Номер провадження: 22-ц/813/639/19
Головуючий у першій інстанції Свячена Ю.Б.
Доповідач Дрішлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Черевка П.М., Драгомерецького М.М.,

при секретарі судового засідання Півнєві Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «Ерде Банк» - Бордунової Надії Олександрівни на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 вересня 2014 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Ерде Банк» до ОСОБА_1 , третя особа - Реєстраційна служба Одеського міського управління юстиції, про припинення права власності та визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

31 липня 2013 року представник Публічного акціонерного товариства «Ерде Банк» - Бордунова Н. звернулася до приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_1 , третя особа - Реєстраційна служба одеського міського управління юстиції, про припинення права власності та визнання права власності. В обґрунтування позовних вимог, позивач посилався на те, що 21.09.2011 року між ПАТ «Ерде Банк» та відповідачем був укладений кредитний договір № К-203/11 на підставі якого ПАТ «Ерде Банк» надав ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 25 000 доларів США, терміном повернення до 20.09.2012 року, 21.09.2011 року з метою забезпечення виконання зобов`язань, що випливають з вказаного кредитного договору, між ПАТ «Ерде Банк» та відповідачем був укладений іпотечний договір, на підставі якого ОСОБА_1 передає позивачеві квартиру по АДРЕСА_1 . Відповідно до п.1.1.3 договору про задоволення вимог іпотекодержателя, укладеного між ПАТ «Ерде Банк» та ОСОБА_1 , вказана квартира передається у власність ПАТ «Ерде банк» в рахунок виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором. Відповідачем на момент подання позовної заяви не було виконано свої зобов`язання за кредитним договором, грошові кошти у строк не повернуті, внаслідок чого, як зазначив позивач, станом на 15.07.2013 року відповідач має заборгованість перед позивачем в розмірі 29 569 доларів США та просить суд припинити право власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 , визнати право власності на вказану квартиру за ПАТ «Ерде Банк» та вважати виконаним зобов`язання ОСОБА_2 за кредитним договором від 21.09.2011 року (т.1, а.с.1-4).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 01 вересня 2014 року в задоволені позовних вимог ПАТ «Ерде Банк» було відмовлено (т.1, а.с.208-212).

15 вересня 2014 року до Апеляційного суду Одеської області надійшла апеляційна скарга представника ПАТ «Ерде Банк» - Бордунової Н.О. на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01.09.2014 року. В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що відповідачка сама надала свою згоду на примусове стягнення нерухомого майна, оскільки уклала з ПАТ «Ерде Банк» договір про задоволення вимог іпотекодержателя, в якому і зазначила, що дає свою згоду на перехід права власності на об`єкт нерухомості, яку засвідчила особистим підписом; також в матеріалах справи зазначено, що відповідачу належить квартира АДРЕСА_3 , що свідчить про те, що відповідач забезпечений житлом, а тому спірна квартира не є єдиним місцем проживання ОСОБА_1 . Враховуючи викладене апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги ПАТ «Ерде Банк» в повному обсязі (т.1, а.с. 217-219).

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 24.03.2015 року було вирішено апеляційну скаргу ПАТ «Ерде Банк» відхилити, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 вересня 2014 року залишити без змін (т.1, а.с.273-276).

29 травня 2015 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних прав надійшла касаційна скарга Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Ерде Банк» Каранченцева А.Ю. на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01.09.2014 року та на ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 24.03.2015 року (т.2, а.с.1-4). 21 жовтня 2015 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних та кримінальних прав було постановлено ухвалу, якою касаційну скаргу ПАТ «Ерде Банк» задоволено частково, ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 24.03.2015 року - скасовано, справу вирішено передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (т.2. а.с.31-33).

16 грудня 2015 року Директор ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», Правник О.П. звернувся до Апеляційного суду Одеської області із заявою про заміну позивача та просить суд постановити ухвалу, якою змінити позивача ПАТ «Ерде Банк» його правонаступником ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (т.2, а.с.41). Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 17.12.2015 року було замінено позивача ПАТ «Ерде Банк» на його правонаступника - ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (т.2, а.с.69-71). 05.05.2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з клопотанням про зупинення провадження у справі та просила суд зупинити провадження по справі № 522/19418/13-ц до закінчення розгляду справи у Приморському районному суді м. Одеси за позовом ОСОБА_1 (т.2, а.с.129-131). Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 26 травня 2016 року клопотання ОСОБА_2 про зупинення провадження у справі було вирішено задовольнити (т. 2, а.с. 164-166). 13.11.2017 року було відновлено апеляційне провадження (т.2, а.с.185).

В зв`язку з ліквідацією Апеляційного суду Одеської області протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.01.2019 року справа була розподілена колегії суддів Одеського апеляційного суду в складі головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Черевка П.М., Драгомерецького М.М. та ухвалою Одеського апеляційного суду від 18.01.2019 року справа була прийнята до провадження та призначена до розгляду.

В процесі розгляду справи від представника правонаступника апелянта - ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» 19.03.2019 року надійшло клопотання про відмову від апеляційної скарги, в якому, однак, апелянт просить закрити апеляційне провадження в іншій справі № 522/19418/13 за позовом ОСОБА_1 до державного реєстратора Одеської областної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Іскрова О.В., ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» про скасування рішення, запису та усунення перешкод у володінні та користуванні власністю, в зв`язку з чим вказане клопотання не приймалося до розгляду апеляційним судом.

Сторони в судове засідання не з`явились. Про час та місце судового засідання повідомлялись належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. При цьому, апеляційний суд звертає увагу на те, що апелянт, як ініціатор процесу на цій стадії, за логікою цивільного процесуального законодавства в системному взаємозв`язку з завданнями та засадами цивільного судочинства, повинен цікавитись долею власної скарги у разі наявності процесуальної зацікавленості в її розгляді з особистою участю. Крім того, будь-який учасник провадження має можливість дізнатись інформацію про час та місце проведення судового засідання також на офіційній сторінці суду в мережі Інтернет.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що стороною позивача не було доведено, що ПАТ «Ерде Банк» направляв на адресу відповідачки вимогу про усунення порушень кредитного договору та попередження її як іпотекодавця про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі не усунення даних порушень. Інших доказів на підтвердження вказаних даних представником позивача до суду також не було надано. Крім того, суд першої інстанції зазначив, що позов підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а тому вирішив відмовити в його задоволенні в повному обсязі.

Апеляційний суд частково задовольняючи апеляційну скаргу вважає за необхідне зазначити наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно було встановлено судом першої інстанції 21 вересня 2011 року між ПАТ «Ерде Банк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №К-203/11, відповідно до умов якого Банк надав відповідачці кредит в сумі 25 000 дол. США на строк користування кредитними коштами до 20 вересня 2012 року зі сплатою 17, 0 % річних за користування кредитом. Відповідно до п. 1.5 кредитного договору в якості забезпечення виконання зобов`язання щодо погашення кредиту, сплати процентів за користування, комісій, інших платежів передбачених цим Договором, а також можливих штрафних санкцій, надалі виступатиме іпотека. (т. 1, а. с. 5).

21 вересня 2011 року в якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №К-203/11, між ОСОБА_1 та ПАТ «Ерде Банк» було укладено іпотечний договір, за умовами якого позичальник передав Банку в іпотеку трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 , яка належить відповідачці на праві приватної власності (т. 1, а. с. 10).

В зв`язку з тим, що позичальник не виконувала належним чином свої зобов`язання за кредитним договором кредитор звернувся до суду з відповідним позовом, в якому просив припинити право власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 , визнати право власності на вказану квартиру за ПАТ «Ерде Банк» та вважати виконаним зобов`язання ОСОБА_2 за кредитним договором від 21.09.2011 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. За ч. 1 ст. 12 зазначеного Закону у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 35 вказаного Закону у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 ЗУ «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Частина перша статті 38 Закону України «Про іпотеку» встановлює право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві як на підставі рішенні суду, так і на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідному застереженні в іпотечному договорі). Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки за рішенням суду або на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чизастереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу. При цьому необхідно врахувати, що стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки за рішенням суду. Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді. Статтею 39 Закону України «Про іпотеку» врегульовано порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду та передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу). Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Отже, позивач відповідно до статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» має можливість звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього. Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду. Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно в договорі. З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем. Дана позиція висловлена Верховним судом України в справах № 6-1851цс15, № 6-2967цс16, а також Верховним Судом в постановах від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц (провадження № 14-38цс 18), від 29.05.2018 року в справі № 369/238/15-ц (провадження № 14-117цс18). Відповідно до ч. 1 ст. 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи. При цьому апеляційний суд зауважує, що суди першої та апеляційної інстанції мають право відступити від позицій суду касаційної інстанції в аналогічних справах з належним мотивуванням відповідного рішення в залежності від обставин конкретної справи, яка розглядається судом. Підстав для відступлення від сформованої позиції ВП ВС не встановлено.

Таким чином, враховуючи вище наведене, зміст позовних вимог, норми діючого цивільного законодавства, роз`яснення суду касаційної інстанції, оскільки суд першої інстанції при ухвалені оскаржуваного рішення виходив з помилкового мотивування, однак спір по суті заявлених вимог вирішив правильно, апеляційний суд на підставі ст. 376 ЦПК України частково задовольняє апеляційну скаргу та змінює оскаржуване рішення суду в частині мотивування.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «Ерде Банк» - Бордунової Надії Олександрівни - задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 вересня 2014 року-змінити в частині мотивування. В інші частині рішення залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційного скарги до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дрішлюк

М.М. Драгомерецький

П.М. Черевко

15.10.2019 року м. Одеса