Постанова

Іменем України

02 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 127/1617/17

провадження № 61-27005св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Стрільчука В. А., Тітова М. Ю. (суддя - доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Державний навчальний заклад «Вінницький центр професійно-технічної освіти технології та дизайну»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Вінницької області від 25 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Панасюка О. С., Сопруна В. В., Кучевського П. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Державного навчального закладу «Вінницький центр професійно-технічної освіти технології та дизайну» (далі - ДНЗ «Вінницький центр професійно-технічної освіти технології та дизайну») та просила визнати незаконним та скасувати наказ ДНЗ «Вінницький центр професійно-технічної освіти технології та дизайну» № 236-к від 28 грудня 2016 року про її звільнення у зв`язку зі скороченням посади майстра виробничого навчання; поновити її на попередньому місці роботи з 04 січня 2017 року; стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 05 січня 2017 року по 06 липня 2017 року в розмірі 43 819, 98 грн, а також судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 640, 00 грн.

В обґрунтування позову зазначала, що 28 серпня 1987 року її було прийнято на роботу у Середнє професійне технічне училище № 15 на посаду майстра виробничого навчання. В подальшому зазначений навчальний заклад був реорганізований в ДНЗ «Вінницький центр професійно-технічної освіти технології та дизайну». Наказом № 94-к від 31 травня 2016 року майстрів виробничого навчання попереджено, що у разі ненабору мінімальної кількості навчальної групи, вони будуть скорочені.

Наказом № 236-к від 28 грудня 2016 року її було звільнено із займаної посади у зв`язку зі скороченням. Вважає зазначений наказ незаконним, оскільки її було звільнено без отримання згоди профспілкової організації на це.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 06 липня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано незаконним та скасовано наказ ДНЗ «Вінницький центр професійно-технічної освіти технології та дизайну» № 236-к від 28 грудня 2016 року «Про звільнення у зв`язку зі скороченням ОСОБА_1 ». Поновлено ОСОБА_1 на посаді майстра виробничого навчання ДНЗ «Вінницький центр професійно-технічної освіти технології та дизайну» з 04 січня 2017 року.

Стягнуто з ДНЗ «Вінницький центр професійно-технічної освіти технології та дизайну» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 05 січня 2017 року по 06 липня 2017 року у розмірі 43 819, 98 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на займаній посаді та стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі місячного заробітку допущено до негайного виконання.

Суд першої інстанції виходив з того, що у порушення вимог частини третьої статті 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» та частини третьої статті 252 КЗпП України відповідачем при звільненні ОСОБА_1 не було отримано згоди первинної профспілкової організації ДНЗ «Вінницький центр професійно-технічної освіти технології та дизайну» Вільної профспілки освіти і науки України, членом якої є позивач, та Конфедерації Вільних профспілок Вінницької області, як вищого органу первинної профспілки.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 25 жовтня 2017 року рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06 липня 2017 року скасовано, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ДНЗ «Вінницький центр професійно-технічної освіти технології та дизайну».

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд зазначав, що в основу відмови Конфедерації вільних профспілок Вінницької області та Вільної профспілки освіти і науки України у наданні згоди на звільнення позивача із займаної посади покладено пояснювальну записку самої ОСОБА_1 Вказані листи профспілкових організацій не містять належного правового обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення та за своїм змістом, процедурою прийняття і оформленням не є рішенням виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору в розумінні статті 43 КЗпП України, статей 39, 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності».

Враховуючи наведене, звільнення ОСОБА_1 із займаної посади відбулося з дотриманням норм законодавства, її було попереджено про наступне вивільнення не пізніше, ніж за два місяці, їй неодноразово пропонувалися всі вакантні посади, однак вона згоди на їх зайняття не надала. Відтак, у звязку з відсутністю у позивача переважного права на залишення на роботі при скороченні чисельності працівників, відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних справ з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення процесуального права, просила скасувати рішення Апеляційного суду Вінницької області від 25 жовтня 2017 року та залишити в силі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06 липня 2017 року.

В обґрунтування касаційної скарги зазначала, що апеляційним судом до спірних правовідносин помилково не застосовано положення частини другої статті 43 КЗпП України. На момент видання наказу ДНЗ «Вінницький центр професійно-технічної освіти технології та дизайну» № 236-к від 28 грудня 2016 року «Про звільнення у зв`язку зі скороченням Бурченко О. А.» на адресу відповідача не надходила заява первинної профспілкової організації про надання згоди на звільнення позивача.

Надаючи оцінку відмові Конфедерації Вільних профспілок Вінницької області № 93/2 від 20 грудня 2016 року у наданні згоди на звільнення позивача із займаної посади, суд не врахував положення частини третьої статті 61 ЦПК України, оскільки ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 18 травня 2017 року у справі № 127/1618/17, яка набрала законної сили, встановлено, що вищевказана відповідь Конфедерації Вільних профспілок Вінницької області про відмову у наданні згоди на її звільнення є обґрунтованою та вмотивованою.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали з Вінницького міського суду Вінницької області.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

17 травня 2018 року справу № 127/1617/17 Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 вересня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

ДНЗ «Вінницький центр професійно-технічної освіти технології та дизайну» направлено заперечення на касаційну скаргу, в яких просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Апеляційного суду Вінницької області від 25 жовтня 2017 року - без змін.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню, рішення Апеляційного суду Вінницької області від 25 жовтня 2017 року підлягає скасуванню, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06 липня 2017 року - залишенню в силі.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що ОСОБА_1 наказом від № 83-к від 28 серпня 1987 року була прийнята на роботу на посаду майстра виробничого навчання Середнього професійного технічного училища № 15, яке реорганізовано у Вінницький професійний ліцей сфери послуг, правонаступником якого є ДНЗ «Вінницький центр професійно-технічної освіти технологій та дизайну».

Наказом директора ДНЗ «Вінницький центр професійно-технічної освіти технологій та дизайну» № 94-к від 31 травня 2016 року попереджено майстрів виробничого навчання про мінімальну кількість учнів у навчальних групах та про те, що у разі не набору мінімальної кількості навчальної групи майстер виробничого навчання буде скорочений відповідно до чинного законодавства, з яким позивач була ознайомлена.

30 вересня 2016 року директором ДНЗ «Вінницький центр професійно-технічної освіти технологій та дизайну» виданий наказ № 301 «Про організаційні заходи щодо скорочення працівників», згідно з яким у межах штатного розпису на 3 одиниці зменшується кількість майстрів виробничого навчання з кваліфікацією «кравець, закрійник» та збільшена на 3 одиниці кількість майстрів виробничого навчання з кваліфікацією «перукар (перукар-модельєр), візажист».

04 жовтня 2016 року наказом № 185-к ОСОБА_1 персонально попереджена про наступне звільнення з посади майстра виробничого навчання з 04 січня 2017 року.

Встановлено, що первинною профспілковою організацією ДНЗ «Вінницький центр професійно-технічної освіти технології та дизайну» є Вільна профспілка освіти і науки України, головою якої є позивач.

04 листопада 2016 року директор ДНЗ «Вінницький центр професійно-технічної освіти технології та дизайну» звернувся з поданням про надання згоди на звільнення ОСОБА_1 із займаної посади до первинної профспілкової організації Вільної профспілки освіти і науки України, Конфедерації Вільних профспілок Вінницької області та Конфедерації Вільних профспілок України.

Встановлено, що Конфедерація Вільних профспілок Вінницької області листом № 93/2 від 20 грудня 2016 року повідомила про відмову у наданні згоди на звільнення ОСОБА_1 .

Окрім цього, відповідачем 30 грудня 2016 року отримано відповідь Вільної профспілки освіти і науки України за вих. № 71 від 29 грудня 2016 року, згідно якої відмовлено у наданні згоди на звільнення ОСОБА_1

22 грудня 2016 року відповідач звернувся до первинної профспілкової організації Державного навчального закладу «Вінницький центр професійно-технічної освіти технології та дизайну» Вільної профспілки освіти і науки України, Конфедерації Вільних профспілок Вінницької області та Конфедерації Вільних профспілок України з поданням про надання згоди на звільнення ОСОБА_1

Наказом директора ДНЗ «Вінницький центр професійно-технічної освіти технології та дизайну» № 236-к від 28 грудня 2016 року ОСОБА_1 звільнено з посади майстра виробничого навчання на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Пунктом 10 частини першої статті 38 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» передбачено, що виборний орган первинної профспілкової організації на підприємстві, в установі або організації дає згоду або відмовляє у дачі згоди на розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця з працівником, який є членом діючої на підприємстві, в установі, організації профспілки, у випадках, передбачених законом.

Відповідно до частини сьомої статті 43 КЗпП України та частини шостої статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору має бути обґрунтованим. У разі, якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у згоді на звільнення, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки.

За змістом вищезазначених норм права суд, розглядаючи трудовий спір, повинен з`ясувати, чи містить рішення профспілкового комітету власне правове обґрунтування такої відмови. І лише у разі відсутності у рішенні правового обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення працівника власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації і таке звільнення є законним у разі дотримання інших передбачених законодавством вимог для звільнення.

Таким чином, оскільки необґрунтованість рішення профспілкового комітету породжує відповідне право власника на звільнення працівника, а обґрунтованість такого рішення виключає виникнення такого права, то суд зобов`язаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості.

