КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_______________________________________
Справа №363/841/19
Апеляційне провадження
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі П`ятничук В.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 1 серпня 2019 року (суддя Баличева М.Б.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: служба у справах дітей та сім`ї Вишгородської районної державної адміністрації про надання дозволу на виїзд неповнолітніх дітей за кордон без згоди батька,

встановила:

у лютому 2019 року позивач звернулася до суду з позовом про надання дозволу на виїзд за межі України до Республіки Польща малолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у її супроводі без згоди та супроводу батька - ОСОБА_2 до досягнення ними 16 років та надання дозволу на тимчасовий виїзд дітей за межі України до країн Туреччини, Єгипту, Болгарії, Франції, Німеччини на час шкільних канікул у її супроводі без згоди та супроводу батька - ОСОБА_2 до досягнення дітьми 16 років.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначала, що з 11 вересня 2010 року по 1 грудня 2015 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, мають двох дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після розірвання шлюбу діти залишились проживати з нею.

Позивач стверджувала, що відповідач нерегулярно та не в повному обсязі сплачує аліменти, присуджені рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 1 грудня 2015 року, у зв`язку з чим станом на 1 лютого 2019р. має заборгованість по їх сплаті у розмірі 17 635грн 40коп., має нову сім`ю та виховує дитину від іншого шлюбу, періодично проводить вільний час з сином ОСОБА_3 , проте взагалі не спілкується з донькою. Також відповідач не піклується про фізичний і духовний розвиток дітей, їх навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дітей, не надає їм доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню ними загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до їх внутрішнього світу, не створює умов для отримання освіти, байдуже ставиться до їх проблем.

Позивач посилалася на те, що їй запропонували роботу у Республіці Польща, діти зараховані до початкової школи № 15 у м. Щецин і з 2 вересня 2019р. будуть відвідувати навчання, а тому їх виїзд до Республіки Польща буде відповідати якнайкращому забезпеченню їх інтересів, враховуючи те, що діти будуть мати можливість повноцінно

розвиватися у навчальній, фізичній, інтелектуальній та творчій сфері, проте відповідач дозволу на виїзд не дає.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 1 серпня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов.

Позивач посилається на обставини, викладені у позовній заяві, та вважає, що судом неповно встановлені фактичні обставини та не враховано принципу забезпечення найкращих інтересів дітей.

Також позивач звертає увагу, що вона отримала запрошення на роботу до м. Щецин з графіком роботи з 9год. 00 хв. до 15 год. 00 хв., тому вона буде мати змогу завозити та забирати дітей з навчання, а також проводити весь вільний час з ними. Крім того, донька ОСОБА_4 має вроджене незрощення твердого та м`якого піднебіння, в результаті чого в неї частково порушена мова, а згідно рекомендацій логопедів польська мова забезпечить правильне формування мови у дитини.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Третя особа, будучи належним чином повідомленою про день та час розгляду апеляційної скарги (с.с.173), у судове засідання свого представника не направила, клопотання про його перенесення не подала, тому відповідно до ст. 372 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у її відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача - адвоката Березинець К.Г., яка підтримала апеляційну скаргу, пояснення відповідача ОСОБА_2 , який просив залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що сторони є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які після розірвання шлюбу батьків проживають разом з матір`ю.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з його недоведеності та того, що у разі вивезення дітей до Республіки Польща, відповідач буде позбавлений можливості спілкуватися з дітьми.

Відповідно до ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Згідно ст. 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно з ст. 3 Конвенції ООН "Про права дитини" від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою ВР України від 27.02.91 р. N 798-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ст. 18 даної Конвенції, батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного

піклування.

Частиною 3 статі 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків передбачених законом.

Відповідно до п. 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року N 57, виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку.

Пунктом 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України встановлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, здійснюється, зокрема, за рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Аналіз вказаних норм права свідчить, що у разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд неповнолітнього за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з`ясуванням питання про країну виїзду, строку та мети виїзду.

При цьому, відмовити у наданні такого права суд може тільки у тому випадку, якщо таке рішення шкодить найвищим інтересам дитини.

Позивачем суду першої інстанції надані заява про доручення іноземцеві виконання роботи, згідно якої ТОВ «Холдінг Трейд», яке знаходиться на території Польщі, Щецин, воєводство Західнопоморське, заявляє, що доручає роботу ОСОБА_11 ручної швачки (пошиття виробів вручну).

Також у заяві зазначається, що період, на який суб`єкт доручає іноземцю виконання роботи становить з 1 лютого 2019 року по 30 липня 2019 року, так як загальна тривалість періоду виконання роботи іноземцем без дозволу на роботу у зв`язку з одним або кількома заявами одного або кількох роботодавців не повинна перевищувати 6 місяців протягом чергових 12 місяців.

Позивачем не було надано суду доказів отримання дозволу на роботу у Республіці Польща, більше, ніж на 6 місяців, укладення трудового договору з вказаним товариством, як на підставі наданої заяви, так і після 30 липня 2019 року та доказів надання дозволу на тривале проживання позивачу у Республіці Польща.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Враховуючи вказані обставини, колегія суддів вважає, що позивачем не було надано

належних та достатніх доказів у підтвердження того, що позивач має постійну роботу на території Республіки Польща і має дозвіл постійно працювати та тривалий час проживати у зазначеній країні, тому відсутні підстави для висновку, що перебування дітей у Республіці Польща буде законним і відповідати їх найкращим інтересам, а відтак відсутні підстави для надання дозволу на виїзд малолітніх дітей сторін до Республіки Польща до досягнення ними 16 років без згоди батька.

Надання до апеляційного суду договору оренди житла у м. Щецин від 1 липня 2019 року та характеристик на дітей, які з 1 вересня 2019 року навчаються у початковій школі м. Щецина, не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог, так як не свідчать про те, що позивач на законних підставах перебуває з дітьми на території Республіки Польща, має там постійну роботу та право на тривале проживання.

На думку колегії суддів, вказані документи свідчать про те, що позивач, ігноруючи рішення суду, незаконно вивезла дітей за межі України без згоди батька.

Крім того, звертаючись до суду з даним позовом, позивач просила надати дозвіл на виїзд малолітніх дітей до Туреччини, Єгипту, Болгарії, Франції, Німеччини на час шкільних канікул, без визначення конкретного строку та періоду такого виїзду, без визначення його початку й закінчення, а також без зазначення мети виїзду, що суперечить вищезазначеним нормам матеріального права.

Вказані обставини позбавляють можливості зробити висновок про правомірність таких вимог, а також позбавляють можливості відповідача бути обізнаним про виїзд його дітей за межі України і про мету поїздки.

Крім того, при вирішенні даного позову підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Проте, матеріали справи не містять доказів відмови відповідача від надання дозволу на виїзд дітей за межі України на відпочинок на період шкільних канікул, а також звернення позивача до відповідача з даного приводу.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не виконує своїх батьківських обов`язків стосовно дітей, належними доказами не підтвердженні.

Посилання у апеляційній скарзі, що у зв`язку із захворюванням дочки їй, за рекомендаціями логопедів, польська мова забезпечить правильне формування мови, не підтвердженні будь-якими медичними документами.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, що підставою для відмови у задоволенні даного позову повинно бути також порушення прав відповідача на спілкування з дітьми у разі їх виїзду за межі України, так як це суперечить статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Конвенції ООН «Про права дитини», а тимчасовий виїзд дітей за межі України не позбавляє можливості та права батька на спілкування з дітьми та на прийняття участі у їх вихованні.

Разом з цим, вказаний висновок суду першої інстанції не призвів до неправильного вирішення спору, так як під час апеляційного розгляду не було встановлено, що позивачем суду першої інстанції надані належні та достатні докази її права на тривале проживання на території Республіки Польща, отримання дозволу на постійну роботу у Республіці Польща та дозволу на тривале проживання у Республіці Польща разом з дітьми.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції повно з`ясовані обставини справи, оцінені надані сторонами докази, правильно застосовані норми матеріального права, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Вишгородського районного суду Київської області від 1 серпня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 18 жовтня 2019 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк