Дата документу 13.03.2019 Справа № 335/373/15-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер 335/373/15 Головуючий у 1-й інстанції Геєць Ю.В.
Провадження № 22-ц/807/271/19 Суддя-доповідач ОСОБА_1

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

ОСОБА_2,

за участю секретаря судового засідання: Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 07 березня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю «Фондова компанія «Юнівес» про поділ спільного майна подружжя,-

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, який в процесі розгляду справи неодноразово уточнювала та змінювала, до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ТОВ «Фондова компанія «Юнівес» про поділ спільного майна подружжя.

Просила суд визнати за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право спільної сумісної власності на наступне майно: грошові кошти в розмірі 8275951,84 грн., отримані ОСОБА_4 внаслідок продажу цінних паперів; грошові кошти в розмірі 4978010,14 грн., зараховані та виплачені на картковий рахунок №7132 ОСОБА_4 в ВАТ «Кредитпромбанк» в період з 28.09.2007 року по 01.03.2013 року; грошові кошти в розмірі 56261,59 доларів США, зараховані та виплачені на картковий рахунок №7132 відповідача у ВАТ «Кредитпромбанк» в період з 28.09.2007 року по 01.03.2013 рік, - всього на загальну суму 14507470,20 грн. Поділити спільне сумісне майно: визнати за ОСОБА_3 право власності на грошові кошти в розмірі 7253735,10 грн.; визнати за ОСОБА_4 право власності на грошові кошти в розмірі 7253735,10 грн.; стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 7 253 735,10 грн. суму коштів, прихованих і витрачених ОСОБА_4 без згоди ОСОБА_3 не в інтересах сімї та не на потреби сімї; стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати судовий збір в розмірі 3654,00 грн.

В обґрунтування заявлених вимог зазначала, що в період з 28.09.2007 року по 01.03.2013 року вона перебувала в шлюбних відносинах з відповідачем ОСОБА_4 Під час шлюбу подружжям було придбано вищевказане майно яке належить у відповідності до ч. 1 ст. 60, ч. 1 ст. 61, 69 СК України, 177, ч. 2, 3 ст. 325, ч. 3 ст. 368 ЦК України дружині і чоловіку на праві спільної сумісної власності та підлягає поділу, незалежно від того на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільним майном подружжя є майно придбане за період з 28.09.2007 рік по 01.03.2013 рік тобто час перебування у шлюбних відносинах. Зазначені кошти не були витрачені відповідачем в інтересах сімї та на її потреби, фактично вони були ним приховані. Фактичне місцезнаходження коштів їй невідоме.

Посилаючись на ст. 63 СК України та п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства про розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» позивач вказує на рівність прав кожного з подружжя на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є обєктом правова його спільної сумісної власності. Крім того звертаючись до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства про розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» позивач обґрунтовувала, що спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути грошові кошти. Вона також враховувала положення ч. 1 ст. 71 СК України щодо поділу обєктів спільної сумісної власності подружжя в натурі, ч. 2 ст. 71 СК України щодо присудження неподільних речей одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Вона вважала, що у звязку з приховуванням та невитрачанням грошей в інтересах сімї належним способом захисту прав позивача є визнання права спільної сумісної власності на майно, його поділ та у відповідності до ст. 16 ЦК України стягнення з відповідача на користь неї, як позивачки, належної відповідно до закону частки майна коштів.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25 березня 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя у цій справі відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 28 липня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено. Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25 березня 2016 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 08 лютого 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 28 липня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи, позивач ОСОБА_3, уточнила позовні вимоги та остаточно просила суд, визнати за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право спільної сумісної власності на дохід в розмірі 6 348 492, 23 грн. отриманих відповідачем внаслідок продажу цінних паперів; дохід в розмірі 2 106 729,36 грн. отриманий відповідачем у вигляді заробітної плати; дохід в розмірі 166 964,00 грн. від операцій з продажу нерухомого майна; дохід в розмірі 510,15 грн. дохід у вигляді дивідендів та роялті; дохід в розмірі 15 888,63 грн. дохід отриманий платником податку як додаткове благо; дохід в розмірі 1 540,00 грн. сума сплачені роботодавцем на користь вітчизняних вищих та професійно-технічних закладів за фізичну особу для підготовки чи перепідготовки такої фізичної особи; грошові кошти в розмірі 891 459,87 грн., зараховані та виплачені на картковий рахунок №7132 ОСОБА_4 в ВАТ «Кредитпромбанк» в період з 28.09.2017 року по 01.03.2013 року; грошові кошти в розмірі 56 261,59 доларів США (еквівалентно 1 493 013,81 грн. за офіційним курсом НБУ станом на 17.10.2017 року) зараховані та виплачені на картковий рахунок №7132 ОСОБА_4 в ВАТ «Кредитпромбанк» в період з 28.09.2007 року по 01.03.2013 року, всього доходів та коштів на загальну суму 12 324 798,05 (дванадцять мільйонів триста двадцять чотири тисячі сімсот девяносто вісім грн. 05 коп.).

