КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 756/2237/15-ц Головуючий у суді першої інстанції: ЛуценкоО.М.
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/659/2019 Доповідач у суді апеляційної інстанції:Волошина В.М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегія суддів судової палати в цивільних справах

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Панченко М.М., Слюсар Т.А.

при секретарі Маличівській Н.В.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 27 лютого 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

18 лютого 2015 року позивач ОСОБА_4 звернувся у суд з позовом до відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 27 травня 2013 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 було укладено договір позики, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського округу та зареєстрований в реєстрі № 892, відповідно до умов якого позикодавець передав позичальнику грошові кошти в розмірі 1 442 550,00 грн., що еквівалентно 177 000,00 доларів США у борг строком до 25.11.2013. Відповідно до умов договору позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у м. Києві за місцем проживання позикодавця щомісячними платежами згідно графіку розрахунку іноземної валюти( долари США) з оплатою цієї суми в гривнях за курсом КБ « Дельта банк» на день сплати чергових платежів готівкою або на розрахунковий рахунок позикодавця. Однак, відповідач не виконав взяті на себе зобов'язання та станом на 27.02.2018 грошові кошти не повернув. Відповідно до п.9 договору позики вказано, що це договір було укладено позичальником за згодою своєї дружини ОСОБА_5, що підтверджується заявою, посвідченою приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 27.05.2013, за реєстровим № 891.

У зв'язку з зазначеними порушеннями відповідач має заборгованість 2 879 612,29 грн. які складаються з: суми основного боргу в розмірі 177 000,00 доларів США, що еквівалентне 2 297 460,00 грн., суму штрафу в розмірі 113 200,00 грн., 3% річних за користування чужими коштами в розмірі 54 377,36грн., інфляційні втрати в розмірі 414 574,93грн.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 27 лютого 2018 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 заборгованість в розмірі 2 879 612,29 грн., яка складається з: суми основного боргу в розмірі 177 000,00 доларів США, що еквівалентно 2 297 460,00 грн., суми штрафу в розмірі 113 200,00 грн., 3% річних за користування чужими коштами в розмірі 54 377,36 грн., інфляційні втрати в розмірі 414 574,93 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3, ОСОБА_5 на користь держави судовий збір по 4 405,00 грн. з кожного.

Не погодившись із рішенням суду відповідач ОСОБА_3 подав на нього апеляційну скаргу, посилаючись на те, що суд при його ухваленні порушив норми процесуального права, розглянув справу у відсутності відповідачів. На його думку, суд безпідставно стягнув з нього суми штрафу в розмірі 113 200,00 грн., 3% річних за користування чужими коштами в розмірі 54 377,36 грн., вважаючи це подвійним стягненням. Зазначав, що кошти він отримав від позича для особистого користування на бізнес і відповідач ОСОБА_5, з якою він розлучився, не повинна нести відповідальність. Просив рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_5 в судові засідання Київського апеляційного суду на неодноразові виклики не з'явилися.

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вимог частини 1 статті 44 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 371 ч.1 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги та статті 120 ЦПК щодо строків процесуальних дій, а також зважаючи на вимоги ч. 2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку відповідачів в судове засідання, які про час та місце розгляду справи повідомлялися, як за місцем їх проживання, так і на сайті Київського апеляційного суду, причину неявки суду не повідомили, такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

За правилами ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи позовні вимоги позивача ОСОБА_4 та стягуючи на його користь солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_5 заборгованість за договором позики у розмірі 2 879 612,29 грн., яка складається з: суми основного боргу в розмірі 177 000,00 доларів США, що еквівалентно 2 297 460,00 грн., суми штрафу в розмірі 113 200,00 грн., 3% річних за користування чужими коштами в розмірі 54 377,36 грн., інфляційних витрат в розмірі 414 574,93 грн. суд першої інстанції виходив з доведеності позовних вимог та п.9 договору позики відповідно до якого цей договір було укладено позичальником за згодою своєї дружини ОСОБА_5, що підтверджується заявою, посвідченою приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 27.05.2013 за реєстровим № 891.

Проте, погодитись з такими висновками суду можна лише частково виходячи з наступного.

В силу частин 1, 2 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Зазначеним вимогам судове рішення відповідає лише частково; суд недоведеність обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, вважав встановленими, при цьому порушив норми як процесуального, так і матеріального права.

Відповідно до ч.1 ст. 1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Статтею 1047 ЦК визначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно він суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Судом встановлено, що 27 травня 2013 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 було укладено договір позики, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського округу та зареєстрований в реєстрі № 892, відповідно до умов якого позикодавець передав позичальнику грошові кошти в розмірі 1 442 550,00 грн., що еквівалентно 177 000,00 доларів США у борг строком до 25.11.2013. На час отримання коштів у позику та укладення договору позики відповідачі перебували у зареєстрованому шлюбі.

Відповідно до п.9 договору позики вказано, що це договір було укладено позичальником за згодою своєї дружини ОСОБА_5, що підтверджується заявою, посвідченою приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 27.05.2013, за реєстровим № 891.

Однак, відповідач не виконав взяті на себе зобов'язання та станом на 27.02.2018 грошові кошти не повернув. А тому, позивач звернувся до суду за захистом порушеного права.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України).

Обґрунтовуючи наявність підстав для солідарного стягнення з відповідачів суми заборгованості за договором позики, позивач посилався на те, що отримуючи від нього грошові кошти ОСОБА_3 діяв за їх спільною згодою з дружиною, оскільки остання надала письмову згоду на це.

Згідно з частиною першою статті 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У частині четвертій статті 65 СК України встановлено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Отже, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обов'язки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обов'язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім'ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім'ї.

Виходячи із системного аналізу зазначених норм права, в контексті встановлених судом обставин справи, для визначення солідарного характеру обов'язків ОСОБА_5 щодо повернення боргу за договором позики з'ясуванню підлягало питання, чи укладено такий договір її чоловіком ОСОБА_5 в інтересах сім'ї.

Розглядаючи спір, колегія суду встановила, що в матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази використання ОСОБА_3 запозичених у ОСОБА_4 коштів саме в інтересах сім'ї, що вказує на відсутність у ОСОБА_5 солідарного обов'язку повернення таких грошових коштів.

Саме по собі посилання суду на п.9 договору позики та письмову згоду дружини на отримання позики без підтвердження належними та допустимими доказами того, що позика бралася та була використана в інтересах сім'ї, не несе солідарного обов'язку щодо погашення боргів ОСОБА_5

Частина 1 ст. 81 ЦПК України визначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Всупереч вимог процесуального закону позивач також не надав належних і допустимих доказів того, що отримані ОСОБА_3 за договором грошові кошти були витрачені в інтересах сім'ї позичальника. До того ж, ОСОБА_3 у своїй апеляційній скарзі заперечував отримання коштів за договором в інтересах саме сім'ї.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не врахував фактичних обставин справи, вимог закону, не надав оцінку всім доказам у справі і прийшов до помилкового висновку про задоволення позову щодо солідарного стягнення боргу з обох відповідачів.

Враховуючи викладене, у задоволенні вимоги до відповідача ОСОБА_5 слід відмовити за недоведеністю цієї позовної вимоги.

Недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими та неправильне застосування судом норм матеріального права на думку колегії суддів, є підставою для скасування рішення суду першої інстанції в частині вимоги про солідарне стягнення боргу з ОСОБА_5 та ухвалення нового рішення в цій частині про відмову в задоволенні даної позовної вимоги, як і судових витрат.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 щодо неповідомлення відповідачів про день та час розгляду справи, безпідставності стягнення з нього суми штрафу в розмірі 113 200,00 грн., 3% річних за користування чужими коштами в розмірі 54 377,36 грн., що на його думку, призвело до подвійного стягнення та до постановлення незаконного та необґрунтованого рішення, не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення в цій частині враховуючи наступне.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання та поширює свою дію на всі види зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань.

Частиною другою статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Із матеріалів справи вбачається, що спір між сторонами виник щодо стягнення заборгованості за прострочення виконання зобов'язання, встановленим між сторонами договором позики.

Таким чином, зважаючи на таку юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов'язань, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання.

Апеляційний суд встановивши, що відповідач не сплатив позивачу позику у встановлені договором строки, приходить до висновку, що до правовідносин, які виникли між сторонами суд першої інстанції правильно застосувати ст. 625 ЦК України щодо стягнення з відповідача на користь позивача індексу інфляції за весь час прострочення виконання зобов'язання, а також три проценти річних від простроченої суми.

Із договору позики вбачається, що сторони визначились, що в разі несплати чергового платежу згідно графіку буде нараховуватись штраф у розмірі 200,00 грн. за кожний день такого прострочення. Вказаний пункт договору є чинним.

Зваживши на наведе, апеляційний суд погоджується із розміром стягнутих сум з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_4 При цьому вважає, що подвійне стягнення відсутнє.

Із матеріалів справи вбачається, що суд першої інстанції неодноразово повідомляв відповідачів про день та час розгляду справи, але про причину неявки вони суду не повідомили, а тому посилання відповідача в апеляційній скарзі на розгляд судом першої інстанції справи за їх відсутності, апеляційним судом до уваги не приймається.

Враховуючи вищевикладене, в іншій частині рішення суду є законним і правових підстав до його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 376, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів ,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 27 лютого 2018 року в частині позовної вимоги про солідарне стягнення боргу та судових витрат з ОСОБА_5 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про солідарне стягнення боргу за договором позики у розмірі 2 879 612,29 грн. та судових витрат 4 405,00 грн. відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. При оголошенні вступної та резолютивної частин судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 22 березня 2019 року.

Головуючий:

Судді: