БОЛГРАДСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 497/1285/18
Провадження № 2/497/31/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.10.2019 року Болградський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Кравцової А.В.,

секретар судового засідання Бекметова Х.В.,

за участю представника відповідача - Старенка І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференціїї між приміщеннями Болградського районного суду Одеської області в м.Болград та Центрального апеляційного господарського суду в м.Дніпро, за відсутністю сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Автокредит плюс" про захист прав споживача шляхом визнання договору фінансового лізингу недійсним,

ВСТАНОВИВ:

25.07.2018 року представник позивача звернулася до суду з вищезазначеним позовом, яким просить визнати недійсним публічний договір фінансового лізингу №ODH0A!00000040 від 14.11.2016р., який був укладений між позивачем та відповідачем і застосувати наслідки недійсності правочину, стягнувши з відповідача 123715,5грн., не зазначивши, на чию користь.

В обґрунтування вимог позивач стверджує, що між нею та відповідачем було укладено вищевказаний договір фінансового лізингу (надалі Договір), внаслідок якого вона, позивач, отримала у користування автомобіль NISSAN MAXIMA 2004 року випуску, державний номер НОМЕР_1 (надалі - предмет лізингу) на момент укладення Договору ціна предмету лізингу становила 192000 (сто дев`яносто дві тисячі) гривень, відповідно до Додатку №1 до Договору. Додатком №2 до Договору було врегульовано графік оплати та його Складові, а саме: відшкодування вартості предмету лізингу, відсотки за користування ним (24 % річних) та комісію за проведення щомісячного моніторингу предмета лізингу і відшкодування частини вартості страхування предмету лізингу. Позивач з 14.11.2016р. до березня 2018 року сплатив відповідачу на рахунок, відкритий у ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК", 123715,50грн., що підтверджується випискою по рахунку. 06.02.2018р. предмет лізингу був тимчасово вилучений невідомими особами і перебував деякий час на штраф. майданчику у с.Усатове Одеської області. За допомогою відповідача позивач надав позивачу пакет документів для отримання в Територіальному сервісному центрі МВС в Одеській області дублікат свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. Згідно протоколу огляду місця події від 16.02.2018р. слідчим встановлено сліди абразивного впливу на маркування номеру двигуна предмету лізингу шліфувальним інструментом (болгарка). Позивачем ОСОБА_1 було ініційовано проведення експертного дослідження предмету лізингу на предмет отриманих вказаних пошкоджень, і, згідно висновку експерта №16/5152/3Д від 16.02.2018 з`ясовано, що маркування ідентифікаційного номеру кузову автомобіля предмету лізингу нанесено за технологією заводу-виробника і сліди заміни відсутні; маркування ідентифікаційного номеру двигуна знищено шляхом значного зняття поверхневого шару металу поза заводських умов. У зв`язку з втручанням третіх осіб у правовідносини між позивачем і відповідачем, на думку позивача, вона звернулася до відповідача з пропозицією нотаріально засвідчити договір фінансового лізингу, як того потребує діюче законодавство, проте відповідних дій з боку відповідача не вчинялося. В позивача виникло бажання припинити чинність правочину, але у добровільному порядку з відповідачем це їй не вдалося і тому вона змушена звернутися до суду за захистом свого майнового права. Представник позивача у позові стверджує, що з аналогічним позовом позивач до суду раніше не зверталася.

Судом задоволено клопотання позивача і ухвалою суду від 31.07.2018р. забезпечено позов ОСОБА_1 до вирішення даної цивільної справи судом по суті шляхом накладення заборони відчуження та проведення будь-яких дій, спрямованих на заміну власника автомобіля марки NISSAN MAXIMA 2004 року випуску, р/н НОМЕР_1 , що належить ТОВ "Автокредит Плюс", та накладено заборону на вчинення будь-яких дій щодо вилучення у лізінгоодержувача ОСОБА_1 вказаного автомобіля. Також заборонено ПАТ КБ "Приват Банк" здійснювати від імені Гусєвої ОСОБА_2 .П ОСОБА_3 платежі у рахунок виконання її зобов`язань перед ТОВ "Автокредит Плюс" за договором лізингу ODH0A!00000040 від 14.11.2016року, шляхом списання грошових коштів, розміщених на рахунках позивача ОСОБА_1 в ПАТ КБ "Приват Банк" за №№ НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , НОМЕР_4 , НОМЕР_5 , НОМЕР_6 , НОМЕР_7 , НОМЕР_8 , НОМЕР_9 , НОМЕР_10 та НОМЕР_11 . Копія ухвали надіслана до Регіонального сервісного центру МВС України в Одеській області, Товариства з обмеженою відповідальністю "Автокредит Плюс", ПАТ КБ "Приват Банк".

31.07.2018р. провадження у справі було відкрите ухвалою суду, судове засідання було призначене на 12.10.2019р., але 21.09.2018 року до суду найшла скарга відповідача на ухвалу про відкриття провадження.

21.03.2019 року постановою Одеського апеляційного суду ця скарга була залишена без задоволення, а ухвала Болградського районного суду Одеської області від 31.07.2018 року про відкритття провадження - без зміни.

05.04.2019р. року, після повернення справи з суду апеляційної інстанції, ухвалою було призначено підготовче судове засідання на 14.05.2019р., про що були повідомлені сторони і про що в матеріалах справи містяться відповідні докази, яке потім відкладалося з поважних причин на 14.06, 20.08, 17.09 та на 21.10.2019р., за клопотанням представника відповідача судове засідання призначене було в режимі відеоконференції між приміщеннями Болградського районного суду Одеської області та Центральним апеляційним господарським судом, з зобов`язанням позивача ОСОБА_1 бути присутньою у судовому засіданні, за клопотанням відповідача підготовче провадження було закрите і призначено справу до розгляду по суті, для надання особистих пояснень суду, представник відповідача просив зобов`язати позивача з`явитися до суду.

Позивач ОСОБА_1 ухвалами суду двічі була зобов`язана бути присутньою у судовому засіданні, проте, ані вона, ані її представник у судове засідання - не з`явилися, причин неявки суду не повідомили.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, надавши письмові пояснення, які долучені до матеріалів справи.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.4 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, які беруть участь у справі.

Ч.1,2п.1-5,3,5ст.223 ЦПК України регламентовано, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання. якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Викликати позивача або відповідача для особистих пояснень можна і тоді, коли в справі беруть участь їх представники. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. В разі повторної неявки позивача у судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору.

Процесуальний закон не вказує на необхідність врахування судом поважності причин повторної неявки позивача до суду. Такі положення процесуального закону пов`язані із принципом диспозитивності цивільного судочинства, у відповідності до змісту якого особа, яка бере участь у справі, самостійно розпоряджається наданими їй законом процесуальними правами. Зазначені наслідки настають незалежно від причин повторної неявки, які можуть бути поважними. Таким чином, навіть маючи докази поважності причин неявки позивача, суд повинен залишати позовну заяву без розгляду. Зазначена норма дисциплінує позивача, як ініціатора судового розгляду, стимулює його належно користуватися своїми правами та не затягувати розгляд справи. Якщо позивач не може взяти участь в судовому засіданні, він може подати заяву про розгляд справи за його відсутності. Така заява може бути подана на будь-якій стадії розгляду справи.

Як зазначено в Постанові ВС від 22 травня 2019 року (справа №№310/12817/13, провадження №61-36375св18), правове значення у даному випадку має лише належне повідомлення позивача про день та час розгляду справи, повторність неявки у судове засідання та неподання заяви про розгляд справи за відсутності позивача.

З матеріалів справи не вбачається заяви позивача чи її представника про розгляд справи за їхньої відсутності. Натомість матеріали справи містять декілька поштових повідомлень про отримання позивачем судових повісток та процесуальних документів (а.с.83,99, 108, 119, 129, 133, 147 та на 21.10.2019), а також дві ухвали суду від 20.08.2019 та 17.09.2019 про зобов`язання позивача бути присутньою у судовому засіданні, які позивачем отримані за адресою реєстрації, яка вказана у позові, але проігноровані, оскільки від неї не надійшло жодного повідомлення до суду.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про наявність обґрунтованих підстав для залишення позову без розгляду, оскільки неявка позивача (його представника) у судове засідання, що призначене на 21.10.2019 року, є повторною, а заяви про розгляд справи за відсутності позивача до суду, на момент ухвалення даного процесуального рішення, не надходило.

Проте, враховуючи підстави звернення до суду представником позивача - захист прав позивача, суд зазначає наступне.

Частиною 3 ст.12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона має довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення має ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Згідно ст.264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Так, за змістом частини 5 цієї статті у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору таке положення може бути визнано недійсним або змінено, а не сам договір. В разі, якщо зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч.6ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів»). Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено у ч.2ст.18 цього Закону. Несправедливими, відповідно до ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи в разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог в разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, в разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2-4), надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (п.11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір в разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (п.13).

Аналізуючи норму цієї статті, можна дійти висновку що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 частини 1 ст.3, ч.3ст.509 ЦК України), по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін, по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

За змістом ч. 5 ст. 11 Закону України« Про захист прав споживач і в »до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь- яких витратах за договором. крім відсоткової ставки.

Аналіз цих норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про фінансовий лізинг, які містять умови про зміну у витратах зокрема щодо плати за дострокове його погашення.

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України, до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства, за своєю правовою природою даний договір є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно достатті 628 ЦК України. Несправедливі відносно споживача умови спірного договору фінансового лізингу дають підстави для визнання його недійсним відповідно до вимог ст.ст.203 215 ЦК Українита Закону України «Про захист прав споживачів».

Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 16 грудня 2015р. у справі № 6-2766цс15 та від 11.05.2016р. у справах №№6-65цс16 і 6-3020цс15.

Проте позивачем у позовній заяві не наведено жодної конкретної умови Договору, що підпадає під визначення несправедливої, що була б підтверджена документально.

Щодо застосування подвійної реституції до правовідносин між Позивачем і Відповідачем в разі визнання Договору недійсним з моменту його укладання.

Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень крім випадків, встановлених цим Кодексом

Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За змістом ст.15 ЦІК України цивільні права і обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміються закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив ОСОБА_4 правопорушника.

Згідно зі статтею 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах установлених договором або актом цивільного законодавства

Частиною 2 статті 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів, а також визначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Статтею 212 ЦК України передбачено, що особи які вчиняють правочин, мають право обумовити настання або зміну прав та обов`язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина). Особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити припинення прав та обов`язків обставиною, щодо якої невідомо настане вона чи ні (скасувальна обставина). Якщо настанню обставини недобросовісно перешкоджала сторона, якій це невигідно, обставина вважається такою, що настала Якщо настанню обставини недобросовісно сприяла сторона, якій це вигідно, обставина вважається такою, що не настала

Ст.216 Цивільного кодексу України встановлено правові наслідки недійсності правочину. відповідно до якої у разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а у випадку неможливості такого повернення (зокрема, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі) необхідно відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Отже, у разі визнання договору лізингу недійсним з моменту укладення, лізингодавець зобов`язаний повернути лізингоодержувачу сплачені ним лізингові платежі на виконання умов договору Лізингоодержувач у свою чергу, зобов`язаний повернути лізингодавцю майно, а саме об`єкт лізингу, яким він користувався у первісному стані, оскільки повернення об`єкта лізингу, яким протягом певного часу користувалися у первісному стані є неможливим, лізингоодержувач повинен відшкодувати його вартість.

З наданих суду доказів і відомостей вбачається, що спірне майно було передане у фінансовий лізинг відповідачем позивачу, а саме - транспортний засіб автомобіль NISSAN MAXIMA 2004 року випуску, державний номер НОМЕР_1 (надалі - предмет лізингу), яке на момент звернення до суду перебувало у власності позивача. Таким чином, умови договору щодо володіння і користування нею спірним автомобілем не порушені з вини відповідача.

На момент укладення Договору фінансового лізингу №ODH0A!00000040 від 14.11.2016р. вартість предмету лізингу складала 192000 (сто дев`яносто дві тисячі) гривень, відповідно до Додатку №1 до Договору. Представник позивача у позові стверджує, що позивач виплатила за вказаним договором відповідачу 123715,50грн., таким чином визнаючи і виконуючи умови договору.

На цей час. Предмет лізингу надалі залишається у користуванні позивача і перебуває в нього вже більше трьох років, що дає всі підстави стверджувати, що в разі застосування наслідків недійсності правочину позивач не зможе повернути предмет лізингу відповідачу у первісному стані, в якому він був на момент укладення Договору фінансового лізингу, у зв`язку з його експлуатацією, тим більше, представником позивача у позові вказано, що автомобіль зазнав пошкодження від дій третіх осіб, стосовно чого велося розслідування (протокол огляду слідчим), проте результатів розслідування - чи встановлені особи, які пошкодили автомобіль, яким чином і коли - суду не надано.

Майновий стан сторін не повинен погіршитися внаслідок визнання договору недійсним, адже недійсний договір не спричиняє жодних юридичних наслідків, крім тих, які пов`язані з його недійсністю, у відповідності до ст.216 ЦК України Наслідком визнання договору недійсним є реституція.

Згідно вимог ст.806 ЦK України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем і прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі) До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей встановлених цим параграфом та законом До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом

Згідно ч.1 ст.1212 ЦK України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і в разі, якщо підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Пленум Верховного Суду України у пункті 4 постанови від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що судам відповідно до статті 215 ЦK України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (ч.1 статті 219,ч.1ст.220, ч.1ст.224 ЦK України, тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна зі сторін чи інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (ч.2ст.222, ч.2ст.223, ч.1ст.225 ЦK України, тощо).

Судом на підставі вищевикладеного, не встановлено обставин доведеності позивачем визнання договору фінансового лізингу недійсним достатніми доказами, а тому суд дійшов висновку про відсутність обґрунтованих підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст.2-14, 76-81, 83, 85ч.5, 89, 263-265, 354 ЦПК України, суд

ухвалив:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Автокредит плюс" про захист прав споживача через визнання договору фінансового лізингу недійсним - в повному обсязі.

Рішення суду може бути оскаржене учасниками справи, а також особами, що не брали участі у справі (якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки) - повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до апеляційного суду Одеської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення; учасником справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - з дня отримання копії повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути поновлений в разі його пропуску й з інших поважних причин. Законної сили рішення суду набирає після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо справи за веб-адресою: bg.od.court.gov.ua.

Відповідно до п.п.15.5п.15ч.1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Повний текст рішення складений 21.10.2019 року.

Суддя А.В. Кравцова