Просила суд поділити спільне сумісне майно, визнати за ОСОБА_3 право власності на доходи та кошти в розмірі 6 162 399,02 грн. Визнати за ОСОБА_4 право власності на доходи та кошти в розмірі 6 162 399,02 грн. Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 6 162 399,02 грн. суму доходів та коштів прихованих і витрачених ОСОБА_4 проти волі ОСОБА_3 і не в інтересах та не на потреби сімї. Вирішити питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 04 лютого 22015 року накладено арешт на квартиру №30 у будинку №149 по пр.. Леніна у м. Запоріжжя; житловий будинок, що знаходиться за адресою Запорізька область, Вільнянський район, с. Петро-Свистунове, вул.. Набережна, 32; автомобіль Ford Mondeo, седан 2007 р., колір сірий, номер кузова WFODXXGBBD7т74705, обєм двигуна 2521, державний номер НОМЕР_1; автомобіль OPEL OMEGA, седан 1995 року, колір красний, номер кузова WOL000026т1040219, обєм двигуна 2500, державний номер НОМЕР_2, що належать на праві власності ОСОБА_4 (м. Запоріжжя, пр.. Леніна, 149 кв. 30), - до розгляду справи по суті.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 07 березня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що їй за час спільного проживання не було відомо про доходи чоловіка, в тому числі на фондовому ринку, згоди на укладення будь-яких угод стовно цінних паперів вона не надавала. Отримана інформація про доходи та кошти про які вона дізналася лише після їх витребування судом, не були використані в інтересах сімї та на її потреби. ОСОБА_4 не мав достатніх коштів до шлюбу, які були витрачені ним на придбання акцій в період шлюбу.

ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_6 надав суду відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що рішення суду першої інстанції є законним та обгрунтованим. Зазначив, що він не заперечує того факту, що дійсно отримував доходи, в тому числі від діяльності на фондовому ринку про що було відомо ОСОБА_3 Не заперечував проти отримання доходів у вигляді заробітної плати та інших виплат за основним місцем роботи. Категорично заперечив розмір доходів зазначений позивачем, як отриманий ним від діяльності на фондовому ринку та надав детальні розрахунки та пояснення щодо даних доходів. Пояснив, що доходи від продажу акцій та заробітна плата були розміщені в тому числі на рахунку банку ВАТ «Кредитпромбанк», та що позовні вимоги про стягнення доходів від операцій з продажу цінних паперів повторюють позовні вимоги про стягнення грошових коштів зарахованих на рахунок ВАТ «Кредитпромбанк». Зазначив, що саме ці доходи сімя витрачала під час спільного проживання на придбання спільного будинку, ремонту будинку та його облаштування, на численні туристичні подорожі та дозвілля. Кошти отримані ним під час шлюбу як доходи, витрачені в інтересах сімї на потреби дружини та дитини. Просив апеляційну скаргу відхилити, рішення залишити без змін.

01 березня 2019 року представником відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_6 подано заяву, в якій просить вирішити питання про застосування заходів забезпечення позову або їх скасування, вжитих ухвалою суду першої інстанції від 04 лютого 2015 року.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Згідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи обєктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) розяснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обовязки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обовязків.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з недоведеності та необґрунтованості заявлених позивачем вимог.

Колегія судді погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у фактичних шлюбних відносинах з 28.09.2007 року по 01.03.2013 року.

Судом першої інстанції витребувано докази, на яік позивач посилалася в обгрунтування заявлених нею вимог, та дана їм належна правова оцінка.

Згідно відомості від ТОВ «Фінансово-депозитарна компанія» (колишні назви ТОВ «Фондова компанія «Юнівес» ТОВ «Промфінанс»), ПрАТ «Івекс капітал», ТОВ «Велма», здійснювалися численні операції з цінними паперами ОСОБА_4 на фондовому ринку, яка виявлялася в придбанні та продажу акцій українських підприємств. В ході такої діяльності ОСОБА_4 отримував в тому числі і інвестиційний прибуток.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що доходи від діяльності на фондовому ринку знайшли своє відображення у відповіді ДФС за відомостями від контрагентів. Діяльність на фондовому ринку ОСОБА_4 розпочав в 2006 році, про що свідчить договір від 08.02.2006 року з ТОВ «Промислові фінанси» (ТОВ «Фінансово-депозитарна компанія»). Доходи від інвестиційної діяльності також підтверджуються деклараціями про доходи ОСОБА_4 за роки спільного проживання.

ОСОБА_4 як до шлюбу, так і під час шлюбних відносин займався інвестиційною діяльністю - придбавав та продавав акції на фондовому ринку для отримання доходу з залученням третьої особи ТОВ «Фондова компанія «Юнівес», з якою був укладений договір комісії на постійне обслуговування на ринку цінних паперів ще 08.02.2006 року, тобто до шлюбних відносин.

Суд першої інстанції надав належну оцінку тому, що ОСОБА_4 використовував під час своєї діяльності власні кошти, які він мав ще до подружнього життя, що зокрема підтверджується довідкою ПАТ «Банк «Фінанси і кредит» та довідкою ДПІ про доходи ОСОБА_4 за 2006 рік, тобто до фактичних шлюбних відносин.

Доводи апеляційної скариг про те, що ОСОБА_4ОСОБА_6 було відомо про цю діяльність чоловіка не підтверджено жодними належними та допустимими доказами.

Положення ст. 65 СК України припускають існування факту спільної сумісної власності подружжя, розпорядження майном за взаємною згодою, доки не доказано інше кимось з подружжя.

Закон передбачає презумпцію правомірності правочину. Закон покладає обовязок спростовувати презумпцію правомірності правочину на іншого з подружжя того, хто не згоден з цим.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_4 здійснив відчуження акцій без її відома також не можуть бути прийняті до уваги з огляду на те, що ст. 6 Закону України «Про цінні папери та фондову біржу» надано поняття акції це іменний цінний папір, який посвідчує майнові права його власника (акціонера), що стосуються акціонерного товариства, включаючи право на отримання частини прибутку акціонерного товариства у вигляді дивідендів та право на отримання частини майна акціонерного товариства у разі його ліквідації, право на управління акціонерним товариством, а також немайнові права, передбачені Цивільним кодексом України та законом, що регулює питання створення, діяльності та припинення акціонерних товариств.

Згідно ч.1 ст. 6 Закону України «Про цінні папери та фондову біржу», акція є неподільною. Порядок реалізації прав співвласників акції (акцій) визначається ЦК України та законом, що регулює питання створення, діяльності та припинення акціонерних товариств.

Відповідно до ст. 100 ЦК України право участі у товаристві є особистим немайновим правом і не може окремо передаватися іншій особі.

Частиною 3 ст. 65 СК України визначено, що для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що угоди щодо цінних паперів не підлягають нотаріальному посвідченню, якщо інше не передбачено законодавством чи угодою сторін (ст. 5 Закону України «Про Національну депозитарну систему та особливості електронного обігу цінних паперів в Україні», чинним на момент здійснення операцій з акціями). Нотаріальне посвідчення угод не передбачено договором з ТОВ «Промислові фінанси» від 08.02.2006 року з відповідними додатковими угодами та не передбачено і в замовленнях, а отже воно не було обовязкове. Не передбачена також і державна реєстрація подібних угод.

З огляду на зазначене, доводи скаржника щодо обовязкового узгодження операцій купівлі-продажу акцій, які здійснював відповідач з ОСОБА_3, є безпідставними.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що в діях ОСОБА_4 відсутні жодні порушення прав ОСОБА_3, а доводи ОСОБА_3 щодо приховування цих фактів та відчуження без її відома не підтвердженні жодними доказами.

Крім того, як вірно встановив суд першої інстанції, ОСОБА_3 не оспорюються угоди, згідно яких ОСОБА_4 отримував дохід, а вимагається розподіл коштів, отриманих від такої діяльності, що свідчить про те, що позивач ОСОБА_3 не заперечує правомірність способу набуття вказаних доходів.

Відповідно до положень статей 63, 65 СК України, у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Доводи апеляційної скарги про те, що вказані гроші відповідач ОСОБА_4 не витратив в інтересах сімї та продав акції без її відома, приховав отримані кошти, також є безпідставними, оскільки належних та допустимих доказів цього скаржником не надано ні до суду першої, ні до суду апеляційної інстанції, як цього вимагає ст.. 81 ЦПК України.

Судом першої інстанції, з наданих свідками пояснень встановлено, що ОСОБА_3 була обізнана про діяльність чоловіка.

Таким чином, отримані ОСОБА_4 кошти від продажу акцій та дохід від продажу акцій були у володінні ОСОБА_4 та подружжя під час шлюбу, отже сторони мали можливість та право розпорядитися ними спільно за взаємною згодою.

Колегія судів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовна вимога про поділ спільного майна подружжя в якій зазначений сукупний дохід ОСОБА_4 за період шлюбних відносин не відображає дійсно наявних коштів у ОСОБА_4 на будь-яку конкретну дату, а є лише узагальненим показником інформації від контрагентів. Також суд звертає увагу на неузгодженість позовних вимог із проміжком часу перебування у фактичних шлюбних відносинах. Так, в довідці ДФС зазначений період 3-го кварталу 2007 року, який охоплює період шлюбу лише два дні, та 1-й квартал 2013 року, який не охоплює березень 2013 року. Крім цього, відповідачем було надано в судовому засіданні копії декларацій про майновий стан та доходи з відмітками органу податкового контролю про їх прийняття, які відображають доходи в тому числі відрахування витрат на придбання інвестиційних активів та відрахування податків. Проте інформація з декларацій не була взята до уваги позивачем. Зазначені обставини, не дають змогу суду встановити дійсний розмір доходів отриманих ОСОБА_4 Отже дійсний обсяг доходів від діяльності на фондовому ринку не можливо встановити через не доведеність його позивачем стосовно кожної окремої угоди. Підрахунок позивача який базується на загальних показниках доходів від контрагентів не відображає дійсної інформації діяльності ОСОБА_4 на фондовому ринку, яка полягає в укладенні конкретного договору щодо конкретної кількості акцій та має наслідки як отримання доходу так і передбачає можливі збитки, тобто позитивну або негативну різницю між витратами та загальним доходом, при цьому деталізований розрахунок інвестиційного доходу по кожній угоді позивачем не надано.

Суд першої інстанції, на підставі відомостей з ДФС України згідно з інформаційним фондом Державного реєстру фізичних осіб платників податків (т. 4 а.с. 28-33) від ОСОБА_7 вірно втсанвовив, що в 2 кварталі 2009 року та 3 кварталі 2009 року зазначені одне й те саме значення 66 406,00 грн., при поданні податкової звітності приватним нотаріусом ОСОБА_7 Вказаний позивачем розмір доходу зазначений контрагентом ОСОБА_7 в розмірі 166 964,00 грн., що за твердженням позивача був отриманий ОСОБА_4 від продажу нерухомості, не підтверджений жодними доказами. Суду першої та апеляційної інстанції не надані докази продажу нерухомості, яка б належала сімї ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності, та яка була продана відповідачем без згоди позивача.

Колегія судів погоджується х виснвоокм суду першої інстанції про те, що дохід в розмірі 510,15 грн. у вигляді дивідендів та роялті, доходу в розмірі 15 888,63 грн., отриманого як додаткове благо за основним місцем роботи, були отримані під час перебування позивачки та відповідача в шлюбних відносинах, та витрачалися на сімю.

Суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що дохід в розмірі 1540,00 грн., який за даними відомостей з інформаційного фонду Державного реєстру фізичних осіб обліковується за ОСОБА_4, як сума сплачена роботодавцем на користь вітчизняних вищих та професійно-технічних закладів за фізичну особу для підготовки чи перепідготовки такої фізичної особи, не можна вважати доходом фізичної особи, який підлягає поділу, через те, що вказані кошти були спрямовані не на користь ОСОБА_4 та не були коштами відповідача, а були сплачені за освітню підготовку відповідача на користь третьої особи.

Судом вірно встановлено, що Розмір коштів в розмірі 891 459,87 грн. зарахований та виплачений на картковий рахунок відповідача в ВАТ «Кредитпромбанку» підтверджений документально. У виписці ВАТ «Кредитпромбанк» містяться відомості, як про поповнення рахунку так і про зняття готівкових коштів в терміналах та банкоматах. Поповнення рахунку ВАТ «Кредитпромбанк» відбувалося в тому числі шляхом переведення коштів з рахунків Відповідача в інших банках, які використовувалися в інвестиційній діяльності. Відповідачем не оскаржувались факти перерахування коштів з одних рахунків на інші, проте дати транзакцій охоплюють 2008-2011 роки - тобто час перебування позивача та відповідача у шлюбі.

Грошові кошти в розмірі 56 261,59 доларів США зараховані та виплачені на картковий рахунок відповідача в «Кредитпромбанк» також були доведені документально та не оскаржувались ним. З них 40000 доларів США були зараховані 18.01.2008 року, а залишок в проміжок з 03.12.2008 по 10.02.2010 року. Тобто, всі ці кошти зараховувалися та виплачувалися під час перебування в шлюбних відносинах.

Колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що згідно довідки ВАТ «Кредитпромбанк» від 30.06.2015 року (про розміщення ОСОБА_4 депозиту 08.05.2007 року, тобто до шлюбу в розмірі 60 705,00 ЄВРО, що доводить факт наявності грошових коштів ОСОБА_4 до шлюбу.

З огляду на зазначене, жодного конкретного доказу про витрати коштів відповідачем ОСОБА_4 не в інтересах сімї та не на потреби сімї позивачем ОСОБА_3 суду у цій справі позивачем в порушення вимог ст.. 81 ЦПК України надано не було.

Судом вірно встановлено, що доходи отримані під час шлюбу та сторони мали можливість їх витратити також під час шлюбу, в період який обидві сторони вважають часом ведення спільного господарства.

Доводи апеляційної скарги про те, що їй не було відомо про доходи чоловіка під час шлюбу є не доведеними та не підтвердженими фактичними даними.

Крім того, судом встановлено, що на час припинення шлюбних відносин, тобто 01.03.2013 рік сімя ОСОБА_3 мала у власності спільне сумісне майно: будинок в Запорізькій області, Запорізькому району, с. Сонячне, вул. Хорив будинок 4 придбаний під час шлюбу (т.2 а.с. 49); меблі: стол «Ліон Діоро», стільці «Перла дель Маре» в кількості 8 шт., вітрина «Дожи», диванчик «Ла Феніче», мякі меблі «Экмі» колекція «Венеція» - тримісний диван, двомісний диван, дві крісла. Сторони визнали той факт, що з приводу вказаного майна, а також іншого побутового майна подружжя, документи на яке не надано до суду, спорів у ОСОБА_4В та ОСОБА_3 немає.

В силу вимог ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, визнані учасниками справи не підлягають доказуванню.

Майно, яке зареєстроване на ОСОБА_4, зокрема автомобіль НОМЕР_3, квартира АДРЕСА_1, у звязку з його придбанням до шлюбу, не є спірним та не є майном подружжя.

