Провадження № 22-ц/812/424/19
П О С Т А Н О В А

іменем України

19 березня 2019 року м. Миколаїв

справа № 489/1604/18-ц

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Лівінського І.В.,

суддів: Данилової О.О., Шаманської Н.О.,

секретар судового засідання Цуркан І.І.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу

акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК»

на заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва, ухваленого 05 грудня 2018 року під головуванням судді Тихонової Н.С. в приміщенні цього ж суду, повне судове рішення складено того ж дня, у цивільній справі

за позовом

акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитом,

в с т а н о в и в:

У березні 2018 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», яке в подальшому перейменоване в акціонерне товариство комерційний банк (далі - АТ КБ) «ПРИВАТБАНК» звернулось з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитом.

Позивач зазначав, що відповідно до укладеного договору від 10 травня 2012 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 8500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Посилаючись на те, що ОСОБА_1 порушує кредитні зобов'язання та має станом на 04 березня 2018 року заборгованість у розмірі 29638 грн. 92 коп. (13140 грн. 13 коп. - заборгованість за кредитом, 6045 грн. 77 коп. - заборгованість по процентам, 8565 грн. 45 коп.- заборгованість за пенею, 500 грн.- штраф (фіксована частина), 1387 грн. 57 коп. - штраф (процентна складова), позивач просив стягнути з відповідача вказану заборгованість та судові витрати в розмірі 1762 грн.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 05 грудня 2018 року позов задоволено частково. Постановлено стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором в розмірі 10121 грн.64 коп., а саме: 6900 грн. 18 коп.- заборгованість за кредитом, 3221 грн.46 коп.- заборгованість по процентам. Крім того, суд розподілив судові витрати.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач не надав належних доказів щодо стягнення з відповідача пені та штрафу. Крім того, Виписка по рахунку відповідача не відображає повного обсягу нарахованих коштів по кредиту, що підлягають до сплати ОСОБА_1

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПРИВАТБАНК», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просило рішення змінити, скасувавши його в частині відмови у стягненні заборгованості з частини тіла кредиту, процентів та неустойки та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в цій частині в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд поверхнево розглянув справу, не встановив дійсних прав та обов'язків сторін, які випливають з кредитного договору, не перевірив розрахунок заборгованості за кредитним договором.

На вказану апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_1 подав відзив, в якому заперечує проти задоволення апеляційної скарги та зазначає, що доводи апеляційної скарги необґрунтовані, Умови та правила надання банківських послуг, Тарифи Банку він не підписував, згоди на збільшення кредитного ліміту не надавав, карткою користувався з липня 2016 року по 01 липня 2017 року, розрахунок заборгованості не може бути підтвердженням руху коштів по рахунку, а також посилався на те, що позивачем не надано жодних доказів кінцевої дати повернення кредиту або графіку повернення кредитних коштів. Тому нарахування пені та штрафів взагалі є безпідставними.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 10 травня 2012 року, на підставі письмової заяви ОСОБА_1, між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та відповідачем було укладено кредитний договір (а.с.6).

20 липня 2016 року ОСОБА_1 отримав у користування кредитну картку.

Згідно статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач визнав, що за час користування кредитною карткою в період з липня 2016 року по 1 липня 2017 року у нього виникла заборгованість по кредиту в розмірі 6900 грн. 18 коп. та по відсоткам в розмірі 3221 грн. 46 коп.

Відповідно до положень частини 1 статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Тому суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вимог позивача щодо наявної у ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором від 10 травня 2012 року в розмірі 10121 грн. 64 коп. (6900 грн. 18 коп. + 3221 грн. 46 коп.).

Звертаючись з вимогою про стягнення заборгованості у розмірі 29638 грн. 92 коп., в тому числі, 13140 грн. 13 коп. - заборгованість за кредитом, 6045 грн. 77 коп. - заборгованість по процентам, позивач надав до суду виписку з рахунку відповідача, з якого вбачається, що вказана заборгованість виникла внаслідок списання банком з рахунку відповідача щомісячно по 696 грн. 19 коп., в період з 14 липня 2017 року по 14 лютого 2018 року, в рахунок оплати частинами за покупку товару.

Відповідач заперечував щодо надання банку вказаних повноважень на списання зазначених коштів.

Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Між тим, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів того, що він отримав від відповідача повноваження по списанню зазначених коштів на підставі угоди, укладеної сторонами в 2012 році, оскільки в анкеті-заяві, наданої позивачем, зазначено лише особисту інформацію відповідача, а саме: прізвище, ім'я, по батькові, серію та номер паспорта, сімейний стан, освіту, адресу проживання, адресу реєстрації, номери засобів зв'язку, інформацію про місце роботи тощо. Вказана анкета-заява не містить навіть відміток щодо обраних позичальником перелічених банківських послуг (а.с. 6).

Будь-яких інших доказів на підтвердження домовленості щодо списання коштів з рахунку відповідача в період з 14 липня 2017 року по 14 лютого 2018 року, в рахунок оплати частинами за покупку товару, позивачем суду не надано.

Колегія суддів вважає, що виписка з рахунку відповідача не може вважатись достатнім доказом укладення між сторонами зазначеної домовленості, оскільки не містить погодження відповідача на таке списання коштів.

Отже, позивачем не доведено, що на підставі угоди, укладеної сторонами в 2012 році, у ОСОБА_1 виникла заборгованість в більшому розмірі ніж визнав відповідач.

За такого, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення з відповідача заборгованості по кредиту в розмірі 13140 грн. 13 коп. та по процентам в розмірі 6045 грн. 77 коп.

Також судом правильно відмовлено у стягнення пені та штрафу у розмірі, визначеному у позові.

Доводів на спростування висновків суду в частині відмови у стягненні пені та штрафу апеляційна скарга не містить.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року).

Отже, доводи апеляційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а тому рішення в частині, яка оскаржується, підлягає залишенню без зміни відповідно до положень статті 375 ЦПК України.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» залишити без задоволення, а заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 5 грудня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду, за правилами, передбаченими ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

ГоловуючийІ.В. Лівінський
СуддіО.О. Данилова Н.О. Шаманська

Повне судове рішення складено 19 березня 2019 року.