст.ст. 2, 8 СК України при вирішенні спорів між подружжям, у тому числі колишнім, про поділ їх спільного майна.

Так, для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин між подружжям, у тому числі колишнім, підлягають застосуванню передусім норми Сімейного кодексу України.

За загальним правилом застосування презумпції згідно зі ст. 60 СК України майно, одержане одним із подружжя як набувачем за договором довічного утримання, що укладений під час перебування набувача в шлюбі, є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов'язаний довести обставини, що її спростовують. Зокрема, за ч. 3 ст. 61 СК України - довести, що хоча майно придбавалося в період шлюбу, в тому числі з використанням коштів сімейного бюджету, проте справжньою метою укладення договору довічного утримання були не інтереси сім'ї, а власні, особисті інтереси одного з подружжя, не пов'язані із сімейними.

Вказана правова позиція Верховного Суду України згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Суд вважає, що під час розгляду справи в суді ОСОБА_3 не довела обставин, що спростовують презумпцію спільності майна подружжя. Договір довічного утримання укладався відповідачем в інтересах сім'ї, подружжя ОСОБА_1 проживало та вело спільне господарство у спірному будинку, який був переданий у власність відповідачу за договором довічного утримання.

Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (статті 77, 78 ЦПК України), і це є її процесуальним обов'язком (статті 81 ЦПК України).

Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

За приписами статтей 77, 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд критично відноситься до показів свідків та позиції самої відповідачки, тому вважає, що остання не спростувала презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Враховуючи викладене, суд вважає, що спірні 6/25 ч., 9/50 ч. житлового будинку є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки ОСОБА_2 набула їх у власність у період її шлюбу з ОСОБА_1

Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Так, судом встановлено, що 2/25 частини житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого у м. Кропивницькому (Кіровограді) по вул. Тараса Карпи (Тимирязєва), 15 за вказаним вище договором від 21 грудня 1991 року придбано сторонами та є їх спільною сумісної власністю, що визнається учасниками справи та не підлягає доказуванню.

Разом з цим, 6/25 ч., 9/50 ч. зазначеного житлового будинку набуто під час перебування сторін у шлюбі, тобто є також спільною сумісною власністю подружжя, а відтак домоволодіння підлягає поділу між колишнім подружжям у рівних частках (6/25+ 9/50 + 2/25: 2 = (12/50+9/50+4/50) х1/2 = 25/50 х 1/2= 1/2 х 1/2 = 1/ 4). Таким чином, враховуючи викладене, аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд визнає, що позов є обґрунтованим, тому у даній частині підлягає задоволенню.

Щодо застосування наслідків спливу позовної давності, заявлених стороною відповідача, то необхідно зазначити наступне. Згідно зі статтею 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічним чином питання початку перебігу позовної давності визначені і в статті 261 ЦК України, згідно якої перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила.

Частиною третьою статі 29 КпШС України передбачалося, що для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Згідно зі статтею 11 КпШС України у тих випадках, коли для окремих вимог встановлено строк позовної давності, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічний порядок обчислення перебігу позовної давності визначено й частиною другою статті 72 СК України.

Статтями 256-257 та 261 ЦК України визначено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому позивач повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. В постанові Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №619/894/16-ц, ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 вересня 2016 року у справі №572/2984/15-ц зазначено, що вирішуючи питання позовної давності у справах про поділ майна подружжя, суди мають врахувати, що при визначенні початку перебігу позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (висновки Верховного Суду України, викладені у Постанові № 6-258цс15 від 23 вересня 2015 року).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З матеріалів справи вбачається, що про невизнання ОСОБА_2 майнового права ОСОБА_1 на 1/4 частку житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого у м. Кропивницькому по вул. Тараса Карпи (колишня Тимирязєва), 15 позивачу стало відомо на початку 2017 року.

З позовом до суду про поділ спільного майна подружжя ОСОБА_1 звернувся 25 травня 2017 року, тобто в межах строків позовної давності, а тому подана заява відповідачем не грунтується на нормах права.

Разом з цим, ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у звязку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом пяти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Так, інтереси ОСОБА_1 в суді представляв на підставі угоди про представництво та надання правової допомоги №2/5//17 від 22.05.2017 року адвокат ОСОБА_6 06 березня 2019 року представник відповідача подав до суду заяву про відшкодування витрат за правничу допомогу та додав до заяви квитанцію №QS01 від 25 травня 2017 року про оплату ОСОБА_1 юридичних послуг за договором №2/5//17 від 22.05.2017 року в розмірі 4 000,00 грн. Вказав, що на виконання даної угоди адвокатом адвокатського об'єднання «Адвокатська фірма «ОСОБА_6 і Партнери» ОСОБА_6 було здійснено наступний обсяг роботи із зазначенням витраченого часу: надання консультацій позивачу та вивчення матеріалів, які є підставою позову, вивчення судової практики, складання позовної заяви - 4 години; підготовка до засідання і участь у засіданні 19 вересня 2017 року - 1 година; участь у содовому засіданні 10.08.2018 р. - 1 година; участь в судовому засіданні 14.09.2018 року - 1 година; підготовка заяви про заперечення проти застосування строку позовної давності - 3 години; участь у судовому засіданні 7.12.2018 року - 1 година. Всього на правову допомогу - витрачено 11 годин.

Відповідно до ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 05 лютого 2018 року продовжено розгляд справи в порядку спрощеного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, проте попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які поніс позивач чи які очікує понести у зв`язку із розглядом справи надано не було, незважаючи на те, що ще на час подання позову договір був укладений та сума гонорара у цьому договорі була визначена (договір від 22.05.2017 року), яка ОСОБА_1 сплачена 25.05.2017 року. Враховуючи встановлені обставини, положення ст.134 ЦПК України, те, що представником позивача не було подано до суду попереднього розрахунку суми судових витрат, суд приходить до висновку про відмову у стягненні витрат на правничу допомогу.

При цьому, в порядку ст. 141 ЦПК України,суд вважає необхідним стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 внесеного судового збору в розмірі- 2 194,47 грн.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Пронін проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 12,13,81,133,137, 141, 263- 265, 268 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя -задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1, в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/4 частку житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого у м. Кропивницькому по вул. Тараса Карпи (колишня Тимирязєва), 15.

Визнати за ОСОБА_2, в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/4 частку житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого у м. Кропивницькому по вул. Тараса Карпи (колишня Тимирязєва), 15.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 внесений судовий збір в розмірі- 2 194,47 грн.

У задоволенні суми стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 4 000,00 грн.-відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Кропивницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відомості про учасників справи:

позивач: ОСОБА_1, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків не встановлено;

відповідач: ОСОБА_2, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_3; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1

Повне судове рішення складено 11.03.2019 року

Суддя Кіровського О. В. Бершадська

районного суду

м.Кіровограда