Таким чином в силу вимог ст. 13 ЦПК та ч. 1 статті 82 ЦПК обставини щодо вказаного майна не підлягають доказуванню та не входять до позовних вимог заяви ОСОБА_3

Колегія суддів дійшла висновку про те, що скаржником не доведено факт того, що грошові кошти, вказані у її позовних вимогах, існують або обліковуються будь-де у відповідача або третіх осіб на період розгляду цієї справи судом першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено, що залишок коштів на 01.03.2013 рік згідно із відповіддю ПУАТ «Фідобанк» по рахунку ОСОБА_4 №0697 складав 3,80 грн. Згідно із довідкою АТ «Банк «Фінанси та кредит» станом на 01.03.2013 рік залишок по рахунку ОСОБА_4 №7001 склав 4,33 грн. Згідно із відповіддю ПАТ «Кредитпромбанк» залишок коштів на рахунку ОСОБА_4 №7132 станом на 01.03.2013 рік склав 0,00 грн.

Згідно ч. 2 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним з подружжя укладено договір в інтересах сімї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ст. 71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Колегія суддів вважає вірним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено те, що грошові кошти, які заявлені нею в її позовній заяві у цій справі, існують або існували в натурі на час припинення шлюбних відносин.

Відповідно до ч.2 ст. 68 СК України, розпорядження майном, що є обєктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою відповідно до ЦК України.

Ні суду першої, ні суду апеляційної інстанції скаржником не надано доказів того, що після розірвання шлюбу ОСОБА_4 без згоди позивача ОСОБА_3 розпорядився будь-яким майном, яке є обєктом спільної сумісної власності.

Загальний обсяг проданих акцій за час подружнього життя за наданим розрахунком позивача у сумі 6348492,23 грн. є безпідставним та недоведеним, оскільки позивач лише зазначає договори про продаж акцій, та не зазначає на договори про придбання акцій, які наявні в матеріалах цієї справи.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що зазначаючи 6348492,23 грн. отриманих ОСОБА_4 від продажу акцій, позивач має на увазі оборотні кошти, а не фактичні гроші, отримані відповідачем, тому зазначений розрахунок є необґрунтованим.

Колегія судів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що заявлені позивачем вимоги про визнання права власності на вказане майно суперечать положенням ч. 1 ст. 71 СК України щодо поділу майна в натурі, в звязку з чим суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що визнавати право власності та ділити майно, якого не існує в натурі, неможливо.

Крім того, будь-яких доказів ані наданих позивачем, ані отриманих в ході витребування доказів за ухвалами суду які б підтверджували те, що ОСОБА_4 приховував кошти від ОСОБА_3 суду не надано.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного та обґрунтованого висновку, який узгоджується з нормами матеріального та процесуального права, про те, що позовні вимоги ОСОБА_3 у цій справі не підлягають задоволенню, так як позивачем не доведено належними та допустимими доказами її право власності на майно в розмірі, зазначеному у позовних вимогах, а матеріалами справи не підтверджується факт наявності майна, а саме: грошових коштів, які є предметом позову.

Відмовляючи в задоволенні вимог про визнання коштів спільною сумісною власністю подружжя, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що вказане є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про поділ майна та стягнення з відповідача грошових коштів.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Випадки для звільнення від доказування, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Відповідно ж до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позову.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Проте, колегія суддів звертає увагу суду першої інстанції на те, що, відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд не виріши питання про скасування заходів забезпечення позову, вжитих ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 04 лютого 2015 року.

Відповідно до ч.9 ст. 158 ЦПК України, у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає, про скасування заходів забезпечення позову.

Згідно п.8 ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання про те, чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

З огляду на зазначене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскільки судом першої інстанції відмовлено у задоволенні позовних вимог, апеляційним судом рішення залишено без змін, на підставі поданої до Запорізького апеляційного суду заяви представника відповідача ОСОБА_6, заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою суду першої інстанції від 04 лютого 2015 року підлягають скасуванню.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 07 березня 2018 року у цій справі залишити без змін.

Скасувати заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 04 лютого 2015 року про накладення арешту на квартиру №30 у будинку №149 по пр.. Леніна у м. Запоріжжя; житловий будинок, що знаходиться за адресою Запорізька область, Вільнянський район, с. Петро-Свистунове, вул. Набережна, 32; автомобіль Ford Mondeo, седан 2007 р., державний номер НОМЕР_1; автомобіль OPEL OMEGA, седан 1995 року, державний номер НОМЕР_2, що належать на праві власності ОСОБА_4.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 21 березня 2019 року.

Головуючий

Судді: