КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

10 жовтня 2019 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Лівінського С.В. (суддя-доповідач),

Березовенко Р.В.

Сержанюка А.С.

секретар судового засідання: Малашевський О.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали апеляційних скарг ОСОБА_1 та акціонерного товариства «УкрСиббанк», в особі представника адвоката Кочіна Геннадія Івановича на рішення Обухівського районного суду Київської області, у складі судді Зінченко О.М., від 12 липня 2019 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», третя особа ОСОБА_2 про розірвання договору,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2017 року публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі ПАТ «УкрСиббанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позивач просив стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на свою користь суму боргу з повернення кредитних коштів, процентів за користування кредитом за Договором про надання споживчого кредиту №0 від 03 жовтня 2008 року в розмірі 113 305,85 доларів США - заборгованість по кредиту та процентам, 526 641,79 грн - пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом та процентах. Вирішити питання про розподіл судових витрат.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» ОСОБА_1 надано кредит в іноземній валюті в сумі 125 тис. дол. США, а ОСОБА_1 зобов`язувався повернути наданий кредит у повному обсязі не пізніше 03 жовтня 2018 року та сплачувати протягом 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, проценти за користування кредитом у розмірі 15,5 % річних.

03 листопада 2009 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду № 1, у якій сторони домовились про зміну розміру ануїтетного платежу.

03 жовтня 2008 року з метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов`язання відповідачем між банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 230802, відповідно до умов якого поручитель зобов`язалася відповідати у повному обсязі за виконання позичальником усіх зобов`язань, що виникли з кредитного договору, а відповідальність позичальника та поручителя є солідарною.

Пояснив, що згідно з розрахунком заборгованості, станом на 18 січня 2017 року заборгованість з повернення кредитних коштів, сплаті процентів за договором становить 113 305, 85 дол. США та 526 641, 79 грн - пені за несвоєчасне погашення заборгованості, в тому числі заборгованість по кредиту - 76 728, 85 дол. США, заборгованість по процентах 36 577 дол. США, пеня за несвоєчасне погашення кредиту - 273 367, 77грн, заборгованість по пені за несвоєчасну сплату процентів - 253 274, 02 грн.

ОСОБА_1 подав до суду зустрічний позов, уточнивши який просив розірвати договір про надання споживчого кредиту з правилами №0 від 03 жовтня 2008 року, а також додаткову угоду №1 до нього укладені між публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та ОСОБА_1

Вказував на те, що правила (договірні умови) споживчого кредитування позичальників АКІБ «УкрСиббанк», затверджених рішенням Продуктово-тарифного комітету АКІБ «УкрСиббанк» (протокол № 243 від 21 серпня 2008 року), які є невід`ємною частиною договору, не підписував. Послався на те, що його ознайомили лише з тією інформацією, яка була фактично викладена банком безпосередньо в змісті самого договору, а також, що банк не виконав зобов`язання щодо надання споживачу в письмовій формі інформації, щодо умов кредитування та сукупної вартості кредиту та не повідомив про те, що кредитні ризики за договором несе споживач. Крім того, вказав що кредит був виданий не в повному обсязі оскільки відповідно до договору сума кредиту складає 125 тис. дол. США, хоча насправді видано лише 112 640 дол. США.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 12 липня 2019 року в задоволенні позову ПАТ «УкрСиббанк» та зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Акціонерне товариство «УкрСиббанк», в особі представника адвоката Кочіна Г.І. з судовим рішенням, в частині відмови в задоволенні його позову, не погодилося та подало апеляційну скаргу. Просило рішення в цій частині скасувати та прийняти постанову про задоволення позову. Вважало рішення необґрунтованим і таким, що прийнято за неправильного застосування судом норм матеріального права та неповного з`ясування дійсних обставин справи.

Вказало на те, що висновки суду, про те, що надані позивачем суду копії правил (договірні умови) споживчого кредитування позичальників АКІБ «УкрСиббанк» не містять підпису відповідача та не можуть слугувати підтвердженням, що саме ці умови та правила надання банківських послуг є складовою частиною укладеного 03 жовтня 2008 року договору не відповідає дійсним обставинам справи. Посилання суду першої інстанції на постанову Верховного суду України від 22 березня 2017 року у справі № 6-2320цс16 вважав помилковим, внаслідок чого суд не встановив правових підстав для стягнення наявної заборгованості як за кредитом так і за нарахованими процентами, в тому числі штрафними санкціями (пенею) визначених безпосередньо кредитним договором та наявними правилами та не надав належної оцінки умовам договору.

Зазначало також, що правила споживчого кредитування банку були опубліковані у виданні «Голос України» від 30 серпня 2008 року № 164 (4414), а відповідачі не надали доказів на підтвердження, а суд не встановив можливу наявність різних за змістом правил.

ОСОБА_1 в частині відмови в задоволенні його позову, з судовим рішенням також не погодився та подав апеляційну скаргу. Просив рішення суду в наведеній частині скасувати та прийняти в цій частині нове рішення про задоволення зустрічного позову та змінити рішення районного суду в частині відмови у задоволені позову банку, доповнивши його мотивувальну частину.

Вважав судове рішення в частині відмови ПАТ «УкрСиббанк» в задоволені позову необґрунтованим. Вказав на те, що судом допущені невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення і неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Вважав, що ухвалюючи рішення в частині відмови в задоволені первісного позову районний суд виходив з того, що правила (договірні умови) споживчого кредитування АКІБ «УкрСиббанк» затверджених рішенням Продуктово-тарифного комітету банку (протокол № 243 від 21 серпня 2008 року) не є частиною укладеного договору.

Разом з тим, суд не вніс до рішення наступні підстави для відмови: що оскільки позивачем видано на руки лише 112 640 дол. США,а відповідачем сплачено понад 143 тис. дол. США, обрахунок заборгованості з оплати тіла кредиту, процентів та штрафних санкцій є неправильним, оскільки позивач сам не виконав умови договору, не довів факт надання коштів та протиправно поклав на відповідача оплату валютних ризиків. Вказував, що суд не застосував наслідки пропуску строку позовної давності щодо вимог до ОСОБА_2 на не навів мотивів такого відхилення.

Щодо вимог за зустрічним позовом ОСОБА_1 вказав, що судом не з`ясовано, що договір укладений внаслідок обману, а саме його як споживача у письмовій формі не повідомлено про кредитні умови, орієнтовну сукупну вартість кредиту, переваги та недоліки запропонованої схеми кредитування перед укладенням договору, договір не містить умов про сторону яка повинна нести валютні ризики та ризики падіння ринкової вартості іпотечної нерухомості, банк не видав всі кошти передбачені договору та в односторонньому порядку істотно змінив умови договору, а сам договір не містить умов про строк його дії.

Учасники справи відзивів на апеляційні скарги до суду не надали, у повному обсязі мали можливість реалізувати надані їм законом процесуальні права щодо спростування доводів апеляційної скарги, подання доказів.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, переглянувши справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають до часткового задоволення.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволені обох позовів суд першої інстанції виходив з їх недоведеності.

Розглядаючи даний спір, колегія суддів прийшла до висновку, що суд першої інстанції, не зважаючи на доводи апеляційних скарг, повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, належність, допустимість, достовірність кожного наданого позивачами, як за первісним так і за зустрічними позовами, доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, в тому числі й тих, на які посилаються апелянти, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон який їх регулює, та дійшов до обґрунтованого висновку про відмову в обох позовах.

Частиною першою ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою ст. 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частиною першою ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша ст. 628 ЦК України).

У силу ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, є договори та інші правочини.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 202 ЦК України).

Частинами 1, 3 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Пунктами 3, 10, 11, 13, 15 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що несправедливими є, зокрема умови договору про; встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов`язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов`язань додержанням зайвих формальностей.

Згідно з ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

За змістом наведених ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Даними про сукупну вартість кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов`язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають зобов`язальні правовідносини.

Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, наведеним у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до вимог ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Між тим, позивачами, в порушення вимог ст. 12, 81 ЦПК України, не зважаючи на їх позиції в апеляційних скаргах, не доведено перед судом належними та допустимими доказами фактів на які вони посилаються в обґрунтування своїх вимог.

Інші доводи апеляційних скарг зводяться до помилкового тлумачення норм права, тому також не спростовують висновків суду першої інстанції та не доводять порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, що тягнуть за собою скасування або зміну судового рішення.

Між тим, згідно з вимогами ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду.

Відмовляючи у задоволені позову акціонерного товариства «УкрСиббанк», суд першої інстанції, хоча і послався на правову позицію, висловлену Верховним судом України у справі № 6-2320цс16, однак, на думку колегії суддів, у даному конкретному випадку під час вибору і застосуванні норм права до спірних правовідносин мав застосувати висновки щодо застосування норм права, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі № 342/180/17.

Тому, апеляційні скарги позивачів, на переконання колегії суддів, слід задовольнити частково, а рішення районного суду, у відповідності до вимог ч. 4 ст. 376 ЦПК України - змінити в мотивувальній його частині виклавши цю частину судового рішення в редакції даної постанови та зазначити про таке.

Як вбачається з матеріалів справи, 03 жовтня 2008 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0.

Відповідно до п. 1.1.1, 1.1.2 загальних умов кредитного договору, підписуючи цей договір, позичальник погоджується з викладеною у правилах (договірних умовах) споживчого кредитування позичальників АКІБ «Укрсиббанк», затверджених рішенням Продуктово-тарифного комітету АКІБ «Укрсиббанк» (Протокол № 243 від 21.08.2008 року) із усіма змінами і доповненнями пропозицією банку надати позичальнику споживчий кредит, на умовах, встановлених у цьому договорі та правилах. Правила після підписання сторонами договору, стають його невід`ємною частиною. Підписуючи договір, сторони підтверджують, що досягли згоди за усіма істотними умовами договору, які викладені в цьому договорі та правилах.

Відповідно п. 1.2.1, 1.2.2, 1.2.3 договору сума кредиту складає 125 тис. дол. США вказана сума кредиту дорівнює еквіваленту 608712,50 грн. 50 коп. Кредит надається у вигляді одного траншу в розмірі суми кредиту, зазначеному в п. 1.2.1 договору. Транш наданий в межах загальної суми кредиту, після його повернення до Банку не поновлює загальну суму кредиту.

Пунктом 1.2.4 договору встановлено, що надання кредиту здійснюється у наступний термін 03 жовтня 2008 року.

Відповідно до п. 1.2.7, 1.2.8 схема погашення кредиту ануїтетна. Кінцевий термін остаточного погашення кредитної заборгованості 03 жовтня 2018 року, при цьому згідно умов Договору може бути встановлений інший термін повернення кредиту.

За користування кредитними коштами процентна ставка встановлена у розмірі 15,50 % річних.

03 листопада 2009 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду № 1, сторони домовились, про зміну розміру ануїтентного платежу за додатковою угодою № 1 до договору про надання споживчого кредиту № 0 від 03 жовтня 2008 року:

Позичальник зобов`язався повертати в день сплати ануїтентних платежів, передбачених договором, суму кредиту та сплачувати проценти шляхом сплати ануїтентних платежів у таких розмірах: у період з 03 жовтня 2009 року по 02 січня 2010 року у розмірі 1532,91 дол. США; у період з 03 лютого 2010 року до кінця терміну дії договору у розмірі 2073,00 дол. США, якщо інший розмір ануїтентного платежу не буде встановлений згідно умов Договору.

З метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов`язань відповідача ОСОБА_1 за кредитним договором між АКІБ «УкрСиббанк» та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 230802 від 03 жовтня 2008 року. Відповідно до умов договору поруки, поручитель зобов`язалася відповідати за виконання позичальником усіх зобов`язань, що виникли з кредитного договору.

Пунктом 2.2. договору поруки встановлено, що у випадку невиконання боржником своїх зобов`язань за основним договором кредитор має право пред`являти свої вимоги безпосередньо до поручителя, які осатаній зобов`язаний виконати протягом 10-ти робочіх днів з дати відправлення йому такої вимоги (рекомендованим листом) шляхом переказу/перерахування коштів у розмірі визначеному п. 1.3 договору на рахунки, вказані кредитором.

03 листопада 2009 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладено додаткову угоду № 1 про внесення змін до договору поруки № 230802 від 03 жовтня 2008 року. Відповідно до п. 1 сторони домовились, що поручитель надає свою згоду на зміну основного зобов`язання, що забезпечується договором, а саме графіку погашення кредиту та кінцевого терміну виконання основного зобов`язання - 03 жовтня 2018 року, якщо інший термін не буде встановлений згідно умов договору, всі інші умови кредитного договору залишити без змін.

Згідно з наданим банком розрахунком заборгованості, станом на 18 січня 2017 року заборгованість з повернення кредитних коштів, сплаті процентів за договором становить 113 305, 85 дол. США та 526 641, 79 грн - пені за несвоєчасне погашення заборгованості, в тому числі заборгованість по кредиту - 76 728, 85 дол. США, заборгованість по процентах 36 577 дол. США, пеня за несвоєчасне погашення кредиту - 273 367, 77грн, заборгованість по пені за несвоєчасну сплату процентів - 253 274, 02 грн.

З цього ж розрахунку вбачається, що на виконання зобов`язання за договором ОСОБА_1 сплачено кошти у загальному розмірі 142 041,73 дол. США, що визнано в суді обома сторонами.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у даному випадку АКІБ «Укрсиббанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Крім того, у договорі, підписаному сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість по кредиту та процентам, пеню за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом та процентах.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 03 жовтня 2008 року, посилався на правила (договірні умови) споживчого кредитування позичальників АКІБ «Укрсиббанк» як невід`ємні частини спірного договору.

Між тим, позивачем на підтвердження позовних вимог до справи долучена нечитабельна через занадто дрібний шрифт ксерокопія оголошення опублікованого в газеті «Голос України» від 30 серпня 2008 року інформаційного повідомлення, що містить вказані Правила (договірні умови).

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Правила (договірні умови) розумів ОСОБА_1 та ознайомився і погодився з ними, підписуючи договір про надання споживчого кредиту, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, оголошення в газеті належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в правила (договірні умови) споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки спірні Правила (договірні умови) споживчого кредитування могли неодноразово змінювалися самим позивачем, тобто кредитор міг додати до позовної заяви правила (договірні умови) споживчого кредитування у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу правила банківських послуг, відсутність у договорі домовленості сторін про сплату пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані Правила (договірні умови) споживчого кредитування не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

При цьому, згідно з частиною четвертою статті 81 ЦПК України доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналогічна норма міститься й у ЦПК України в редакції Закону № 2147-VIII (частина шоста статті 81).

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Надані позивачем Правила (договірні умови) споживчого кредитування з огляду на їх мінливий характер та нечитабельний вид, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в договорі, який безпосередньо підписаний останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123).

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36).

З огляду на те, що принцип верховенства права передбачає наявність правової визначеності, зокрема і при вирішенні питання щодо необхідності відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних відносинах, Велика Палата Верховного Суду зазначає про відступ від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладений у раніше прийнятій постанові від 24 вересня 2014 року (провадження № 6-144цс14).

Правила (договірні умови) споживчого кредитування, які містяться в матеріалах даної справи, не визнаються відповідачем та не містять його підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 03 жовтня 2008 року шляхом підписання договору. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, а також відповідальність за порушення договірних зобов`язань.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України.

Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів.

Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII«Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

У рішенні Конституційного Суду України у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором та правила (договірні умови) споживчого кредитування позичальників АКІБ «Укрсиббанк», оскільки правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Тому підстави вважати, що при укладенні договору АКІБ «Укрсиббанк» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк, відсутні.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Оскільки споживача ОСОБА_1 не було проінформовано про повну вартість кредиту, то підстави вважати, що при укладенні договору з ним банком дотримано вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк відсутні.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Обґрунтовуючи судове рішення, крім того, колегія суддів враховує вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, згідно з яким, Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Керуючись ч. 6 ст. 259, п. 2) ч. 1 ст. 374, ч. 4 ст. 376, ст. 268, 381- 384 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та акціонерного товариства «УкрСиббанк» задовольнити частково.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 12 липня 2019 року в його мотивувальній частині змінити.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, безпосередньо до суду касаційної інстанції. Оскільки в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови буде виготовлений не пізніше, як за п`ять днів з дня закінчення розгляду справи.

Судді: С.В. Лівінський,

Р.В. Березовенко

А.С. Сержанюк