Справа № 324/1606/15-ц
Провадження № 2/324/2/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2019 року Пологівський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Кацаренко І.О.

за участю секретаря судового засідання Божко В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Пологи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22 про захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до відповідачів як до фізичних осіб з позовом про захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди, який на виконання ухвали Пологівського районного суду Запорізької області від 14 серпня 2015 року уточнив, та в обґрунтування зазначив, що 10 липня 2015 року на засіданні Запорізького окружного адміністративного суду за позовом ОСОБА_1 про визнання незаконним і скасування наказу ПФУ про його звільнення з займаної посади представником відповідача ОСОБА_23 надано лист без номера, без вихідної реєстрації від 26 червня 2015 року за двадцять одним підписом працівників Управління пенсійного фонду України в Пологівському районі Запорізької області (далі УПФУ в Пологівському районі Запорізької області), адресований начальнику Головного управління пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі ГУ ПФУ в Запорізькій області), в якому ними викладено ряд звинувачень на адресу ОСОБА_1 як колишнього керівника територіального органу державної виконавчої влади, з винесенням питання щодо неможливості працювати з ним як з начальником управління.

Даний лист датується 26 червня 2015 року, тоді як ОСОБА_1 звільнений з посади 17 березня 2015 року і на час написання вказаного листа не виконував обов'язки начальника управління.

13 липня 2015 року наказ про звільнення ОСОБА_1 колегією суддів Запорізького окружного адміністративного суду був визнаний незаконним, скасований, вимоги ОСОБА_1 задоволені в повному обсязі, в тому числі поновлення на посаді.

Підставою, що спонукала ОСОБА_1 звернутися до суду, стало те, що у відповідному листі на імя начальника Головного управління викладена недостовірна, неправдива інформація, якою його звинувачують у порушенні законодавства України, прав і свобод працівників управління, зловживанні службовим становищем, тощо, без наведення будь-яких фактів, які б могли підтвердити зазначене. Відповідна інформація щодо нього була поширена під час слухання іншої судової справи, під час якої не з'ясовувалися питання, викладені в оскаржуваному листі, і інформація не була предметом розгляду у судовому засіданні. Зазначена інформація зачіпає інтереси ОСОБА_1, оскільки є неправдивою, що шкодить діловій репутації позивача і принижує його честь та гідність.

Внаслідок розповсюдження неправдивої інформації ОСОБА_1 завдана моральна шкода, яка виражається у фізичних стражданнях у зв'язку з протиправною поведінкою по відношенню до нього, душевних стражданнях у зв'язку з приниженням честі, гідності, а також його ділової репутації.

На думку ОСОБА_1, дії службовців є умисними, оскільки вони діяли з метою зганьбити його. Мотивами цих дій є помста ОСОБА_1 як керівнику управління, викликана його діями як керівника по відношенню до працівників управління в питаннях відповідальності останніх за допущені прорахунки в роботі, відповідні реагування на це в формі позбавлення премій, надбавок, притягнення до дисциплінарної відповідальності, звільнення з роботи, а також через його принциповість та вимогливість.

Також позивач наголошує, що відповідний оскаржуваний лист не був зареєстрований як в районному управлінні, так і в Головному управлінні, як того вимагає порядок реєстрації вхідної кореспонденції відсутня дата вихідної і вхідної реєстрації і вихідний і вхідний номери реєстрації, що є грубим порушенням вимог ведення діловодства в органах державної виконавчої влади.

У звязку з зазначеним ОСОБА_1 просить суд постановити рішення, яким визнати, що інформація в листі від 26 червня 2015 року на ім'я начальника Головного управління ПФУ в Запорізькій області, є недостовірною, неправдивою, такою, що порочить його честь, гідність, ділову репутацію, наносить шкоду його інтересам. Просить зобов'язати відповідачів по справі відкликати оскаржуваний лист, спростувати інформацію, викладену у ньому, шляхом створення нового листа і направлення його на ім'я начальника Головного управління ПФУ в Запорізькій області та довести спростування оскаржуваного листа до відома працівників управління на загальних зборах трудового колективу, на засіданні колегії при начальнику Головного управління за обов'язкової присутності ОСОБА_1 Окрім того, ОСОБА_1 просить суд стягнути з відповідачів компенсацію за моральну шкоду в розмірі 60000 грн. в рівних долях, а також стягнути рівними долями з відповідачів ОСОБА_6 та ОСОБА_7П судові витрати, які складаються зі сплати судового збору за подання позову немайнового характеру 243,60 грн., та за позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди в розмірі 600 грн.

Учасники справи належним чином повідомлялися про явку в судове засідання.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні підтримав свої позовні вимоги, просив їх задовольнити, в обґрунтування зазначив, що підставою подання ним позову до суду став лист від 26 червня 2015 року відповідачів до начальника ГУ ПФУ в Запорізькій області ОСОБА_24, в якому відповідачі виклали про ОСОБА_1 інформацію, що є негативною, недостовірною, таку, що ганьбить його як працівника та громадянина. Зазначена негативна інформація про ОСОБА_1 не вивчалася, рішення по ній не приймалося, особи, які направляли лист, не інформувалися про наслідки отримання листа. Крім того, відповідачі в послідуючому не зверталися до отримувача листа з вимогою щодо надання їм результатів розгляду останнього як того вимагає законодавство.

В ході судового розгляду справи жодних доказів правдивості негативної інформації про ОСОБА_1 відповідачами надано не було. Вся негативна інформація, викладена в листі, за переконанням ОСОБА_1В,. є твердженням, вона могла бути перевірена, підтверджена відповідними діями, матеріалами, документами на предмет їх дійсності. Проте, відповідачі не вважали за необхідне виконати відповідне. Крім того, в судових засіданнях відповідачі в стверджувальній формі підтвердили факти негативної інформації про ОСОБА_1, які викладені в листі.

Поширення негативної інформації про особу потребує досконалого захисту згідно законодавства від можливості ознайомлення з нею сторонніх осіб. З тверджень відповідачів відповідний лист був адресований і направлений особисто ОСОБА_24 Проте не надано доказів, в який спосіб направлялася відповідна інформація, оскільки частина відповідачів стверджувала, що поштовою кореспонденцією, інша частина, що лист був передано особисто ОСОБА_24 Поширення відповідної негативної інформації було неконтрольоване, оскільки з нею з незрозумілих підстав були ознайомлені інші особи, окрім адресата. Як стверджується в листі, у виступах відповідачів в судових засіданнях, єдиною ціллю відповідачів було здійснити певні дії, які б унеможливили поновлення ОСОБА_1 на роботі. Відповідно до законодавства на осіб, які заподіяли моральну шкоду спільно, відповідно до ЦК України покладається солідарна відповідальність про її відшкодування. При визначенні розміру морального відшкодування позивач виходив саме з даних вимог законодавства.

Відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні позов не визнав у повному обсязі та зазначив, що всіх обставин створення листа від 26 червня 2015 року на день надання пояснень у судовому засіданні він не памятає, однак, вважає його зміст правдивим. Вказаний лист не є листом юридичної особи УПФУ в Пологівському районі Запорізької області, оскільки не стосується його роботи, а є колективним зверненням осіб, які його підписали до вищестоящої інстанції. Зміст листа відображає особисті думки і оцінку людей, які його підписали, до подій і обставин, які сталися з ними протягом декількох останніх років до підписання зазначеного листа. Особисто він був свідком багатьох з цих подій і обставин. До будь-яких інших осіб зі скаргами на дії позивача відповідач не звертався. Вказаний лист є єдиним документом, складеним та направленим за його бажанням та його участі. Дозволу передавати цей лист будь-яким особам, в тому числі Запорізькому окружному адміністративному суду, він не надавав. Зазначений у листі факт незаконного звільнення ОСОБА_3 з займаної посади за невиконання наказу позивача мав місце та був оскаржений в суді, після чого ОСОБА_3 було поновлено на посаді.

ОСОБА_3 також пояснив, що не знайомився зі змістом документів, які готувалися позивачем для участі у судових засіданнях. До підготовки зазначених документів працівники юридичного відділу УПФУ в Пологівському районі Запорізької області не залучалися, документи в юридичному відділі не обліковувалися, працівники юридичного відділу не брали участь у зазначених судових засіданнях. Про наявність таких справ та залучення до їх підготовки під тиском інших працівників УПФУ в Пологівському районі Запорізької області знав зі слів цих працівників, зокрема ОСОБА_20 та ОСОБА_21, які залучалися позивачем при підготовці до даних справ. Зазначені справи стосувалися оскарження позивачем зниження йому надбавки та оскарженням результатів внутрішніх аудитів у 2012 та 2014 роках.

Представник відповідачів 1-7, 10-21 адвокат ОСОБА_25 у судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 до відповідачів про захист честі, гідності та ділової репутації не визнав у повному обсязі, виходячи з наступного. Позовні вимоги полягають у тому, що позивач вважає, що лист від 26 червня 2015 року, направлений за підписом відповідачів на імя начальника ГУ ПФУ в Запорізькій області, містить недостовірну і неправдиву інформацію щодо ОСОБА_1, що шкодить його діловій репутації.

Стверджуючи про поширення відповідачами недостовірної інформації, позивач не зазначив у своїй позовній заяві та не надав суду докази поширення такої інформації, зокрема, доказів способу, місця, часу поширення інформації, яку він вважає недостовірною, а також кола осіб, яким така інформація повідомлена. Сам факт створення, підписання та направлення до ГУ ПФУ в Запорізькій області листа відповідачів не є доказом поширення ними недостовірної інформації про позивача, оскільки зазначений лист був адресований та направлений відповідачами виключно ГУ ПФУ в Запорізькій області як органу, якому безпосередньо підпорядковане УПФУ в Пологівському районі Запорізької області, який очолював позивач та в якому працюють відповідачі. Основною метою створення листа відповідачів було доведення викладеної в ньому інформації до відома вищестоящого органу, а саме інформування про своє небажання працювати під керівництвом позивача та пояснення обставин, які це зумовили.

Тобто, звернення відповідачів до ГУ ПФУ в Запорізькій області з листом відповідачів є, за своєю суттю, реалізацією відповідачами свого конституційного права на звернення до органу, який компетентний перевірити викладену в цьому листі інформацію та вжити відповідних заходів в залежності від результатів такої перевірки. Жодних доказів того, що відповідачі у будь-який спосіб поширили іншим особам інформацію, зазначену у листі, або іншу інформацію, близьку до неї за змістом, позивач не надав.

Критика публічної особи, навіть і перебільшена, не є розповсюдженням недостовірної інформації (ВС/КЦС №761/8035/16-ц від 28 березня 2018 року). У листі відповідачів зазначено про те, що у колективі склався нездоровий морально-психологічний клімат, має місце нестерпний та психологічний стан працівників, який створений позивачем. Вказані твердження є оціночними судженнями відповідачів, які не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Представник відповідача ОСОБА_19 адвокат ОСОБА_26 у судовому засіданні зазначила, що заявлений позивачем позов не визнається ОСОБА_19 у повному обсязі, виходячи з наступного. У своїй позовній заяві позивач стверджує, що відповідачі поширили проти нього недостовірну інформацію, яка викладена у листі відповідачів, адресованому 26 червня 2015 року ГУ ПФУ в Запорізькій області. Зазначене твердження позивач обґрунтовує наявністю листа відповідачів у матеріалах справи, яка знаходилася в провадженні Запорізького окружного адміністративного суду за позовом позивача до ГУ ПФУ в Запорізькій області про визнання незаконним та скасування наказу ГУ ПФУ в Запорізькій області про звільнення позивача з займаної посади.

Стверджуючи про поширення відповідачами недостовірної інформації, позивач не зазначив в своїй позовній заяві та не надав суду докази поширення такої інформації, зокрема, доказів способу, місця, часу поширення інформації, яку він вважає недостовірною, а також кола осіб, яким така інформація повідомлена. Сам факт створення, підписання та направлення ГУ ПФУ в Запорізькій області листа відповідачів не є доказом поширення ними недостовірної інформації про позивача, оскільки зазначений лист був адресований та направлений відповідачами виключно ГУ ПФУ в Запорізькій області як органу, якому безпосередньо підпорядковане УПФУ в Пологівському районі Запорізької області, яке очолював позивач та в якому працюють відповідачі. Основною метою створення листа відповідачів було інформування вищестоящого органу про своє небажання працювати під керівництвом позивача та пояснення обставин, які це зумовили. Тобто, звернення відповідачів до ГУ ПФУ в Запорізькій області з листом відповідачів є, за своєю суттю, реалізацією відповідачами свого конституційного права на звернення до органу, який компетентний перевірити викладену в цьому листі інформацію та вжити відповідних заходів в залежності від результатів такої перевірки. Сам же позивач у своїй позовній заяві зазначає, що лист відповідачів був наданий Запорізькому окружному адміністративному суду безпосередньо у судовому засіданні представником ГУ ПФУ в Запорізькій області при розгляді цим судом справи за позовом позивача про визнання незаконним та скасування наказу ГУ ПФУ в Запорізькій області про звільнення позивача з займаної посади. Даний лист судом не досліджувався і не вивчався. Також зауваження позивача щодо недотримання ГУ ПФУ в Запорізькій області правил діловодства при отриманні листа відповідачів (правильності реєстрації вхідної документації та проставляння на ньому відповідних реквізитів) не є способом поширення будь-якої інформації, а є лише критерієм результативності роботи працівника, на якого покладено виконання відповідних обовязків.

Що стосується вимоги позивача про стягнення з відповідачів грошових коштів у розмірі 60000 грн. в якості відшкодування моральної шкоди, вони є необґрунтованими, оскільки позивач не надав жодних доказів того, в чому саме проявилися його душевні, а тим паче фізичні страждання, внаслідок складення, підписання та направлення відповідачами листа від 26 червня 2015 року, не вказав про глибину цих страждань та про наслідки, які настали для позивача внаслідок вищевказаних дій відповідачів, а також отримання листа відповідачів ГУ ПФУ в Запорізькій області та Запорізьким окружним адміністративним судом. Так само позивач не зазначив, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджується. Сама лише вказівка позивача на завдану йому моральну шкоду не є доказом її завдання як і його припущення щодо мотивів складення та направлення листа відповідачів.

Щодо вимоги позивача про розподіл судового збору, відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК в редакції, яка діяла на день подачі позову стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. На сьогоднішній день розподіл судових витрат між сторонами врегульований ст.141 ЦПК (в редакції 15 грудня 2017 року). Вищезазначені приписи ЦПК не передбачають можливості розподілу судових витрат між сторонами справи у спосіб, визначений позивачем.

Відповідач ОСОБА_27 у судовому засіданні позовні вимоги до неї ОСОБА_1 не визнала, суду пояснила, що наразі вона перебуває у відпустці по догляду за дитиною, до відпустки вона працювала в УПФУ у Пологівському районі Запорізької області, начальником управління був ОСОБА_1 ОСОБА_27 зазначила, що на її думку інформація, викладена працівниками райУПФУ у листі від 26 червня 2015 року, адресованому начальнику ГУ ПФУ в Запорізькій області, який вона також підписала, є правдивою. Коли вона підписувала цього листа, її метою було довести до відома начальника ГУ ПФУ у Запорізькій області інформацію про ситуацію, яка склалася в райУПФУ у Пологівському районі за час керівництва ОСОБА_1 внаслідок його відношення до свої підлеглих. Підставою складення цього листа стало надходження на адресу райУПФУ ухвали Запорізького окружного адміністративного суду, зі змісту якого стало відомо, що зазначеним судом буде розглядатися справа за позовом ОСОБА_1 до ПФУ та райУПФУ в Пологівському районі про поновлення його на посаді начальника райУПФУ. Лист від 26 червня 2015 року був адресований на імя начальника ГУ ПФУ у Запорізькій області, будь-яким іншим особам цей лист не адресувався і, наскільки їй відомо, не направлявся. Відповідач ОСОБА_27 надала суду свої письмові пояснення з приводу обставин створення листа, а також щодо правдивості інформації, яка в ньому викладена (т.4, а.с.50-53).

Відповідач ОСОБА_6 у судовому засіданні зазначила, що позов не визнає у повному обсязі, а інформацію, наведену в листі, вважає правдивою. Метою створення і направлення листа було доведення до ГУ ПФУ в Запорізькій області інформації про незгоду її особисто та працівників УПФУ в Пологівському районі Запорізької області, які підписали лист, працювати під керівництвом позивача у випадку поновлення його на робочому місці.

Лист створювався в неробочий час спільно всіма особами, які його підписали. Зазначені особи добровільно приймали участь у його створенні та підписанні. Лист не складався на фірмовому бланку УПФУ в Пологівському районі Запорізької області, не реєструвався як вихідна кореспонденція цієї установи. Зазначений лист є зверненням фізичних осіб, а не УПФУ в Пологівському районі Запорізької області.

До будь-яких інших осіб зі скаргами на дії позивача не зверталася. Лист є єдиним документом, складеним та направленим за її бажання та її участі. Дозволу передавати цей лист будь-яким особам (в тому числі Запорізькому окружному адміністративному суду) не надавала. Вислови, які вживаються у листі, а саме: «нездоровий морально-психологічний клімат, який склався в колективі», «небажання працівників працювати під керівництвом позивача», «здійснював психологічний тиск», «жорстко примушував працівників виконувати свої забаганки», «нестерпний, напружений психологічний стан в колективі» є особистою думкою ОСОБА_6 Зокрема, під здійсненням психологічного тиску ОСОБА_6 розуміє образи та погрози. Такої думки ОСОБА_6 дійшла внаслідок відповідного відношення позивача особисто до неї та спостерігаючи за його відношенням до інших працівників УПФУ в Пологівському районі Запорізької області.

Позивач неодноразово підвищував голос, вживав образливі та нецензурні слова у відношенні до ОСОБА_6 та інших працівників УПФУ в Пологівському районі Запорізької області, якими висловлював характеристику та відношення до них як до працівників, так і до людей взагалі. Зазначені слова позивач вживав як при особистому спілкуванні, так і в присутності інших осіб, зокрема під час робочих нарад. Була присутня у приймальні позивача, коли через засоби технічного звязку він гучно нецензурними словами обізвав працівників УПФУ в Пологівському районі Запорізької області (які зібралися там, щоб висловити позивачу свою позицію щодо підписання позовної заяви про оскарження висновків ГУ ПФУ в Запорізькій області за наслідками внутрішнього аудиту 2014 року), цікавлячись у свого секретаря про їхню присутність у приймальні.

Позивач неодноразово здійснював психологічний тиск працівників УПФУ у Пологівському районі, зокрема, погрожуючи звільненням з посади, змушуючи їх вчиняти дії всупереч волі останніх. Зокрема, у 2014 році позивач, не погоджуючись з наслідками внутрішнього аудиту, проведеного ГУ ПФУ в Запорізькій області, самостійно (незважаючи на наявність у штаті УПФУ в Пологівському районі Запорізької області юридичного відділу) підготував текст позовної заяви про скасування затверджених ГУ ПФУ в Запорізькій області результатів цього внутрішнього аудиту та змушував ОСОБА_6 та деяких начальників відділів УПФУ в Пологівському районі Запорізької області підписати цю позовну заяву. ОСОБА_6 зазначену позовну заяву не підписала.

Зазначені дії позивача призводили до нервових зривів, погіршення самопочуття та здоровя ОСОБА_6, внаслідок чого їй доводилося приймати заспокійливі препарати та, навіть, проходити стаціонарне лікування у медичному закладі. Також, до ОСОБА_6 неодноразово зверталися інші працівники УПФУ в Пологівському районі Запорізької області, які розповідали про подібне відношення до них позивача, з аналогічними наслідками такого відношення.

ОСОБА_6 намагалася звільнитися з займаної посади, однак позивач не погодив її заяву про звільнення. До підготовки будь-яких судових справ, які здійснювалися позивачем, ОСОБА_6 не залучалася, оскільки позивач не довіряв їй. Про підготовку судових справ особисто позивачем ОСОБА_6 знала, оскільки в цей час позивач неодноразово відмовляв ОСОБА_6 у зустрічах для вирішення робочих питань, посилаючись на необхідність підготовки до судових засідань. Крім того, в цей час інші працівники УПФУ в Пологівському районі Запорізької області не могли виконувати свої обовязки у звязку з необхідністю підготовки документів в суд за дорученням позивача.

Зі слів інших працівників УПФУ в Пологівському районі Запорізької області, ОСОБА_6 відомо, що позивач змушував працівників УПФУ в Пологівському районі Запорізької області виконувати його розпорядження в неробочий час, зокрема ОСОБА_20 неодноразово редагувала та друкувала документи, надані їй позивачем, а ОСОБА_21 відбирала та робила копії документів, необхідних позивачу для участі у судових справах (зокрема, про оскарження позивачем правомірності застосування до нього заходів дисциплінарного стягнення).

Відповідач ОСОБА_20 у судовому засіданні позов не визнала у повному обсязі та зазначила, що інформацію, наведену в листі, вважає правдивою. Серед іншого вона вказала, що одним з її обовязків була перевірка текстів документів на помилки (орфографічні, стилістичні) та їх редагування. За вказівкою позивача вона здійснювала перевірку наданих ним документів, роздруковувала їх та направляла поштою адресатам, а також готувала копії інших документів. Серед таких документів була значна кількість документів, які стосувалися судових проваджень у різних судах. ОСОБА_20 вважає, що зазначені судові провадження повязані з особистими справами позивача, оскільки судові повістки та інші документи з судів надходили не на адресу УПФУ в Пологівському районі Запорізької області, а особисто позивачу, а на деяких з них вказувалася його домашня адреса. Також ці документи не були зареєстровані як вхідна кореспонденція УПФУ в Пологівському районі Запорізької області. В деяких випадках позивач надавав готівкові кошти для оплати вартості поштових відправлень цих документів.

Перевірку таких документів вона здійснювала на роботі (як в робочий, так і в позаробочий час без оформлення та оплати понадурочних робіт) та вдома. Був випадок, коли позивач особисто привозив такі документи ОСОБА_20 додому в той час, коли вона перебувала на лікарняному. Документи роздруковувалися та копії документів виготовлялися за допомогою техніки і матеріалів, які були наявні у робочому кабінеті ОСОБА_20 та приймальні позивача. ОСОБА_20 відомо, що позивач у судовому порядку оскаржував рішення про позбавлення його премії, вважає цю судову справу особистою справою позивача.

Позивач примушував ОСОБА_20, заступників позивача та начальників відділів УПФУ в Пологівському районі Запорізької області підписати підготовлену ним позовну заяву про оскарження результатів внутрішнього аудиту, проведеного ГУ ПФУ в Запорізькій області у 2014 році. Під тиском позивача вона підписала зазначену позовну заяву, яку позивач особисто привіз їй додому в позаробочий час.

ОСОБА_20 неодноразово була свідком того, як позивач підвищував голос, бив руками по столу в робочому кабінеті, вживав образливі та нецензурні слова у відношенні до неї та інших працівників УПФУ в Пологівському районі Запорізької області.

Були випадки, коли позивач забороняв ОСОБА_20 консультуватися з робочих питань з ГУ ПФУ в Запорізькій області та вирішувати ці питання у відповідності до його вказівок. На думку ОСОБА_20, зазначена поведінка позивача була морально-психологічним тиском на неї та інших працівників УПФУ в Пологівському районі Запорізької області та негативно впливала на стан та самопочуття працівників, які, побоюючись звільнення, змушені були терпіти.

Відповідач ОСОБА_7 у судовому засіданні позов не визнала та зазначила, що деяка інформація, наведена в листі, є її особистою думкою і оціночними судженнями, а деяка фактами. Лист створювався в неробочий час спільно всіма особами, які його підписали. Вислови, які вживаються у листі, а саме «нездоровий морально-психологічний клімат, який склався в колективі», «небажання працівників працювати під керівництвом Позивача», «здійснював психологічний тиск», «жорстко примушував працівників виконувати свої забаганки», «нестерпний, напружений психологічний стан в колективі» є, зокрема, оціночними судженнями (особистою думкою) ОСОБА_7

Позивач неодноразово підвищував голос, вживав образливі та нецензурні слова у відношенні до ОСОБА_7 та інших працівників УПФУ в Пологівському районі Запорізької області. Від інших працівників УПФУ в Пологівському районі Запорізької області ОСОБА_7 чула, що позивач в робочий час здійснює підготовку до участі в судових засіданнях, в яких вирішувалися його особисті справи, зокрема, він оскаржував рішення про зниження йому надбавок, притягнення до дисциплінарної відповідальності. До такої підготовки залучав працівників УПФУ в Пологівському районі Запорізької області (ОСОБА_20В.). В зазначеному процесі ОСОБА_7 не була задіяна, оскільки позивач не давав їй таких розпоряджень. Позивач неодноразово погрожував винести догану або звільнити ОСОБА_7 Під тиском позивача вона підписала підготовлену ним позовну заяву про оскарження результатів внутрішнього аудиту, проведеного ГУ ПФУ в Запорізькій області у 2014 році.

