Номер провадження: 22-ц/813/887/19
Номер справи місцевого суду: 496/1353/18
Головуючий у першій інстанції Трушина О.І.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.03.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого - Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Ващенко Л.Г.,

за участю секретаря - Чепрас А.І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2

відповідач - ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 16 серпня 2018 року у складі судді Трушиної О.І.

в с т а н о в и в:

У квітні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про виселення з житлового будинку по АДРЕСА_2.

Позов обґрунтований тим, що у 2002 році вона придбала житловий будинок по АДРЕСА_2. 02.03.2013 на прохання її сина відповідача по справі - ОСОБА_3 у вказаному будинку була тимчасово зареєстрована його дружина - ОСОБА_4 Надалі її син з невісткою змінили замок на хвіртці та не впускали її і чоловіка у вказаний будинок. Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 15.12.2017 її позов був задоволений, зобов'язано ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не чинити їй перешкод в користуванні вказаним житловим будинком, розірвано договір найму на це житло і виселено ОСОБА_4 з її будинку. Відповідач знову, всупереч зазначеного рішення суду, навісив замки і перешкоджає у користуванні будинком, у зв'язку з чим ОСОБА_2 звернулася з позовом до суду з підстав ст. 116 ЦПК України.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 16 серпня 2018 року позовну заяву залишено без задоволення.

Не погодившись зі вказаним рішенням, ОСОБА_2 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить викликати до суду та допитати в якості свідка її чоловіка ОСОБА_5, рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд своїм рішенням фактично позбавив права розпорядження Ѕ частиною будинку чоловіка ОСОБА_2 батька ОСОБА_3 В поясненнях свідка ОСОБА_6 зазначено, що батькам чинять перешкоди у потраплянні в будинок, що суперечить ч.1 ст. 116 ЖК України, в якій йдеться про систематичне порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання в одній квартирі чи в одному будинку.

У судове засідання 05.03.2019 відповідач не з'явився, клопотань про відкладення розгляду справи не надав, позивач ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити на викладених у ній підставах.

Крім того, у судовому засіданні за клопотанням скаржника було вислухано пояснення ОСОБА_5, в якості свідка, який підтримав позицію ОСОБА_2

Заслухавши суддю-доповідача, скаржника, дослідивши доводи наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач по справі - ОСОБА_3 є сином позивача - ОСОБА_2

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 27.04.2007 житловий будинок по АДРЕСА_2 належить на праві приватної власності ОСОБА_2

Як вбачається з домової книги по АДРЕСА_2, відповідач ОСОБА_3 та його дружина ОСОБА_4 зареєстровані у вказаному житловому будинку.

Позивач - ОСОБА_2 у вказаному будинку не проживає, що підтверджується поясненнями учасників процесу, а також тим, що адресою її реєстрації з 20.10.2010 є АДРЕСА_1, і цю ж адресу вказано у позові і скарзі самим позивачем, як адресу проживання.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 15.12.2017 позов ОСОБА_2 задоволено; зобов'язано ОСОБА_3 і ОСОБА_4 не чинити перешкоди ОСОБА_2 у користуванні житловим будинком по АДРЕСА_2; розірвано договір найму із ОСОБА_4 та виселено її з вказаного житлового будинку.

Згідно зі ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно зі ст. 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати не заборонені законом угоди.

Згідно зі ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 64 ЖК України до членів сім'ї наймача належать, зокрема, діти.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, виселення без надання іншого житлового приміщення може бути здійснено у разі, якщо б відповідач систематично руйнував чи псував жиле приміщення, або використовував його не за призначенням, або систематично порушував правила співжиття, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними.

Натомість позивач не надав суду жодного належного і допустимого доказу, який свідчив би про систематичне порушення відповідачем правил співжиття, ведення ним асоціального способу життя, про заходи впливу, які до нього застосовувались.

Відповідно до характеристики від 11.05.2018 (а.с.47), за місцем проживання ОСОБА_3 характеризується позитивно.

Та обставина, що позивач є власником житлового будинку, сама по собі не є підставою для виселення відповідача з будинку на підставі ст.116 ЖК України, якою обґрунтовано позов.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивач не довів тих обставин, на які посилається, як на підставу своїх вимог, а тому позовна заява задоволенню не підлягає.

При цьому, посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що суд своїм рішенням фактично позбавив права розпорядження Ѕ частиною будинку чоловіка ОСОБА_2 (батька ОСОБА_3.), не можуть бути прийняті до уваги, оскільки предметом розгляду цієї справи не було вирішення питання щодо права власності на житловий будинок. Крім того, позивач є власником будинку, а тому саме їй належить право розпорядження будинком.

Також, не можуть бути підставою для скасування рішення суду доводи про створення перешкод в користуванні будинком, оскільки таке було предметом вирішення судом і перешкоди в здійсненні права власності були усунені. Крім того, задоволення вимог за ч.1 ст. 116 ЖК України предполагає правовідносини, які складаються між особами, які проживають сумісно, та коли йдеться про систематичне порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання в одній квартирі чи в одному будинку, однак встановлено, що сторони спільно не проживають.

Пояснення свідка ОСОБА_2 викладених обставин не спростовують, тому підставою для скасування рішення суду бути не можуть.

Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.ч.1,5,6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, як таке, що прийняте з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 16 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:

Судді: