Справа № 168/647/18
Провадження № 2/168/5/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 березня 2019 року смт. Стара Вижівка

Старовижівський районний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Назарука О.В.,

секретар судових засідань ОСОБА_1,

з участю:

позивача ОСОБА_2,

представника позивача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Комунального некомерційного підприємства «Старовижівська центральна районна лікарня» Старовижівської районної ради про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 звернувся з позовом до Старовижівської центральної районної лікарні про поновлення його на роботі на посаді лікаря-рентгенолога хірургічного відділення Старовижівської ЦРЛ та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 13 серпня 2018 року до дня постановлення рішення, моральної шкоди в сумі 50 000 гривень, витрати на правову допомогу.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що відповідно до наказу №294-ос від 13 січня 2018 року його було звільнено з роботи на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України, зокрема за прогули без поважних причин. Вважає звільнення неправомірним, оскільки затримався у щорічній відпустці у зв'язку з тим, що виїхав до ОСОБА_5, де перед поверненням додому захворів внук та відсутності білетів не зміг своєчасно повернутися до смт.Стара Вижівка. Про дану обставину він повідомляв головного лікаря. По прибутті на роботу 09 серпня 2018 року здійснював прийом хворих, будь-яких пояснень керівник не вимагала та надавати пояснень не пропонувала. Вважає, що за вказаних обставин, не вихід на роботу 6, 7, 8 серпня 2018 року був з поважних причин, про які повідомив керівника, звільнення проведено без погодження профспілки та трудового колективу, а також з порушенням трудового законодавства. Крім цього, в результаті неправомірного звільнення зазнав моральних страждань, оскільки, попри добру роботу, відсутність стягнень, в трудовій книжці після багатьох років сумлінної праці має запис про звільнення з роботи за прогули, що вкрай принизливо, а тому завдану протиправними діями відповідача моральну шкоду оцінює на суму 50 000 грн. Тому, враховуючи також заяву про збільшення позовних вимог (аркуш справи 100 102) позивач просить визнати незаконним та скасувати наказ про його звільнення та поновити його на роботі, стягнути на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 13 серпня 2018 року до дня постановлення рішення, стягнути на його користь завдану моральну шкоду в сумі 50 000 грн, та витрати на правову допомогу в сумі 3500 гривень.

Ухвалою суду від 17 вересня 2018 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче засідання 05 жовтня 2018 року.

26 вересня 2018 року представником відповідача ОСОБА_6 до суду подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого позовні вимоги не визнають, посилаючись на те, що звільнення ОСОБА_2 проведено відповідно до вимог чинного законодавства, позивач не є членом профспілки, а тому необхідності погодження його звільнення по вказані статті не виникало, та обставина, що він є головою трудового колективу не впливає на рішення адміністрації лікарні відносно його звільнення, просять в задоволенні позову відмовити.

25 листопада 2018 року представником позивача ОСОБА_3 до суду подано відповідь на відзив на позовну заяву, відповідно до якої, вважає звільнення ОСОБА_2 незаконним.

Ухвалою суду від 16 листопада 2018 року було вжито заходів щодо забезпечення доказів про справі та допитано у підготовчому судовому засіданні свідка ОСОБА_7.

Ухвалою суду від 16 листопада 2018 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду 03 грудня 2018 року.

У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали з наведених у позові підстав, просили задовольнити. Вважають підстави звільнення незаконними, оскільки 05 серпня 2018 стався нещасний випадок з внуком та він потрапив у лікарню. Причина відсутності є поважною. Додатково пояснили, що був конфлікт з головним лікарем у квітні травні 2018 року.

Представник відповідача ОСОБА_4 проти заявленого позову заперечив повністю з підстав викладених у відзиві, крім цього пояснив суду, що законодавством не передбачено такої підстави як СМС, що це є підставою для того що відбути, трудовий кодекс чітко передбачає підстави за яких людина може бути відсутня на роботі, таким чином ОСОБА_2 протягом 6, 7, 8 серпня 2018 року не зявився на роботі, 13 серпня 2018 року він був звільнений за прогули за три дні, Підстава, що внук попав у лікарню це не є поважною, оскільки у внука є батьки, які могли доглядати дитину і присутність позивача не була на стільки необхідною, а тому позов не визнають. Представник відповідача вважає, що процедура звільнення дотримана відповідно до вимог чинного законодавства, а тому просив у задоволенні позову відмовити.

У судовому засіданні були допитані свідки ОСОБА_7, ОСОБА_8 ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснила, що проживає у ОСОБА_5, одружилась з громадянином ОСОБА_5 і запросила на весілля свого дідуся ОСОБА_2 На весілля приїхав дідусь ОСОБА_2 з дружиною зі сином та внуком. ОСОБА_2 проживав по сусідству, оскільки у їх будинку не було достатньо місця. 03 серпня 2018 внук ОСОБА_2 - ОСОБА_8 отримав травму голови, після чого викликали швидку, надали першу медичну допомогу, на наступний день останнього виписали з лікарні. Замовленням квитків займалась вона. Набирала SMS повідомлення на телефоні, яке диктував ОСОБА_2 про те, що він не зможе зявитися на роботу, оскільки немає квитків. Вважає, що SMS було надіслано в Україну, оскільки за це знято було оплату. Про закінчення відпустки не розмовляли.

Свідок ОСОБА_8, дружина позивача, в судовому засіданні пояснила, що її чоловік ОСОБА_2 постійно брав відпустку у серпні. В 2018 році відпустку на серпень місяць адмініністрація ЦРЛ не давала. Заяву чоловік на відпустку переписував кілька разів. ОСОБА_2 мав конфлікт з головним лікарем. Весілля у внучки мало відбутись 04 серпня 2018 року. Купівлею квитків на літак займалась внучка. Внучка брала квитки в Брюсселі в один день, з Києва до Брюсселя та з Брюсселя до Києва, за квитки розраховувався її чоловік. На момент вильоту з Києва мали квитки з Києва до Брюсселя та з Брюсселя до Києва. Повідомляла головного лікаря SMS повідомленням, внучка ОСОБА_7

Свідок ОСОБА_9, головний лікар, в судовому засіданні пояснила, що ОСОБА_2 перебував у відпустці і мав виходити на роботу 06 серпня 2018 року. Повідомив, що знаходиться в аеропорту, летить з дружиною за кордон в гості до дітей і назад в його квитків, планує прибути на роботу не раніше 09 серпня 2019 року. ОСОБА_2 не було на роботі 6, 7, 8 серпня 2018 року про що було складено відповідні акти про відсутність на роботі. Відмовився надавати письмові пояснення. Конфліктів з ОСОБА_2 не було. Повідомлення з ОСОБА_5 підписане ОСОБА_2 отримувала.

Свідок ОСОБА_10, начальник відділу кадрів лікарні, вказала, що у період звільнення ОСОБА_2 перебувала у відпустці, а тому обставини звільнення їй не відомі. Зазначила, що посадова інструкція виготовляється у двох екземплярах, одна зберігається в позивача ОСОБА_2, інша у відділі кадрів лікарні.

Свідок ОСОБА_11, інспектор з кадрів лікарні, в судовому засіданні пояснила, що ОСОБА_2 відмовився надавати письмові пояснення щодо прогулів, про що було складено відповідний акт. Готувала наказ про звільнення.

Заслухавши пояснення сторін, показання свідків, перевіривши доводи сторін в межах заявлених позовних вимог та наданих сторонами доказів, суд приходить до таких висновків.

Стаття 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно з частиною 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, дотримуючись внутрішнього трудового розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до частини першої статті 23 КЗпП України трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Згідно з пунктом 4 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Судом встановлено, що відповідно до наказу № 340 від 29 грудня 2012 року ОСОБА_2 був переведений на 0,5 посади лікаря-рентгенолога рентген-кабінету поліклініки і 0,5 посади лікаря-рентгенолога хірургічного відділення, що підтверджує запис в трудовій книжці позивача (аркуш справи 50). Відповідно до наказу № 227-ос від 02 липня 2018 року змінено назву посади у Штатному розписі на лікар-рентгенолог рентгенологічного кабінету поліклінічного відділення (аркуш справи 50).

Як вбачається з витягу з наказу № 120-в від 23 липня 2018 року, в період з 23 липня 2018 року по 05 серпня 2018 року ОСОБА_2 перебував у щорічній відпустці за період роботи з 07 серпня 2017 року по 06 серпня 2018 року.

З врахуванням відпустки ОСОБА_2, першим робочим днем, з якого останній мав приступити до роботи було 06 серпня 2018 року. Однак, як встановлено в судовому засіданні, позивач в період з 06 серпня 2018 року по 08 серпня 2018 року на роботу не виходив.

Відповідно до витягу з наказу № 01-од від 02 січня 2018 року по Старовижівській центральній лікарні «Про створення лікарських комісій» створено комісію по відробці робочого часу працівниками ЦРЛ. Так актами комісії від 06 серпня 2018 року, 07 серпня 2018 року, 08 серпня 2018 року встановлено, що позивач 6 серпня 2018 року, 07 серпня 2018 року, 08 серпня 2018 року був відсутній на роботі (аркуш справи 28-30, 35)

10 серпня 2018 року відповідно до резолюції головного лікаря про відібрання пояснень, інспектором відділу кадрів позивач особисто був ознайомлений з актами відробки робочого часу в присутності працівників лікарні, але відмовився надавати письмове пояснення, про що був складений акт (а.с. 31).

13 серпня 2018 року позивач був викликаний повторно для дачі пояснень щодо відсутності на роботі протягом трьох днів 06 серпня 2018 року, 07 серпня 2018 року, 08 серпня 2018 року проте знову відмовився надати письмове пояснення, усно пояснивши, що не міг вилетіти з ОСОБА_5 із-за відсутності квитків на літак. Вказаний факт підтверджується службовою запискою заступника головного лікаря від 13 серпня 2018 року (аркуш справи 32).

Відповідно до наказу №294-ос від 13 серпня 2018 року лікаря рентгенолога рентгенологічного кабінету, лікаря рентгенолога хірургічного відділення ОСОБА_2 звільнено з роботи з 13 серпня 2018 року за прогули без поважних причин на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України (аркуш справи 26).

Пленум Верховного Суду України у пункті 24 постанови від 6 листопада1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснив судам, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Таким чином, у пункті 4 статті 40 КЗпП України встановлено право роботодавця обрати стягнення у вигляді звільнення як за скоєння одного прогулу, так і у разі, коли прогули мають тривалий характер. Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з'ясувати поважність причини такої відсутності. Поважними визнаються такі причини, які виключають вину працівника.

Згідно зі статтею 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. За правилами ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

Пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантії, наданих порушнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення. Разом з тим правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з'ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника. Невиконання власником або уповноваженим ним органом обов'язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений представленими суду доказами. Правова позиція з цього питання висловлена Верховним Судом України в постанові від 19.10.2016 року у справі N 6-2801цс15.

Суд критично відноситься до обґрунтування позивачем належного повідомлення поважності причин прогулу, які полягають у відсутності квитків на необхідну дату та травми внука, з огляду на таке.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 достеменно знав до свого вильоту про те, що квитки на зворотній шлях придбані на дату 07 серпня 2018 року, тобто після закінчення відпустки. Дана обставина не заперечується позивачем та підтверджується показами інших свіків. Телефонний дзвінок з аеропорту безпосередньо перед вильотом та надіслання смс-повідомлення з ОСОБА_5 в передостанній день відпустки про неможливість прибути вчасно на роботу, на переконання суду, є лише констатацією факту головному лікарю про те, що позивача не буде на роботі у перші робочі дні після відпустки. Суд враховує, що вже тоді позивач мав квитки на літак у обидві сторони, тобто вже відбулася подія (придбання квитків), що перешкоджала позивачу вчасно прибути на робоче місце. Однак жодних доказів того, що перед придбанням квитки позивач узгоджував з головним лікарем будь-яким чином питання щодо неможливості вчасно прибути після відпустки у звязку з відсутністю вільних місць на літак у період відпустки, позивачем не надано.

Таким чином, позивач не довів суду, що він був позбавлений можливості належним чином повідомити роботодавця до моменту придбання квитків про те, що квитки на зворотній шлях можуть бути придбані лише на дату, яка припадає після закінчення відпустки і узгодити продовження відпустки тощо.

Крім цього суд зазначає, що в судовому засіданні є довененим той факт, що позивач відмовився надавати письмові пояснення щодо причин відсутності на роботі, чим в свою чергу позбавив роботодавця врахувати, в тому числі, обставини, про які ОСОБА_2 повідомляв у телефонному режимі, при визначені виду стягнення (або відсутності події порушення трудової дисципліни).

Що стосується посилань на травму внука, яка відбулася в ОСОБА_5 у період перебування там позивача як на підставу поважності причин прогулу, то суд зазначає наступне.

Судом з показів свідків та пояснень позивача встановлено, що внук позивача ОСОБА_12 отримав травму 03 серпня 2018 року, після чого викликали швидку, надали першу медичну допомогу, на наступний день останнього виписали з лікарні, внук у ОСОБА_5 перебував у супроводі своїх батьків. Таким чином судом встановлено, що внук позивача отримав необхідну медичну допомогу кваліфікованих спеціалістів, перебув під доглядом своїх батьків. З огляду на викладене, суд вважає, що вказана позивачем причина невчасного прибуття не узгоджується з іншими встановленими обставинами справи, і не може вважатись поважною причиною відсутності позивача 06 08 серпня 2018 року на робочому місці.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що при звільненні ОСОБА_2 із займаної посади головним лікарем порушень вимог трудового законодавства допущено не було, а тому підстав для задоволення позову про поновлення на роботі не має.

Відповідно до статті 133 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. До витрат, повязаних з розглядом справи, належать витрати, серед інших, витрати на правничу допомогу.

Оскільки суд прийшов до висновку про законність звільнення позивача із займаної ним посади та відмовляє у задоволенні позову в частині поновлення на роботі, тому задоволенню також не підлягають похідні позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди, а також витрат на правничу допомогу.

Керуючись статтями 40, 43 КЗпП України, 3, 12, 13, 76- 83, 133, 141, 259, 263-266, 268 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_2 до Комунального некомерційного підприємства «Старовижівська центральна районна лікарня» Старовижівської районної ради про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, відмовити.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повне судове рішення складено 14 березня 2019 року.

Суддя ОСОБА_13