Відповідач ОСОБА_15 у судовому засіданні позов не визнала у повному обсязі. Серед іншого вона зазначила, що позивач вживав нецензурні слова при особистому спілкуванні з нею. Особисто ОСОБА_15 позивач звинувачував у вчиненні службових злочинів, особливо після того, як вона передала до ГУ УПФУ в Запорізькій області листок непрацездатності позивача з зазначеним у ньому діагнозом.

Вважає, що виконувала незаконні розпорядження позивача, зокрема погоджувала накази про його відрядження у тих випадках, коли він приймав участь у судових засіданнях з приводу оскарження ним рішень ГУ ПФУ в Запорізькій області про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності (винесення догани). Оскільки в зазначених судових засіданнях розглядався позов позивача, а не УПФУ в Пологівському районі Запорізької області, ГУ ПФУ в Запорізькій області визнало їх неправомірними, про що ОСОБА_15 дізналася з відповідного наказу ГУ ПФУ в Запорізькій області, в якому це було прямо зазначено.

ОСОБА_15 не знайомилася зі змістом документів, які готувалися позивачем для участі у судових справах, однак в ті дні, коли він приймав участь у судових засіданнях (після встановлення ГУ ПФУ в Запорізькій області відсутності підстав для відряджень позивача для участі в судових засіданнях), в табелі обліку робочого часу робилися відмітки не про його відрядження, а про інші причини відсутності (з поважних підстав), а оплата праці за ці дні не проводилася. З цього вона зробила висновок, що зазначені судові справи були його особистими.

Відповідач ОСОБА_17 у судовому засіданні позов не визнала у повному обсязі. Обставини, викладені в листі вважає правдою. Серед іншого вона вказала, що позивач неодноразово погрожував ОСОБА_17 звільненням після того, як вона відмовилася підписувати позов про оскарження результатів внутрішнього аудиту за 2014 рік. Зазначений позов вона підписала під тиском позивача, дізнавшись, що він повідомив інших працівників УПФУ в Пологівському районі Запорізької області (ОСОБА_15 та ОСОБА_7П.) про те, що прийняв рішення звільнити ОСОБА_17 Також ОСОБА_17М було позбавлено премії за наслідками внутрішнього аудиту 2012 року за порушення, які були вчинені у відділі у час, коли ОСОБА_17 перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 3-х річного віку, тобто за порушення, яке вона не вчиняла.

З документами, які готував позивач для участі у судових справах ОСОБА_17 не ознайомлювалася. Зі слів інших працівників УПФУ в Пологівському районі Запорізької області, ці документи стосувалися оскарження позивачем зниження йому надбавок до посадового окладу, так само, вона чула, що ОСОБА_20 здійснювала підготовку (редагування і копіювання) документів, необхідних позивачу. Вважає ці справи особистими судовими справами позивача, оскільки вони не стосувалися діяльності УПФУ в Пологівському районі Запорізької області.

Відповідач ОСОБА_5 у судовому засіданні позов не визнала у повному обсязі, зокрема зазначила, що постійно відчувала психологічний тиск зі сторони позивача. Позивач проводив дуже довгі робочі наради, на яких присутнім не надавав можливості висловлювати свої думки з робочих питань, всі слова присутніх піддавалися жорсткій критиці, заслуховувалися доклади про детальну роботу кожного з працівників відділів, начальники яких були присутні на нараді, а питання роботи УПФУ в Пологівському районі Запорізької області в цілому не обговорювалися. Такі затяжні наради не давали змоги присутнім на них працівникам виконувати свої безпосередні обовязки, що, в свою чергу, було підставою для проявів негативу до них зі сторони позивача. Напруження та негативний характер цих нарад неодноразово призводили до нервових зривів ОСОБА_5

ОСОБА_5 була неодноразово присутня при тому, як позивач вживав нецензурні та образливі слова по відношенню до ОСОБА_6 як до людини (до жінки) та інших працівників. Особисто її позивач не ображав нецензурними словами.

З документами, які готував позивач для участі у судових справах ОСОБА_28 не ознайомлювалася, до такої підготовки не залучалася. Знає, що до такої підготовки залучалися ОСОБА_20 і ОСОБА_21, зокрема, і на робочому місці в неробочий час, оскільки вони декілька раз прохали ОСОБА_28 не зачиняти приміщення УПФУ в Пологівському районі Запорізької області після закінчення її чергування о 19-00 годині через необхідність виконання доручень позивача про підготовку документів, необхідних йому для участі у судових засіданнях.

Відповідач ОСОБА_13 в судовому засіданні позов не визнала у повному обсязі, вказала, що інформацію, наведену в листі вважає правдивою. Серед іншого вона зазначила, що позивач неодноразово підвищував голос, вживав образливі та нецензурні слова у відношенні до неї та інших працівників УПФУ в Пологівському районі Запорізької області. Наслідки негативного впливу цих дій та слів відчувала особисто та неодноразово спостерігала у ОСОБА_29, ОСОБА_20, ОСОБА_15, що виражалось у нервових зривах, сльозах, вживанні заспокійливих засобів.

Позивач неодноразово погрожував звільнити ОСОБА_13 з посади, особливо перед проведенням перевірок вищестоящого органу (у випадку виявлення перевіркою будь-яких порушень попри те, що жодною перевіркою перед цим порушень у роботі ОСОБА_13 не було виявлено), звинувачував її у вчиненні злочинів і правопорушень на попередньому місці роботи. До дисциплінарної відповідальності не притягувалася.

З документами, які готував позивач для участі у судових справах ОСОБА_13 не ознайомлювалася, однак вона чула, що ОСОБА_20 та інші працівники управління здійснювали підготовку (редагування і копіювання) документів, необхідних позивачу для участі у судових засіданнях. Особисто ОСОБА_13Я за розпорядженням позивача в робочий час на робочій техніці та з використанням робочих матеріалів здійснювала копіювання листків непрацездатності позивача. Враховуючи, що жодного запиту вищестоящих органів на видачу цих документів не було, а запис про виготовлення цих копій документів в журнал обліку копій документів не вносився, вона вважає, що позивач використав ці копії для власних цілей.

Відповідач ОСОБА_21 в судовому засіданні позов не визнала у повному обсязі, серед іншого зазначила, що вона була свідком та чула від інших працівників, що позивач ображав працівників УПФУ в Пологівському районі Запорізької області, особливо ОСОБА_6 По відношенню до ОСОБА_21 ненормативну лексику не вживав, проте погрожував їй звільненням у випадку, якщо за результатами внутрішнього аудиту 2014 року в її роботі будуть виявлені порушення, а також, якщо вона відмовиться підписувати позов про оскарження результатів цього аудиту. Побоюючись звільнення, ОСОБА_21 мала намір підписати цей позов, однак, в кінцевому варіанті цього документу її прізвище не зазначалося. Дисциплінарні стягнення до неї не застосовувалися.

ОСОБА_21 не знайомилася зі змістом документів, які готувалися позивачем для участі у судових справах, однак, вона, за розпорядженням позивача, в робочий та позаробочий час на робочій техніці та з використанням робочих матеріалів неодноразово виготовляла для нього копії документів. Крім того, ОСОБА_21 неодноразово здійснювала пошук інформації та готувала нормативне обґрунтування з різних питань, заданих їй позивачем, напередодні днів, коли він відбував для участі у судових засіданнях. Дуже часто в цей час до підготовки документів для позивача була залучена ОСОБА_20, яка редагувала тексти документів та виготовляла їх копії. До УПФУ в Пологівському районі Запорізької області надходив наказ ГУ ПФУ в Запорізькій області, в якому прямо зазначалося про неправомірність оформлення відряджень позивачу для його участі в судових засіданнях по особистим справам.

Відповідач ОСОБА_16, яка дала згоду на дачу відповідей на запитання позивача, пояснила, що вона працювала в районному УПФУ з 2005 року. З 2009 року по 01 серпня 2012 року вона перебувала у відпустці по вагітності і пологам, а потім у відпустці по догляду за дитиною. До виходу у відпустку її керівником був ОСОБА_1, до відпустки все було добре в управлінні, а коли вона вийшла з відпустки, то в колективі щось було не так, ОСОБА_1 змінився по відношенню до своїх підлеглих, він став активно займатися позовами до ГУ ПФУ в Запорізькій області. Особисто вона, ОСОБА_16, не домагалася ОСОБА_1 у сексуальному сенсі. Оскаржуваний лист до ГУ ПФУ вона не писала, але підписувала його. За яких обставин складався цей лист, вона вже не памятає. Вона підписала цього листа, бо все, що було викладене в ньому, стосувалося і її, зокрема, підписання позову до ГУ ПФУ за наслідками проведення аудиту. Коли вона перебувала на навчальній сесії, ОСОБА_1 наказав їй до обіду передати у м.Запоріжжя більше 100 фотокопій, і ОСОБА_1 не цікавило, скільки вона затратила свого особисто часу і коштів на це. Вона б могла відмовитися, але приклад з ОСОБА_3 довів, що краще не відмовлятися, бо можна втратити роботу.

Відповідач ОСОБА_4, яка дала згоду на дачу відповідей на запитання позивача, позов не визнала, пояснила, що вона працювала в районному УПФУ з 2002 по 2015 роки. За цей період ОСОБА_1 декілька раз позбавляв її премії, один раз виніс догану. Вона підписала оскаржуваний лист. Особисто вона забаганок ОСОБА_1 не виконувала і свій вільний час на їх виконання не витрачала. Але коли вона приходила до приймальні начальника, щоб зробити фотокопії зі службових документів, їй казали, що ксерокс зайнятий, бо роблять фотокопії з особистих документів ОСОБА_1 Вона з цими документами не знайомилася. Вона підписала звернення до начальника ГУ УПФУ в Запорізькій області, щоб довести, що у них відбувається в колективі. Вона згодна з тим, що у них в райУПФУ був нездоровий клімат з-за морально-психологічного тиску на підлеглих ОСОБА_1 з-за безпідставних погроз звільнення з роботи. ОСОБА_1 примушував її працювати у суботу і неділю. Він казав: якщо не буде порядку в пенсійних справах працювати не будеш

Відповідач ОСОБА_12, яка дала згоду на дачу відповідей на запитання позивача, позов не визнала, пояснила, що вона працювала в районному УПФУ з 2002 року, ОСОБА_1 декілька раз позбавив її премії, один раз оголосив догану. Вона підписала листа до начальника ГУ УПФУ в Запорізькій області, бо була згодна з тим, що було викладене в листі. Вона нікому не переказувала, що було викладене в тому листі, вона хотіла, щоб про все, що відбувається в райУПФУ, стало відомо керівнику, а не будь-яким іншим особам.

Відповідач ОСОБА_18, яка дала згоду на дачу відповідей на запитання позивача, позов не визнала, пояснила, що вона переконана, що ОСОБА_1 як керівник Пологівського райУПФУ допускав зловживання своїм службовим становищем, і тому вона, як і інші працівники, підписала листа до начальника ГУ ПФУ в Запорізькій області, щоб про все, що викладене в листі, той дізнався.

Відповідачі ОСОБА_8, ОСОБА_2, ОСОБА_10 звернулися до суду з письмовими заявами про завершення розгляду справи за позовом ОСОБА_1 до них в їх відсутність за присутності їх представника адвоката ОСОБА_25 При цьому зазначені відповідачі, будучі присутніми в судових засіданнях, позовні вимоги до них ОСОБА_1 не визнавали (т.5, а.с.198, 204, 207).

Відповідачі ОСОБА_11, ОСОБА_14, ОСОБА_9 і ОСОБА_22 зверталися до суду у певні дати з письмовими заявами про проведення судових засідань без їх участі за участю їх представника адвоката ОСОБА_25 Зазначені відповідачі викликалися судом у судові засідання рекомендованою поштою (т.6, а.с.18, 31-33, 69-72). Розгляд справи був завершений у відсутності відповідачів ОСОБА_11, ОСОБА_14, ОСОБА_9 і ОСОБА_22 в порядку ст.128 ч.11 ЦПК шляхом оприлюднення на офіційному веб-сайті Пологівського районного суду Запорізької області оголошень (т.6, а.с.22, 50, 83).

Свідок ОСОБА_30 суду пояснила, що вона працювала в Пологівському районному управлінні ПФУ спеціалістом відділу діловодства з 20 червня 2002 року. Її керівником був ОСОБА_1 До її, свідка, посадових обовязків входило реєструвати вхідну кореспонденцію, передавати її керівнику, розносити пошту. Звільнилася вона 22 травня 2015 року через те, що в колективі стосовно неї створили нестерпні умови роботи після того, як звільнився керівник управління ОСОБА_1 Їй сказали: не працює ОСОБА_1, не будеш працювати і ти. Вона чула від мешканців м.Пологи Запорізької області ОСОБА_17 і Журавльової, що вони знали про лист, який написали працівники Пологівського райУПФУ до ГУ ПФУ в Запорізькій області стосовно ОСОБА_1 ОСОБА_17 і Журавльова дивувалися, як могли підлеглі написати листа на керівника, адже ОСОБА_1 сумлінний і справедливий керівник. Вона була присутньою на нараді, коли вирішували скласти до ГУ ПФУ в Запорізькій області листа з приводу результатів «першого» аудиту, який проводився ГУ ПФУ в Запорізькій області у них в управлінні. Всі працівники райУПФУ були обурені тим, що під час аудиту було виявлене одне, а в акті за результатами перевірки було зазначено зовсім інше. Вона, свідок, протокол тієї виробничої наради не вела, бо це не було її обовязком, протокол наради вів інший працівник райУПФУ. Ініціатором звернення до ГУ ПФУ в Запорізькій області, наскільки вона памятає, була ОСОБА_7 ОСОБА_1 теж був на тій нараді, але він не був ініціатором звернення до ГУ ПФУ в Запорізькій області, ніякого тиску на працівників райУПФУ, щоб вони писали до ГУ ПФУ в Запорізькій області, ОСОБА_1 не чинив. Після того, як працівники райУПФУ написали листа до ГУ ПФУ в Запорізькій області за результатами «першого» аудиту, до них в управління в кінці 2012 на початку 2013 року приїхали з ГУ УПФУ в Запорізькій області проводити «другий» аудит. Вона вже не памятає, скільки чоловік приїздили проводити аудит, памятає лише Жмурко заступника начальника ГУ ПФУ в Запорізькій області і Ящуренко начальника відділу кадрів. Вони запрошували у відведений для них кабінет працівників райУПФУ і ставили їм питання щодо звернення за ініціативою ОСОБА_7 до ГУ ПФУ в Запорізькій області з приводу «першого» аудиту. Вона, свідок, не була державним службовцем, тому її до себе посадовці ГУ ПФУ в Запорізькій області не запрошували. Свідок вважає, що лист, який є предметом розгляду даної цивільної справи, який працівники Пологівського райУПФУ склали і направили до ГУ ПФУ в Запорізькій області стосовно їх начальника ОСОБА_1, не містить правдивих даних, бо ОСОБА_1 як керівник був хоч і вимогливий, але справедливий.

Свідок ОСОБА_31 суду пояснив, що він є сином відповідача ОСОБА_20 Мати працювала в Пологівському районному управлінні Пенсійного фонду України. Рік і дату він не памятає, мати захворіла, перебувала вдома на лікарняному приблизно сім днів. До неї додому приїздив її керівник ОСОБА_1, привозив якийсь документ, з яким мати довго «мучилася», тобто працювала над ним. Наскільки він, свідок, зрозумів, цей документ стосувався позову ОСОБА_1 до ГУ ПФУ в Запорізькій області, а мати повинна була вичитати цей позов щодо орфографічних помилок. Мати працювала начальником відділу в управлінні, а не вчителем і корегувальником, тому свідок вважає, що вона не повинна була виконувати цю роботу. Потім ОСОБА_1 знову приїздив, мати виходила з квартири, щоб підписати якийсь документ. Бували випадки, коли мати приходила з роботи і плакала вдома. Він у неї запитував, у звязку з чим вона плаче, мати відповідала, що через роботу і через свого керівника ОСОБА_1 Мати турбувалася з-за позову ОСОБА_1 до ГУ ПФУ в Запорізькій області, вона побоювалася, що її звільнять з роботи. Він казав матері, щоб вона не звертала уваги і не плакала.

Вислухав позивача, відповідачів і їх представників, свідків, дослідивши у судовому засіданні письмові докази, суд дійшов наступного висновку.

Згідно з вимогами ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.3 ст.13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

З огляду на зазначене, а також відповідно до вимог ст.33 ЦПК України в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року, а також відповідно до вимог ст.51 ЦПК України, в редакції, яка діє після 15 грудня 2017 року, з урахуванням кола відповідачів, визначених позивачем, суд розглянув справу без залучення співвідповідачів, виходячи з позиції позивача, а також приймаючи до уваги, що управління Пенсійного фонду України в Пологівському районі Запорізької області, в якому працювали відповідачі, не є юридичною особою, а ГУ ПФУ в Запорізькій області відповідало в цивільній справі за тими ж самими позовними вимогами в якості відповідача, рішення у справі по якій прийняте (справа №335/8073/15-ц).

У відповідності до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ст.34 Конституції України, кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб і на свій вибір.

Статтею 297 ЦК України зазначено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

У відповідності до ст.299 ЦК України фізична особа має право на недоторканість своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» у п.4 своєї постанови від 27 лютого 2009 року №1, чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб-підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.

У відповідності до п.6 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року №1, позови про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред'явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім'ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні особисті немайнові права.

У п.19 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року № 1, вказано, що таким чином, відповідно до ст.277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Як вбачається з матеріалів справи, і це встановлено судом та не оспорюється сторонами, в рамках досліджуваного предмета спору, 10 липня 2015 року на засіданні Запорізького окружного адміністративного суду за позовом ОСОБА_1 про визнання незаконним і скасування наказу ГУ ПФУ про його звільнення з займаної посади представником відповідача ОСОБА_23 було надано лист від 26 червня 2015 року за двадцять одним підписом працівників УПФУ в Пологівському районі Запорізької області, адресований начальнику ГУ ПФУ в Запорізькій області, в якому вживаються такі вислови як «нездоровий морально-психологічний клімат, який склався в колективі», «небажання працівників працювати під керівництвом позивача», «здійснював психологічний тиск», «жорстко примушував працівників виконувати свої забаганки», «нестерпний, напружений психологічний стан в колективі» та зазначається про неможливість працювати з позивачем, як з начальником управління.

За твердженням самого позивача вказаний лист судом не досліджувався та не оцінювався при ухваленні судового рішення (том 1, а.с.4), яким 13 липня 2015 року його було поновлено на посаді.

Суду також не надано доказів офіційного делегування повноважень трудового колективу УПФУ в Пологівському районі Запорізької області особам, які склали та підписали оскаржуваний лист, тому суд виходить з того, що вказані особи діяли довільно, не на виконання якихось обов'язків та від свого імені. Про це свідчить і відповідь УПФУ в Пологівському районі Запорізької області від 21 жовтня 2015 року щодо неможливості надати суду оригінал листа від 26 червня 2015 року та інформацію щодо його реєстрації та розгляду, оскільки він був підготовлений в одному примірнику та направлений до Головного управління без реєстрації, бо не є офіційним документом управління (том 1 а.с.211).

Таким чином, суд розцінює інформацію, викладену у листі від 26 червня 2015 року, як особисту думку відповідачів, оціночні судження. Це підтверджують і покази відповідачів, надані під час судових засідань.

За змістом статей 94, 277 ЦК України, ч.4 ст.32 Конституції України, ст.10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод кожному гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію.

У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначено, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі чи ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Із роз'яснень, викладених в пункті 16, 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вбачається, відповідно до ст.40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. У випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, коли цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації.

Окрім того, однією з необхідних підстав для задоволення позову є поширення неправдивої інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб, і як зазначено в постанові Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» саме позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Досліджуючи лист від 26 червня 2015 року, адресований начальнику ГУ ПФУ в Запорізькій області, що містить інформацію, яка на думку позивача підлягає спростуванню, суд вважає, що у цьому листі відповідачі реалізували своє право на звернення. Зі змісту листа вбачається, що відповідачі звертаються до ГУ ПФУ в Запорізькій області, як до вищестоящого органу, та висловлюють свою незгоду працювати під керівництвом позивача, посилаючись на «нездоровий морально-психологічний клімат, який склався в колективі за час його роботи».

Вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку має місце реалізація особами конституційного права, передбаченого ст.40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації.

Згідно положень ст.277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з'ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Спростованою може бути інформація, яка містить відомості про події та явища (факти), яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). В будь-якому випадку це має бути інформація, істинність якої можливо перевірити, існування таких фактів не залежить від їх суб'єктивного сприйняття чи заперечення через думки і погляди особи.

Вільне вираження поглядів є істотним чинником повноцінного розвитку особистості в суспільстві, як і здатність особи сприймати заперечення, спонукання, заохочення через думки, ідеї, висловлені іншими людьми.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 01 лютого 2018 року у справі №757/33799/15-ц провадження №61-2846св18.

28 березня 2013 року у справі «Нова газета» та Бородянський проти Росії» Європейський суд із прав людини наголосив, що втручання в свободу вираження власних думок та поглядів порушує свободу висловлення думки в трьох випадках: якщо воно здійснено не на підставі закону, якщо воно не переслідує допустимої мети або якщо воно порушує баланс між метою, заради якої здійснено втручання, і свободою вираження думки.

Європейський суд із прав людини також підтвердив, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: 1) факти, що вважаються загальновідомими; 2) підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; 3) посилання на незалежне дослідження.

Таким чином, враховуючи висновок Європейського суду з прав людини, фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність, як особистих немайнових прав.

Крім того, у разі якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен ураховувати, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальної сфери, спорту чи в будь-якій іншій галузі).

Оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв'язку із цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Право на недоторканість ділової репутації, честь і гідність публічної особи підлягають захисту лише у випадках, коли політичний, державний або громадський діяч доведе, що інформація про нього була поширена з явним злим умислом, тобто з нехтуванням питання про їх правдивість чи неправдивість, а не з метою доведення до громадськості особистих тверджень про наміри і позицію таких політичних лідерів.

Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для втручання у право відповідачів на поширення інформації, яка хоч і містить некоректні висловлювання, але не підлягає спростуванню, а отже і задоволенню заявлених позовних вимог, оскільки чинним законодавством не передбачена можливість притягнення до відповідальності за висловлювання оціночних суджень. Вони, як і думки, переконання, судження, критична оцінка певних фактів і недоліків не можуть бути предметом судового захисту, оскільки будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів), а офіційні особи органів державної влади мають бути толерантними до різкої, навіть некоректної критики.

Розглядаючи вимоги позивача про стягнення з відповідачів моральної шкоди, суд звертає увагу на постанову Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», зокрема в п.11 якої зазначено, що критична оцінка певних фактів і недоліків, думки та судження, критичні рецензії творів не можуть бути підставою для задоволення вимог про відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Враховуючи вищевикладене, те, що позивач є публічною особою, а тому відкритий для суворої критики і пильного нагляду громадськості й межа допустимої критики щодо такої особи є значно ширшою, дійшов висновку про те, що у задоволенні даного позову слід відмовити.

Оскільки позивачу у задоволенні позову відмовлено повністю, то не підлягає стягненню з відповідачів на його користь сплачений ним судовий збір, що відповідає положенням ч.1 ст.141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.5, 9-13, 81, 89, 141, 259 ч.6, 263-265, 268 ч.6, 354 ЦПК України, ст.ст.11, 16, 23, 275, 277, 280 ЦК України, Конституцією України, Постановою Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», Постановою Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд

В И Р І Ш И В:

Відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22 про захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Запорізького апеляційного суду через Пологівський районний суд Запорізької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складений 15 березня 2019 року.

Суддя: Кацаренко І.О.