Ураховуючи, що у зазначених нормах зміст поняття обґрунтованості рішення профспілкового органу закон не розкриває, то така обґрунтованість повинна оцінюватись судом виходячи із загальних принципів права і засад цивільного судочинства (стаття 8 Конституції України, стаття 3 ЦК України, статті 1, 213 ЦПК України 2004 року) та лексичного значення (тлумачення) самого слова «обґрунтований», яке означає «бути достатньо, добре аргументованим, підтвердженим науково, переконливими доказами, доведеним фактами».

Отже, рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути достатньо добре аргументованим та містити посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника або посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав.

При цьому висновок про обґрунтованість чи необґрунтованість рішення профспілкового комітету про відмову у наданні згоди на звільнення працівника може бути зроблений судом лише після перевірки відповідності такого рішення нормам трудового законодавства, фактичних обставин і підстав звільнення працівника, його ділових і професійних якостей.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 1 липня 2015 року № 6-703цс15.

Відповідно до частини третьої статті 252 КЗпП України, частини третьої статті 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган профспілки), крім додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищестоящого виборного органу цієї профспілки (об`єднання профспілок).

Ці норми встановлюють додаткові гарантії для працівників, обраних до профспілкових органів, і застосовуються, крім дотримання загальних норм.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ОСОБА_1 на час звільнення була головою первинної профспілкової організації навчального закладу, профспілками прийняті рішення про відмову у наданні згоди на звільнення позивача з наведенням правового обґрунтування такої відмови, а тому її звільнення без попередньої згоди на це цієї ж профспілкової організації та її вищестоящого виборного органу є порушенням вимог статті 252 КЗпП України та статті 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності».

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірним правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно і всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвали законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Суд апеляційної інстанції не спростував належним чином обставин, встановлених місцевим судом, тобто фактично необґрунтовано переоцінив докази, які були оцінені судом першої інстанції з дотриманням вимог закону, у зв`язку з чим прийшов до неправильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Листом Конфедерації Вільних профспілок Вінницької області від 20 грудня 2016 №93/2 відмовлено у наданні згоди на звільнення як ОСОБА_2 , так і ОСОБА_1 з тих самих підстав.

Рішенням Вінницького міського суду від 19 квітня 2017 року, яке набрало законної сили (залишено без змін Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 18 травня 2017 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 листопада 2017 року) у справі за позовом ОСОБА_2 до ДНЗ «Вінницький центр професійно-технічної освіти технології та дизайну» про поновлення на роботі встановлено, що відмова Конфедерації Вільних профспілок Вінницької області від 20 грудня 2016 №93/2 у наданні згоди на звільнення ОСОБА_2 є обґрунтованою та вмотивованою.

Таким чином, колегія суддів погоджується з доводами касаційної скарги щодо неправильних висновків апеляційного суду щодо необґрунтованості відмови Конфедерації Вільних профспілок Вінницької області у наданні згоди на звільнення ОСОБА_1 .

Крім того, суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та вважаючи, що позивач не перебувала на посаді керівника Вільної профспілки освіти та науки України, при цьому не звернув увагу, що вона була головою саме Первинної профспілкової організації ДНЗ «Вінницький центр професійно-технічної освіти технології та дизайну» та не дав належної оцінки відмові у наданні згоди на звільнення Первинної профспілкової організації ДНЗ «Вінницький центр професійно-технічної освіти технології та дизайну».

Колегія суддів вважає, що відмова у наданні згоди на звільнення як Первинної профспілкової організації ДНЗ «Вінницький центр професійно-технічної освіти технології та дизайну», так і Конфедерації Вільних профспілок Вінницької області є обґрунтованою, оскільки містять відповідне правове обґрунтування, що складається з відповідних мотивованих пунктів, а тому висновки апеляційного суду про звільнення ОСОБА_1 з дотриманням законодавства є неправильними.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Оскільки, під час дослідження доказів та встановлення фактів у справі суд першої інстанції не порушив норм процесуального права, правильно застосував норми матеріального закону, рішення суду є законною і обґрунтованою.

Установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, яке відповідає закону, суд касаційної інстанції скасовує рішення Апеляційного суду Вінницької області від 25 жовтня 2017 року і залишає в силі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06 липня 2017 року.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до частини першої цієї статті судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку із задоволенням касаційної скарги ОСОБА_1 та залишенням в силі рішення суду першої інстанції, з ДНЗ «Вінницький навчальний заклад «Вінницький центр професійно-технічної освіти технології та дизайну» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір, сплачений за подання касаційної скарги у розмірі 768, 00 грн.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Вінницької області від 25 жовтня 2017 року скасувати, залишити в силі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06 липня 2017 року.

Стягнути з Державного навчального закладу «Вінницький центр професійно-технічної освіти технології та дизайну» на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 768, 00 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. О. Кузнєцов

СуддіВ. М. Ігнатенко С. О. Карпенко

В. А. Стрільчук М. Ю. Тітов