ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

20 березня 2019 року

м. Харків

справа № 646/4801/18

провадження № 22-ц/818/1878/19

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого - Пилипчук Н.П.,

суддів колегії - Кругової С.С., Бровченка І.О.,

за участю секретаря - Плахотнікової І.О.

учасники справи:

позивач : ОСОБА_3,

відповідач: ОСОБА_4,

треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, Харківська міська,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи - ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, Харківська міська рада про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, з апеляційною скаргою Харківської міської ради на заочне рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 14 січня 2019 року, в складі судді Теслікової І.І., в залі суду в місті Харків,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2018 року ОСОБА_3 звернулась до суду з вищезазначеним позовом.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги посилалась на те, що вона зареєстрована та мешкає за адресою: АДРЕСА_1, яка не є приватизованою та знаходиться на балансі КП «Жилкомсервіс». У 2001 році вона уклала шлюб із ОСОБА_4, шлюб офіційно розірвано у 2008 році. ОСОБА_4 вселився у зазначене житло 07.02.2001, що підтверджується довідкою з місця проживання про склад сім'ї та прописку № 1056 від 08.05.2018. З 2009 року відповідач у даній квартирі не проживає, не цікавиться нею, не сплачує комунальні платежі, його особисті речі у квартирі відсутні. Відповідач добровільно покинув вищевказану квартиру, із заявами про чинення йому перешкод у користуванні квартирою з адресою: АДРЕСА_1 до Основ'янського відділення ГУ НП в Харківській області не звертався. Місцезнаходження відповідача на даний час позивачу не відоме. У зв'язку з вищевикладеним вимушена була звернутися до суду з вказаним позовом.

Заочним рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 14 січня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено. Визнано ОСОБА_4, таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1

В апеляційній скарзі Харківська міська рада просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу апелянт вказує на порушення судом норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права. Вважає, що предметом доказування у даній справі є факт не проживання відповідача у спірній квартирі більше ніж шість місяців. Вказана обставина не підтверджена жодними письмовими доказами, а ґрунтується лише на поясненнях свідків. Звертає увагу суду на те, що в матеріалах справи відсутні належні, допустимі та достатні письмові докази, що спрямовані на підтвердження факту непроживання відповідача у спірній квартирі більше ніж шість місяців, а ґрунтуються лише на поясненнях свідків. Зазначає, що визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням порушило його конституційне право на житло, що закріплено у ст. 47 Конституції України.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга Харківської міської ради підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно довідки з місця проживання про склад сім'ї та прописку № 1056 від 08.05.2018, в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані 7 членів сімї: ОСОБА_5, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_4, ОСОБА_11, ОСОБА_6, ОСОБА_7, квартира не приватизована (ордер (рішення РІК) № 29/1 від 05.10.1987 р.н.).

07.02.2001 року ОСОБА_4 зареєстрований у квартирі за адресою: АДРЕСА_1

У 2001 році позивач зареєструвала шлюб з ОСОБА_4, проте у 2008 році між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 шлюб було розірвано.

Відповідно до листа Основ'янського відділення ГУ НП в Харківській області від 11.05.2018 за № 28аз/119-63/01/12-2018 відповідач ОСОБА_4 із заявами про чинення йому перешкод у користуванні квартирою з адресою: АДРЕСА_1 не звертався.

Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Відповідно до ст. 6 Житлового кодексу Української РСР, жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків.

Згідно з частиною четвертої статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно зі ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, у якому фізична особа проживає постійно або тимчасово.

Статтею 64 ЖК України передбачено, що члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення.

Відповідно до положень ч.1 та ч.2 ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Відповідно до ст.72ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов'язання вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999).

При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності, та враховувати принцип пропорційності втручання у право на повагу до житла, гарантоване пунктом 1 статті 8 Конвенції про права людини 1950 року.

Як роз'яснено у пунктах 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а обов'язок надання доказів покладається на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі.

Матеріали справи не місять належних та допустимих доказів того, що відповідач ОСОБА_4 без поважних причин більше ніж півроку не проживає за адресою: АДРЕСА_1

Позивач вказує на те, що відповідач у справі ОСОБА_4 не проживає у спірній квартирі з 2006 року, його особисті речі в квартирі відсутні, за комунальні послуги він не сплачує.

Посилається на лист Основ'янського відділення ГУ НП в Харківській області від 11.05.2018 за № 28аз/119-63/01/12-2018, з якого вбачається, що відповідач ОСОБА_4 із заявами про чинення йому перешкод у користуванні квартирою з адресою: АДРЕСА_1 не звертався.

Між тим, вказана довідка не є безумовним доказом факту, який підтверджує непроживання відповідача за місцем його реєстрації та відсутність поважної причини такого непроживання.

Допитані у судовому засіданні суду першої інстанції свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_12 пояснили, що відповідач ОСОБА_4 у квартирі не проживаю більше 10 років.

Показання цих свідків не є беззаперечними доказами, на яких може ґрунтуватися рішення суду, оскільки ОСОБА_5 є родичем позивача, отже зацікавлений у вирішенні справи на його користь. ОСОБА_12 не може бути достовірно обізнаний щодо факту постійного непроживання відповідача у квартирі більше 10 років. Причини непроживання ОСОБА_4 свідки суду не повідомили.

Показання цих свідків необхідно оцінювати у сукупності з іншими доказами, які повинні бути надані позивачем.

Жодного доказу, який би об'єктивно свідчив про непроживання відповідача у вищезазначеній квартирі більше ніж півроку без поважних причин, позивачем суду не надано.

Крім того, позивач в апеляційному суді пояснила, що після розірвання шлюбу створила іншу родину, з якою проживає у спірній квартирі, що унеможливлює проживання її колишнього чоловіка (відповідача) у спірній квартирі.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю/або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 371, 374, п. 4 ч. 3 ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Харківської міської ради задовольнити.

Заочне рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 14 січня 2019 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи - ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, Харківська міська рада про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий - Н.П. Пилипчук

Судді - І.О. Бровченко

С.С. Кругова