Постанова

Іменем України

16 січня 2019 року

м. Київ

справа № 213/3626/14-ц

провадження № 61-33597св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

представник позивача - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представником ОСОБА_4, на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 травня 2017 року у складі суддів: Барильської А. П., Бондар Я. М., Зубакової В. П.,

ВСТАНОВИВ :

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя, поділ спільного майна та стягнення грошової компенсації вартості 1/ 2 частки квартири.

Позовна заява мотивована тим, що з 2000 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 20 листопада 2012 року шлюб розірваний. Від шлюбу мають неповнолітню дочку - ОСОБА_6. В період шлюбу сторонами у 2006 році придбана квартира АДРЕСА_1 на і'мя ОСОБА_5 З вересня 2012 року у спірній квартирі він не проживає. На даний час у нього інша сім'я - дружина та малолітня дитина. Власного житла, крім частини спірної квартири, він немає.

З урахуванням уточнень просив суд визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя в рівних частинах, розділити спільне майно та стягнути на його користь з відповідача грошову компенсацію вартості 1/2 частини квартири, у розмірі 115275,00 грн, стягнути судовий збір - 1188,60 грн та витрати на правову допомогу в розмірі 2000,00 грн.

ОСОБА_5 звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_3 про визначення часток у нерухомому майні та визнання права власності.

Позовна заява мотивована тим, що в період шлюбу з відповідачем по зустрічному позову ними було придбано майно: у 2001 році - земельна ділянка площею 7,571 га, розташована на території Червоненької сільської ради Широківського району Дніпропетровської області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка зареєстрована за ОСОБА_3; у 2003 році - автомобіль ВАЗ-2105, вартістю 5000,00 грн; у 2005 році - двокімнатна квартира АДРЕСА_1, вартістю 25000,00 грн; у 2006 році - капітальний гараж НОМЕР_1 у гаражному кооперативі «Піонер», вартістю 7000,00 грн. Після розірвання шлюбу сторони домовилися, що земельною ділянкою, гаражем та автомобілем користується ОСОБА_3, а вона з дитиною користується спірною квартирою.

З урахуванням викладеного та того, що аліменти, які сплачує відповідач за зустрічним позовом на утримання дочки не забезпечують нормальний життєвий рівень дитини, відповідно до вимог частин другої-третьої статті 70 СК України, просила суд відступити від засади рівності часток подружжя та збільшити її частку у спільному майні подружжя: визначити 2/3 частки та визнати право власності на 2/3 частки квартири АДРЕСА_1 за нею з урахуванням інтересів неповнолітньої дитини - ОСОБА_6; визначити за ОСОБА_3 1/3 частки вищевказаної квартири та визнати право власності на зазначену 1/3 частку спірної квартири, а також стягнути судові витрати у справі.

Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 листопада 2016 року, описку в якому усунуто ухвалою суду від 29 грудня 2016 року, позов ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя, поділ спільного майна та стягнення грошової компенсації вартості 1/ 2 частки квартири, - задоволено частково.

Визнано, що квартира АДРЕСА_1 області - є об'єктом спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_5

Визнано, що частки ОСОБА_3 та ОСОБА_5 у спільному сумісному майні - квартирі АДРЕСА_1 - є рівними, та складають по 1/2 частці, кожному.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію вартості 1/2 частки квартири, що становить - 101936,50 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Відмовлено ОСОБА_3 у стягненні з ОСОБА_5 витрат в розмірі 500,00 грн. понесених згідно звіту про оцінку майна.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 в рахунок компенсації 1/2 частки понесених витрат по оплаті судової будівельно-технічної експертизи - 500,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 243,60 грн та 1019,37 грн.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_3 відмовлено в повному обсязі.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірна квартира є спільною сумісною власністю сторін, тому підлягає поділу з визначенням ідеальних часток подружжя.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_3 в частині стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 грошової компенсації вартості 1/2 частки квартири, суд першої інстанції виходив з того, що вказані позовні вимоги є обґрунтованими.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5задоволено частково.

Рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 14 листопада 2016 року в частині задоволення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 грошової компенсації вартості 1/2 частки квартири, що становить - 101936,50 грн скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

Змінено рішення суду в частині розміру судового збору, стягнутого з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 зменшено його розмір до 243,60 грн.

В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що стягнувши з ОСОБА_5 компенсацію вартості 1/2 частини спірної квартири, суд першої інстанції не взяв до уваги її матеріальний стан, те, що вона не має матеріальної можливості сплатити зазначену компенсацію, не врахував інтереси дитини та нею не було зараховано зазначеної компенсації на депозитний рахунок.

У травні 2017 року ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить ухвалене у справі судове рішення апеляційної інстанції скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції залишено поза увагою те, що він не просив позбавити права власності ОСОБА_5 у спільному майні, а навпаки, відмовився від своєї частки і просив за неї грошову компенсацію. Суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми матеріального права, а саме статтю 71 СК України, оскільки послався на те, що відповідач не надавала згоди на грошову компенсацію. Однак ця компенсація призначена була не їй. Суд першої інстанції стягнув цю компенсацію з ОСОБА_5 й не позбавив останню права власності.

12 липня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ відкрито касаційне провадження у вищезазначеній справі.

У серпні 2017 року ОСОБА_5 подала заперечення (відзив) на касаційну скаргу ОСОБА_3, у якому просить залишити касаційну скаргу без задоволення, зазначивши, що доводи скарги не заслуговують на увагу та не спростовують законних висновків суду апеляційної інстанції.

01 червня 2018 року справу № 213/3626/14-ц та матеріали касаційного провадження Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

29 грудня 2018 року ухвалою Верховного Суду справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя, поділ спільного майна та стягнення грошової компенсації вартості 1/ 2 частки квартири призначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частинами першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 травня 2017 року підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Судами встановлено, що з 04 березня 2000 року сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 листопада 2012 року.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 12 жовтня 2005 року, сторони придбали у власність квартиру АДРЕСА_3.

Відповідно до рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 26 грудня 2012 року з ОСОБА_3 стягнуто аліменти на користь ОСОБА_5 на утримання неповнолітньої дочки - ОСОБА_6 у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходів) відповідача, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до повноліття дитини.

Відповідно до рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 вересня 2014 року зменшено розмір аліментів, що стягуються з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_6 з 1/4 до 1/6 частки з усіх видів заробітку (доходів) відповідача.

З 11 січня 2001 року по 11 травня 2016 року ОСОБА_3 працював водієм автотранспортних засобів в автотранспортному цеху ПРАТ «ІНГЗК». Сума стягнутих з заробітної плати аліментів на користь ОСОБА_5 за період з 01 червня 2015 року по 11 травня 2016 року складає 7449,75 грн.

У зв'язку зі звільненням з ОСОБА_3 припинено стягнення аліментів на користь ОСОБА_5 на утримання доньки з 11 травня 2016 року. Борг відсутній. Середньомісячна заробітна плата за три місяці: лютий 2016 рок - квітень 2016 року становить 4360,14 грн.

З 15 липня 2016 року ОСОБА_3 працює в ТОВ «Мединський і К» в транспортному департаменті м. Кривий Ріг на посаді водія автотранспортних засобів.

Дочка сторін ОСОБА_6 навчається в Криворізькому медичному коледжі. Дата закінчення навчання - 30 червня 2020 року, остання зареєстрована за адресою: АДРЕСА_6

Відповідно до довідки-розрахунку відповідно до виконавчого листа № 2/213/832/14 виданого 05 вересня 2014 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 аліментів на утримання доньки ОСОБА_6 - у розмірі 1/6 частки доходів, борг станом на 16 липня 2016 року становить 1104,42 грн.

Постановою державного виконавця Інгулецького ВДВС від 09 листопада 2016 року звернуто стягнення за виконавчим листом № 2/213/832/14 від 05 вересня 2014 року на заробітну плату, доходи ОСОБА_3, що отримує дохід у ТОВ «Мединський і К». Постанова 09 листопада 2016 року надіслана головному бухгалтеру за місцем роботи боржника.

Згідно довідки виданої ТОВ «Мединський і К», станом на 11 листопада 2016 року виконавчі документи на утримання аліментів з ОСОБА_3 до ТОВ «Мединський і К» не надходили.

ОСОБА_3 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до звіту про оцінку майна від 26 грудня 2014 року, ФОП ОСОБА_7 - ринкова вартість квартири АДРЕСА_4 складає 158797,00 грн. Вартість проведення оцінки становить 500,00 грн. Оплату проведено ОСОБА_3

Відповідно до висновку судової оціночно-будівельної експертизи № 15/16 від 12 квітня 2016 року ринкова вартість квартири АДРЕСА_4 складає 203873,00 грн. Вартість проведення експертизи становить 1000,00 грн. Оплату проведено ОСОБА_5

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно частин першої, другої, третьої статті 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

Відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Згідно частини першої, другої статті 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України (частина четверта статті 71 СК України).

Згідно із частиною п'ятою статті 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої, п'ятої статті 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (стаття 11 цього Кодексу) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

Отже, в разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених частиною п'ятою статті 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

З огляду на вище наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив, що спірна квартира є спільною сумісною власністю сторін, та оскільки іншої домовленості між сторонами щодо порядку володіння, користування та розпорядження спірною квартирою не було, виходячи з принципу рівності часток квартири, частки позивача і відповідача в праві спільної сумісної власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 є рівними, а тому ідеальні частки становлять: 1/2 частки цієї квартири - власність ОСОБА_3 та 1/2 частки - власність ОСОБА_5

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 грошової компенсації вартості 1/2 частки квартири, що становить - 101936,50 грн та ухвалюючи в цій частині нове рішення, суд апеляційної інстанції правильно виходив з того, що частка кожної зі сторін у спільному майна є значною, оскільки складає його половину. У справі відсутні дані, що відповідач реально в змозі виплатити позивачу таку компенсацію. Тому суд апеляційної інстанції вважав необхідним визначити ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу та без сплати відповідачем грошової компенсації і залишити майно у їх спільній частковій власності.

Однак, відмовляючи у задоволенні позову в цій частині суд апеляційної інстанції неправильно послався в мотивувальній частині рішення на те, що ОСОБА_5 не було внесено зазначеної компенсації на депозитний рахунок суду, оскільки за системним тлумаченням частин четвертої та п'ятої статті 71 СК України згоду на отримання компенсації за частину майна при його поділі повинен надати той з подружжя, на чию користь така компенсація присуджується, оскільки іншому з подружжя присуджується майно. Вимога одного з подружжя (позивача) про стягнення з іншого подружжя (відповідача) грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, не породжує обов'язку такого відповідача попередньо вносити відповідну грошову суму на депозитний рахунок суду.

Доводи касаційної скарги про те, що він не просив позбавити права власності ОСОБА_5 у спільному майні, а навпаки, відмовився від своєї частки і просив за неї грошову компенсацію не спростовують висновків апеляційного суду про відмову у задоволенні позову про стягнення компенсації з урахуванням того, що ОСОБА_5 працює медичною сестрою, утримує неповнолітню дитину та її матеріальний стан не дає їй можливості сплатити компенсацію вартості 1/2 частини спірної квартири в сумі 101936,50 грн, оскільки така виплата компенсації становить для неї надмірний тягар. Такий висновок відповідає правовому висновку викладеному у постановах Верховного Суду України № 6-4цс14 від 19 лютого 2014 року, 6-2925цс15 від 13 січня 2016 року. Верховний Суд не вбачає підстав від відступу від такої правової позиції.

Таким чином, висновки суду апеляційної інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, доказам у справі надана належна правова оцінка.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Ураховуючи вищезазначене,перевіривши доводи касаційної скарги ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про необхідність зміни рішення суду апеляційної інстанції шляхом виключення з його мотивувальної частини посилання щодо необхідності внесення ОСОБА_5 відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 415, 416, ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргупредставника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 задовольнити частково.

Змінити рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 травня 2017 року, виключивши з його мотивувальної частини посилання на необхідність внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

У іншій частині рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук
Судді:С. О. Карпенко
В. О. Кузнєцов
Д. Д. Луспеник
С. О. Погрібний