Постанова

Іменем України

26 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 263/15916/16-ц

провадження № 61-25936св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Сімоненко В. М. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю.,

Петрова Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Маріупольська міська рада,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Донецької області від 06 липня 2017 року у складі колегії суддів: Мальцевої Є. Є., Баркова В. М., Мироненко І. П.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Маріупольської міської ради про визнання незаконним і скасування рішення Маріупольської міської ради від 27 жовтня 2016 року № 7/12-893, яким йому відмовлено у поновленні строку оренди земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0012 га для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (функціонування торгівельного кіоску), та визнання поновленим договору оренди земельної ділянки.

Позов обґрунтовано тим, що 26 грудня 2011 року між ОСОБА_1 та Маріупольською міською радою було укладено договір оренди земельної ділянки, площею 0,0012 га, що розташована на АДРЕСА_1 , на якій знаходиться належний позивачу об`єкт нерухомого майна - торгівельний кіоск. Відповідно до умов укладено договору термін дії оренди становив 5 років та закінчувався 22 листопада 2016 року.

Вказував, що у відповідності до вимог законодавства 15 квітня 2016 року звернувся до Маріупольської міської ради із заявою про поновлення строку оренди земельної ділянки, але йому було безпідставно відмовлено.

Посилаючись на зазначене, просив суд скасувати рішення міської ради та визнати договір оренди земельної ділянки за вказаною адресою поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором оренди від 26 грудня 2011 року.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області

від 16 травня 2017 року позов ОСОБА_1 до Маріупольської міської ради про визнання незаконним і скасування рішення, визнання поновленим договору оренди земельної ділянки задоволено частково.

Визнано незаконним і скасовано рішення Маріупольської міської ради

від 27 жовтня 2016 року № 7/12-893 про відмову ОСОБА_1 у подовженні строку оренди земельної ділянки на АДРЕСА_1 .

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що вказаним рішенням міської ради права позивача порушені, оскільки умови, які відповідач висунув як необхідні для подовження договору оренди, не є обов`язковими для користування спірною земельною ділянкою в межах орендних правовідносин.

Крім того, суд вказував, що не може бути безумовною підставою для відмови в подовженні орендних відносин викладена в зауваженнях до проекту рішення Маріупольської міської ради інформація щодо реалізації підакцизних товарів без відповідних дозвільних документів у кіоску, розташованому на спірній земельній ділянці.

Рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області

від 16 травня 2017 року в апеляційному порядку оскаржувалося лише в частині задоволення позовних вимог - визнання незаконним і скасування рішення Маріупольської міської ради від 27 жовтня 2016 року № 7/12-893, а тому в іншій частині рішення районного суду не переглядалося.

Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 06 липня 2017 року рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області

від 16 травня 2017 року скасовано.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Маріупольської міської ради відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду мотивовано тим, що відповідно до вимог статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», приймаючи спірне рішення про відмову у подовженні строку договору оренди земельної ділянки, міська рада діяла в межах своїх повноважень.

Крім того, апеляційний суд вважав, що суд першої інстанції, задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , не звернув належної правової уваги на вимоги пункту 6.3.17. плану зонування та статті 52-3 Закону України «Про дорожній рух», погодження інших законодавчих актів проектів на будівництво, реконструкцію і ремонт автомобільних доріг, залізничних переїздів, комплексів дорожнього сервісу та інших споруд у межах відведення автомобільних доріг або червоних ліній міських вулиць і доріг, що відноситься до повноважень Національної поліції у сфері забезпечення безпеки руху.

Суд апеляційної інстанції відхилив доводи позивача про порушення його переважного права на поновлення договору оренди землі, посилаючись на те, що позивачем не доведено належними і допустимими доводами наявність інших осіб, які претендують на спірну земельну ділянку.

Короткий зміст вимог та доводів, наведених у касаційній скарзі

13 липня 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Апеляційного суду Донецької області від 6 липня 2017 року та залишити в силі рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 16 травня 2017 року. При цьому посилається на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що суд апеляційної інстанції у порушення норм законодавства не встановив всіх обставини, що мають значення для справи, та дійшов передчасного висновку про відмову в задоволенні позову.

Зокрема, апеляційний суд не звернув належної правової уваги, що план зонування м. Маріуполя, згідно з яким червоні лінії дороги стали проходити по тій самій земельній ділянці, на якій розташований об`єкт нерухомості, належний позивачу, було прийнято лише 18 червня 2013 року, тобто пізніше у часі, ніж у позивача виникло право власності на павільйон. А тому вважає, що судом апеляційної інстанції порушено принцип неприпустимості зворотної дії в часі нормативно-правового акту та застосовано норму права, яка застосуванню не підлягала.

Крім того, апеляційний суд усупереч вимогам статті 33 Закону України «Про оренду землі» не взяв до уваги той факт, що позивач має переважне право перед іншими на поновлення договору оренди земельної ділянки, оскільки він добросовісно виконував та виконує зобов`язання зі сплати орендної плати за користування землею.

Судом апеляційної інстанції не враховано принципу «правомірних очікувань» особи щодо отримання права на оренду земельної ділянки, оскільки позивачем було виконано всі передбачені законодавством дії, направлені на подовження договору оренди землі.

Доводи інших учасників справи

Відзив (заперечення) на касаційну скаргу не надійшов.

Короткий зміст ухвал суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з суду першої інстанції.

Справу № 263/15961/16-ц передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

На підставі договору дарування від 18 листопада 2010 року ОСОБА_1 на праві приватної власності належить нежитлове приміщення (торгівельний кіоск), що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Маріупольської міської ради від 22 листопада 2011 року № 6/13-1335 ОСОБА_1 затверджено технічну документацію щодо надання в оренду земельної ділянки для функціонування торгівельного кіоску роздрібної торгівлі на АДРЕСА_1 , площею 0,0012 га (кадастровий номер земельної ділянки :01:001:0191) (а.с. 61).

26 грудня 2011 року між ОСОБА_1 та Маріупольською міською радою укладено договір оренди земельної ділянки на АДРЕСА_1 , площею 0,0012 га для функціонування торгового кіоску, який посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Лупіновою Н. Є. та зареєстровано в реєстрі № 1833 в управлінні Держкомзему у м. Маріуполі Донецької області 11 січня 2012 року. Термін оренди земельної ділянки становив 5 років (до 22 листопада 2016 року) (а.с. 9-10).

Відповідно до пункту 3.1 договору оренди земельної ділянки від 26 грудня 2011 року, укладеного між ОСОБА_1 (орендар) та Маріупольською міською радою (орендодавець), договір укладено терміном на п`ять років, тобто до 22 листопада 2016 року.

Відповідно до умов пункту 3.2 договору оренди після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 2 місяці до закінчення строку дії договору оренди повідомити письмово орендодавця про намір поновлення терміну дії договору. В іншому випадку договір поновленню не підлягає.

15 квітня 2016 року позивач звернувся до Маріупольської міської ради через Центр надання адміністративних послуг із заявою про подовження строку оренди земельної ділянки, долучивши необхідні документи.

Листом від 6 травня 2016 року Маріупольською міською радою, як власником спірної земельної ділянки було повідомлено позивача про те, що на підставі наданих ОСОБА_1 документів управлінням земельних відносин Маріупольської міської ради підготовлено та розміщено на офіційному ВЕБ- сайті міської ради проект рішення за даним питанням. Вказано, що даний проект рішення після його узгодження в порядку, встановленому регламентом Маріупольської міської ради, затвердженим рішенням Маріупольської міської ради від 23 грудня 2015 року № 7/2-12, буде винесено на розгляд чергової сесії міської ради (а.с.19).

27 жовтня 2016 року Маріупольська міська рада, посилаючись на висновок Головного управління містобудування та архітектури міської ради, прийняла рішення № 7/12-893, яким відмовлено ОСОБА_1 у подовженні строку оренди земельної ділянки по АДРЕСА_1 , площею 0,0012 га (а.с. 22).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною четвертою статті 124 Земельного кодексу України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, які перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

Згідно зі статтею 4 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) орендодавцями земельних ділянок, що перебувають у державній власності, є органи виконавчої влади, які відповідно до закону передають земельні ділянки у власність або користування.

Істотною умовою договору оренди землі є строк дії договору оренди. Укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування - орендодавця, прийнятого у порядку, передбаченому Земельним кодексом України, або за результатами аукціону (стаття 16 Закону України «Про оренду землі»). Аналогічні правові норми закріплені у статті 116 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до статей 17, 19 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, чинній на час укладення договору оренди земельної ділянки від 26 грудня 2011 року), передача об`єкта оренди орендарю здійснюється орендодавцем у строки та на умовах, що визначені у договорі оренди землі, за актом приймання передачі.

Згідно із частиною першою статті 626 Цивільного Кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 777 Цивільного Кодексу України наймач, який належно виконує свої обов`язки за договором найму, після спливу строку договору має переважне право перед іншими особами на укладення договору найму на новий строк.

Наймач, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору найму на новий строк, зобов`язаний повідомити про це наймодавця до спливу строку договору найму у строк, встановлений договором, а якщо він не встановлений договором,- в розумний строк.

Умови договору найму при його поновлені на новий строк встановлюються за домовленістю сторін. У разі недосягнення домовленості щодо плати та інших умов договору переважне право наймача на укладення договору припиняється.

За частиною другою статті 792 Цивільного Кодексу України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом, також Земельним Кодексом України, Законом України «Про оренду землі».

Правові підстави поновлення договору оренди землі, крім положень статті 777 Цивільного Кодексу України, визначаються також статтею 33 Закону України «Про оренду землі», яка об`єднує два випадки поновлення договору оренди землі.

Так, відповідно до частини першої - п`ятої статті 33 цього Закону (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов`язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі). Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов`язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, установлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі. До листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі орендар додає проект додаткової угоди. При поновленні договору оренди землі його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється. Орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди, перевіряє його на невідповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і, за відсутності заперечень, приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі. За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення.

Отже, для застосування частини першої статті 33 Закону України «Про оренду землі» та визнання за орендарем переважного права на поновлення договору оренди згідно з частинами 2 - 5 цього Закону необхідно встановити такі юридичні факти: орендар належно виконує свої обов`язки за договором; орендар до закінчення строку дії договору повідомив орендодавця в установлені строки про свій намір скористатися переважним правом укладення договору на новий строк; до листа-повідомлення орендар додав проект додаткової угоди; орендордавець протягом місяця не повідомив орендаря про наявність заперечень та своє рішення.

Частиною четвертою цієї норми також визначено, що при поновленні договору оренди землі його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється.

Крім того, частиною шостою статті 33 Закону України «Про оренду землі» передбачено іншу підставу поновлення договору оренди землі: у разі, якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі, такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

За системним аналізом статті 777 ЦК України та частин 2-6 статті 33 Закону України «Про оренду землі» для поновлення договору оренди землі з підстави продовження користування земельною ділянкою, необхідна наявність таких юридичних фактів: орендар належно виконує свої обов`язки за договором (частина перша статті 33 Закону України «Про оренду землі»); до закінчення строку дії договору він повідомив орендодавця в установлені строки про свій намір скористатися переважним правом на укладення договору на новий строк (абзац другий частини першої статті 777 Цивільного Кодексу України); до листа-повідомлення орендар додав проект додаткової угоди, продовжує користуватися виділеною земельною ділянкою (частина шоста статті 33 Закону України «Про оренду землі»); орендодавець письмово не повідомив орендаря про відмову в поновленні договору оренди протягом одного місяця після закінчення строку дії договору (частина шоста статті 33 Закону України «Про оренду землі»).

У цьому випадку договір оренди земельної ділянки продовжується на той самий строк та на тих самих умовах.

Отже, відмінностями у застосуванні положень частини другої - п`ятої та положень частини шостої статті 33 Закону України «Про оренду землі» є умови додаткової угоди (відмінні від попередніх (частина друга - п`ята статті 33 цього Закону) або ті самі (частина 6 статті 33 цього Закону)) та строк, у який орендодавець повинен повідомити орендаря про відсутність наміру продовжувати договір оренди (в місячний строк після повідомлення орендаря про намір продовжувати договір оренди земельної ділянки (частина друга - п`ята статті 33 цього Закону) чи у місячний строк після закінчення строку дії договору (частина 6 статті 33 цього Закону)). Зміна умов договору у будь якій частини виключає продовження договору з підстав частини шостої статті 33 Закону України «Про оренду землі».

Крім того, за положеннями частини четвертої статті 33 Закону України «Про оренду землі» відсутність досягнення домовленостей щодо умов договору при їх зміні також виключає продовження договору оренди землі з підстав переважного права.

Оскільки судами встановлено, що орендодавець до спливу строку договору повідомив орендаря про відсутність наміру продовження договору оренди, ухваливши рішення 27 жовтня 2016 року про відмову у продовженні на 5 років строку оренди спірної земельної ділянки, то частина 6 статті 33 Закону України «Про оренду землі» до цих правовідносин не може і не могла бути, оскільки унеможливлювалось продовження договору на той самий строк та на тих самих умовах.

Таким чином, установивши, що строк дії договору оренди земельної ділянки закінчувався 22 листопада 2016 року, у зв`язку з чим 15 квітня 2016 року ОСОБА_1 направив Маріупольській міській раді повідомлення про намір продовжити дію договору оренди з копіями документів, а відповідач-орендодавець своїм листом розглянув заяву орендаря, ухваливши рішення про відмову у продовженні орендних правовідносин, чим засвідчив відсутність у нього бажання і волевиявлення продовжувати договір оренди землі на новий строк, апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку, що наявність заперечень зі сторони орендодавця стосовно поновлення договору з попереднім орендарем дають підстави для висновку, що заявлений ним позов задоволенню не підлягає.

Доводи касаційної скарги про те, що судом апеляційної інстанції порушено принцип неприпустимості зворотної дії в часі нормативно-правового акту та застосовано до спірних правовідносин план зонування м. Маріуполя, згідно з яким червоні лінії дороги стали проходити по тій самій земельній ділянці, на якій розташований об`єкт нерухомості, належний позивачу, який застосуванню не підлягав, не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (у редакції, чинній на момент прийняття відповідачем оскаржуваного рішення) планування територій здійснюється на державному, регіональному та місцевому рівнях відповідними органами виконавчої влади, Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим та органами місцевого самоврядування.

Статтею 16 Закону «Про регулювання містобудівної діяльності» визначено, що планування територій на місцевому рівні здійснюється шляхом розроблення та затвердження генеральних планів населених пунктів, планів зонування територій і детальних планів території, їх оновлення та внесення змін до них. Затвердження оновленої містобудівної документації на місцевому рівні здійснюється згідно із статтями 17, 18 та 19 цього Закону.

Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» план зонування території розробляється на основі генерального плану населеного пункту (у його складі або як окремий документ) з метою визначення умов та обмежень використання території для містобудівних потреб у межах визначених зон.

План зонування території розробляється з метою створення сприятливих умов для життєдіяльності людини, забезпечення захисту територій від надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру, запобігання надмірній концентрації населення і об`єктів виробництва, зниження рівня забруднення навколишнього природного середовища, охорони та використання територій з особливим статусом, у тому числі ландшафтів, об`єктів історико-культурної спадщини, а також земель сільськогосподарського призначення і лісів.

Згідно з планом зонування території міста Маріуполь, затвердженого рішенням Маріупольської міської ради від 18 червня 2013 року № 6/28-3210, на момент звернення ОСОБА_1 із заявою про поновлення договору оренди землі, спірна земельна ділянка знаходиться в зоні червоних ліній вулиць і доріг, а наміри орендаря не відповідають установленим видам дозволеного використання земельної ділянки.

Згідно з пунктом 6.3.17. пану зонування міста Маріуполь розміщення і будівництво наземних об`єктів житлово-цивільного, промислового призначення та інших капітальних споруд, крім об`єктів транспорту та інженерних мереж, у червоних лініях вулиць і доріг заборонено за виключенням випадків, передбачених чинним законодавством або державними будівельними нормами.

Суд апеляційної інстанції установивши, що відповідно до висновку Головного управління містобудування і архітектури Маріупольської міської ради спірна земельна ділянка розташована в зоні червоних ліній вулиць і доріг, а наміри орендаря не відповідають установленим видам дозволеного використання земельної ділянки, суд апеляційної інстанції зробив обґрунтований висновок про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

У відповідності із пунктами 2, 3 рішення Конституційного Суду України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) від 09 лютого 1999 року за загальновизнаним принципом права, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час якого вони настали або мали місце. Проте надання зворотної сили в часі нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Так, що ОСОБА_1 звернувся з заявою про поновлення договору оренди 15 квітня 2016 року, а план зонування території міста Маріуполь був затверджений рішенням Маріупольської міської ради від 18 червня 2013 року, а тому посилання в касаційній скарзі на принцип неприпустимості зворотної дії в часі нормативно-правового акту є безпідставними та не заслуговують на увагу суду.

Суд апеляційної інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення.

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність ухваленого судового рішення не впливають, а направлені виключно на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Донецької області від 06 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Сімоненко

С. Ю. Мартєв

Є. В. Петров