П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 березня 2019 року

м. Рівне

Справа № 569/11528/14-ц

Провадження № 22-ц/4815/366/19

Головуючий у суді першої інстанції: Денисюк П.Д.

Заочне рішення ухвалено Рівненським міським судом

у м. Рівне Рівненської області 10.12.2014

Час ухвалення рішення: не зазначено

Повний текст рішення складено: не зазначено

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Бондаренко Н.В., Ковальчук Н.М.

учасники справи:

позивач: Комунальне підприємство "Славутське житлово-комунальне об'єднання"

відповідач: ОСОБА_2,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Рівненського міського суду від 10 грудня 2014 року у цивільній справі за позовом Комунального підприємства "Славутське житлово-комунальне об'єднання" (далі - КП "Славутське ЖКО") до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за надані житлово-комунальні послуги,

в с т а н о в и в:

У липні 2014 року в суд звернулося КП "Славутське ЖКО" з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за надані житлово-комунальні послуги. Мотивуючи вимоги, покликалося на те, що відповідач є власником квартири АДРЕСА_1. Протягом часу з січня 2011 року по 2014 рік через несплату ОСОБА_2 грошових коштів за послуги з утримання будинку та прибудинкової території і за послуги з централізованого теплопостачання утворилася заборгованість, яка відповідно складає 5 581, 24 гривні та 18 625, 05 гривень.

Заочним рішенням Рівненського міського суду від 10 грудня 2014 року позов задоволено і стягнуто з ОСОБА_2 на користь КП "Славутське ЖКО" 5 581, 24 гривні заборгованості за послуги з утримання будинку і прибудинкової території, 18 625, 05 гривень заборгованості за послуги з централізованого теплопостачання та 243, 60 гривень судового збору.

Ухвалою Рівненського міського суду від 13 грудня 2018 року заяву відповідача про перегляд заочного рішення суду першої інстанції залишено без задоволення.

На рішення суду 16 січня 2019 року ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, де покликалася на його незаконність і необґрунтованість, що фактично полягало у невідповідності висновків суду обставинам справи та порушенні норм процесуального права.

На її обґрунтування зазначалося про неврахування судом того, що позивач надав помилкову адресу реєстрації місця проживання ОСОБА_2, що призвело до неправильного визначення підсудності справи. КП "Славутське ЖКО", а потім і судом не звернуто увагу на те, що відповідач користується пільгами військовослужбовця та інваліда війни, що передбачає 100-відсоткове звільнення від оплати надаваних послуг. Ця обставина була відома суду зі змісту ухвали Рівненського міського суду від 03 червня 2014 року про скасування судового наказу і є підставою для відмови в позові.

При вирішенні питання про відкриття провадження у справі суд керувався тією інформацією, яку йому надав позивач. Однак у судовому засіданні вона наполягала на іншій адресі реєстрації місця свого проживання. Тобто суду було відомо, що провадження у справі відкрито з недодержанням вимог процесуального закону, проте продовжував її судовий розгляд.

При цьому судові повістки надсилалися за іншою адресою в м. Рівне - замість квартири АДРЕСА_2 на квартиру НОМЕР_1 в цьому будинку.

Вважає, що повідомлення в газету про судове засідання, яке повинно було відбутися 02.12.2014, теж є хибним, адже судове засідання відбулося 10.12.2014. Також газета, де було опубліковано оголошення, не входить до переліку засобів масової інформації, а тому висновок суду про належне повідомлення щодо місця і часу проведення судового засідання є неправильним.

Крім того, судом залишено без уваги правила ст. 30 ЦПК України, якими визначено обов'язок пред'явлення позову з приводу нерухомого майна за його місцезнаходженням або основної його частини.

Між сторонами не укладено відповідно до ст.ст. 19, 21 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" і Перехідних положень цього Закону договори про надання житлово-комунальних послуг, тобто правовідносини між ними повинні ґрунтуватися на договорі з урахуванням наявних у відповідача пільг.

Виходячи з наведеного, просить скасувати заочне рішення суду першої інстанції та ухвалу цього суду від 13 грудня 2018 року.

У поданому відзиві КП "Славутське ЖКО", вважаючи оскаржуване рішення законним і обґрунтованим, просило залишити його без змін, а апеляційну скаргу відхилити. При цьому вказувалося про те, що в 2017 році відповідач чотири рази проводила оплату житлово-комунальних послуг, тобто вона визнала факт заборгованості перед позивачем. Щодо належності повідомлення про час і місце розгляду справи, то суд правильно ґрунтувався на положеннях п. 9 ст. 74 ЦПК України в редакції від 06.11.2014. Так само вірно застосовано норми ст.ст. 109, 122 ЦПК України в попередній редакції при визначенні підсудності справи за зареєстрованим місцем проживання відповідача.

Посилаючись на відсутність договірних відносин між сторонами, позивач вказує про уникнення ОСОБА_2 від укладення правочину про надання відповідних послуг.

Помимо викладеного, обов'язок повідомити підприємство чи організацію про існування пільги з покликанням на відповідний правовий акт законом покладається на споживача, однак жодних звернень з цього приводу на адресу КП "Славутське ЖКО" від відповідача не надходило. Також не вбачається факту користування ОСОБА_2 законними пільгами по м. Славута Хмельницької області і з Єдиного державного автоматизованого реєстру пільговиків. Тому вважає, що відповідач сама не скористалася наданим їй правом на пільги на території зазначеного населеного пункту.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи відповідача, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги.

Норми ч. 1 ст. 367 ЦПК України передбачають перегляд справи судом апеляційної інстанції за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевірку законності і обґрунтованості рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як установлено матеріалами справи, і ця обставина сторонами не заперечується, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 і прибудинкової території здійснюється КП "Славутське ЖКО".

Спірні відносини між сторонами виникли з приводу несплати відповідачем грошових коштів за надані позивачем послуги з утримання будинку і прибудинкової території у розмірі 5 581, 24 гривні та з централізованого теплопостачання у розмірі 18 625, 05 гривень.

Відповідно до наданих розрахунків заборгованість з технічного обслуговування будинку (квартирної плати), тобто за утримання будинку і прибудинкової території, за час із 01 січня 2011 року по 01 червня 2014 року склала 5 581, 24 гривні, а за надання теплової енергії, тобто централізованого теплопостачання, - 18 625, 05 гривень.

Суд попередньої інстанції правильно послався на норми матеріального права, які регулюють правовідносини, що виникли між сторонами.

Так, за змістом ст. 10 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" та пункту 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, що затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 №572, утримання приватизованих квартир (будинків) здійснюється за рахунок коштів її власників.

Власники приватизованого житла у багатоквартирних будинках (до них належать і власники квартир у кооперативних будинках та викуплених квартир) є співвласниками всіх допоміжних приміщень будинку та його технічного обладнання і повинні сплачувати свою частку витрат у загальних квартирах на утримання будинку (житла) та прибудинкової території пропорційно до займаної площі. Послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій зобов'язані сплачувати як квартиронаймачі, так і власники викуплених та приватизованих квартир.

Отже, зобов'язання сплачувати надавані КП "Славутське ЖКО" послуги з утримання будинків та прибудинкових територій, а також за надання централізованого теплопостачання покладається на ОСОБА_2 не лише на підставі відповідного договору, але й на підставі закону. Тобто відсутність договірних відносин між сторонами не звільняє відповідача від оплати послуг, оскільки пунктом 1 ч. 3 ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачено обов'язок саме споживача укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, що підготовлений виконавцем на основі типового договору.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини.

Цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст.ст. 509, 526, 530, 598-599 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених законом або договором.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Повно і правильно з'ясувавши обставини справи, оцінивши наявні докази у їх сукупності та встановивши, що при вирішенні спірних правовідносин до застосування підлягають норми матеріального права, на яких наполягав позивач, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позов, стягнувши з ОСОБА_2 на користь КП "Славутське ЖКО" 5 581, 24 гривні заборгованості за надані послуги з утримання будинку та прибудинкової території і 18 625, 05 гривень заборгованості за послуги з централізованого теплопостачання.

Щодо доводів апеляційної скарги про наявність у ОСОБА_2 пільг, які дають право на звільнення від сплати коштів на утримання будинку та прибудинкової території, а також за послуги з централізованого теплопостачання, то колегія суддів з ними погодитися не може.

Так, як правильно покликався позивач, Єдиний державний автоматизований реєстр пільговиків не містить запису про користування відповідачем пільгами, про що вона ж покликається. Однак ОСОБА_2 даної тези не спростувала.

Відповідно до ст.ст. 12 і 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Поготів, згідно із ч.ч. 1, 3 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необмеженості), якщо інше не встановлено договором або законом.

Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Приходячи до переконання про залишення апеляційної скарги без задоволення, колегія суддів бере до уваги наявність у правовідносинах презумпції винуватості ОСОБА_2 та відсутність належних і допустимих доказів, які спростували би її винуватість у невиконанні зобов'язань перед кредитором.

Не заслуговують на увагу твердження автора скарги про непідсудність справи Рівненському міському суду, адже апеляційний суд з'ясував, що норма ст. 30 ЦПК України в редакції 2017 року на час вирішення спірних прав і обов'язків не діяла.

Так, частиною першою ст. 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

У Рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року №1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначено, що дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Колегія суддів вважає, що помилковість доводів ОСОБА_2 про виключну підсудність, що передбачена ст. 30 ЦПК України в редакції 2017 року, полягає у тому, що на час вирішення справи діяла ст. 114 ЦПК України в редакції 2004 року, яка регулювала цей вид підсудності. Помилковість застосування даної норми не передбачало обов'язкове скасування рішення суду.

Не можна погодитися і з її аргументами про порушення судом норм процесуального права.

Так, згідно із абз. другим ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Частина 3 цієї статті передбачає повний і вичерпний перелік підстав для обов'язкового скасування судового рішення та ухвалення нового.

Між тим, будь-яких засобів доказування про існування таких процесуально-правових дефектів, які би свідчили про наявність фактів, що були би підставою для задоволення апеляційної скарги в цій частині, відповідачем надано не було.

Решта доводів апеляційної скарги є необґрунтованими і апеляційним судом до уваги не беруться.

Окрім того, враховується те, що ухвала Рівненського міського суду від 13 грудня 2018 року, якою залишено без задоволення заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення, згідно зі ст. 353 ЦПК України апеляційному оскарженню не підлягає, а тому вона не була предметом апеляційного перегляду.

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Тому доводи особи, що подала апеляційну скаргу, на необхідність та вимушеність захисту її прав, порушуючи тим самим права позивача, є неприйнятними для колегії суддів.

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є постановлення її судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а заочне рішення Рівненського міського суду від 10 грудня 2014 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий С.В. Хилевич

Судді: Н.В. Бондаренко

Н.М. Ковальчук