Провадження № 2/522/4956/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2019 року м.Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Шкамерди К.С.

за участю секретаря судового засідання - Довгань Ж.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку, одноразової грошової допомоги у розмірі одного середньомісячного заробітку, згідно ст. 44 КЗпП України та середнього заробітку за час затримки виплати сум, що належать від підприємства, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку, одноразової грошової допомоги у розмірі одного середньомісячного заробітку, згідно ст. 44 КЗпП України та середнього заробітку за час затримки виплати сум, що належать від підприємства в котрому просила суд стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 суму заборгованості із заробітної плати та грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку у розмірі 27 536,69 грн., з урахуванням вже здійсненого утримання прибуткового податку з громадян й інших обов`язкових платежів та стягнути суму середнього заробітку за період затримки з 18.07.2017 року по 26.10.2018 року в розмірі 195789,90 грн. з урахуванням вже здійсненого утримання прибуткового податку з громадян й інших обов`язкових платежів.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 08.07.2016 року, згідно наказу від 08.07.2016 року № 14/ДН-ос, вона була прийнята на посаду помічника начальника з кадрових питань виробничого підрозділу «Іловайська дистанція сигналізації та зв`язку» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця»,

Звільнена із займаної посади 17.07.2017 року на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату згідно наказу від 10.07.2017 року № 6844/ДН-ос, про що зроблена відмітка у трудовій книжці. В день звільнення остаточного розрахунку проведено не було.

Позивачка посилалась та той факт, що на день її звільнення нарахована, але не виплачена заробітна плата з березня 2017 року по 17 липня 2017 року, грошова компенсація за 12 календарних днів невикористаної щорічної відпустки та одноразова грошова допомога у розмірі одного середньомісячного заробітку не сплачена.

Ухвалою суду від 21.11.2018 року провадження у справі було відкрито за правилами загального провадження.

До суду 26.12.2018 року надійшли письмові заперечення відповідача на вказаний позов, згідно якого зазначили, що провина відповідача відсутня, що відповідач був фактично позбавлений можливості контролювати власні підрозділи у зв`язку з проведенням антитерористичної операції. Тож фактичної можливості з`ясувати обставини звільнення позивачки не було, а вказані події відбулись внаслідок непереборної сили, незалежної від відповідача.

В судове засідання позивачка не з`явилася, надала до суду заяву, в якій позов підтримала, просила розглянути справу без особистої участі сторони позивача.

В судове засідання відповідач не з`явився, про дату, час, місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення. Надав до суду відзив на позовну заяву, в якому висловив свою позицію щодо позовної заяви, тож суд вважає за доцільне розглянути справу без особистої участі сторони відповідача.

У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що позивач 08.07.2016 року, згідно наказу від 08.07.2016 року № 14/ДН-ос, прийнята на посаду помічника начальника з кадрових питань виробничого підрозділу «Іловайська дистанція сигналізації та зв`язку» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця».

ОСОБА_1 . звільнено із займаної посади 17.07.2017 року на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату згідно наказу від 10.07.2017 року № 6844/ДН-ос, про що зроблена відмітка у трудовій книжці. В день звільнення остаточного розрахунку проведено не було.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Суд на підставі ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до ч. 1 ст. 94 КЗпП України « Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу».

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю; кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Частиною першої ст. 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України.

Зі змісту ч.7 ст.43 Конституції України, ч. 1 ст. 115 КЗпП України, відповідач мав виплачувати працівнику заробітну плату регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженому у встановленому порядку, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

У частині першій статті 1 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року, який є спеціальним нормативно - правовим актом, що регулює правовідносини у сфері оплати праці, міститься аналогічне визначення поняття «заробітна плата».

Згідно з ст. 2 Закону України «Про оплату праці» основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок ( окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Відповідно до ст. 115 КЗпП України, статті 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлено колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництва трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представникам обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, які належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. При нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Отже, відсутність заборгованості перед позивачем із заробітної плати має довести роботодавець.

Згідно розрахунку заробітної плати за березень 2017 року, який надала позивач їй нараховано за березень 2017 року сума до виплати 12820,45 гривень, з яких їй виплачено 2400 гривень.

Відповідно до розрахунку заробітної плати за квітень 2017 року, який надала позивач їй нараховано за квітень 2017 року суму до виплати 1705,69 гривень.

Згідно розрахунку заробітної плати за травень 2017 року, який надала позивач їй нараховано за травень 2017 року суму до виплати 3600,90 гривень.

Відповідно до розрахунку заробітної плати за червень 2017 року, який надала позивач їй нараховано за червень 2017 року суму до виплати 905,89 гривень.

Відповідно до розрахунку заробітної плати за липень 2017 року, який надала позивач їй нараховано за квітень 2017 року суму до виплати 10903,76 гривень.

Заперечень щодо даних розрахунків відповідач не надав, вказана сума на день ухвалення рішення відповідачем позивачеві не сплачена, що підтверджується матеріалами справи та не заперечується сторонами.

На день звільнення позивачу належала до виплати заробітна плата та грошова компенсація за невикористану відпустку у сумі 27 536,69 грн.

За таких обставин, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі та грошову компенсацію за невикористану відпустку у сумі 27 536,69грн.

Щодо вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку суд дійшов наступних висновків.

Висновком Торгово-промислової палати України від 16.01.2018 року засвідчено настання обставин непереборної сили, що унеможливлювало виконання ПАТ «Укрзалізниця» обов`язків передбачених ст.ст.47,115,116,117 КЗпП України перед працівниками, спричиненими впливом дії форс-мажорних обставин, а саме: актами тероризму на територіях міста Донецьк, Донецької області та м.Луганськ, Луганської області, що є обставинами, які не залежали від волі сторін за трудовим договором, а також мають надзвичайний і невідворотній характер та є підставою для звільнення ПАТ «Укрзалізниця» від відповідальності.

Таким чином, настання обставин непереборної сили (форс-мажорних обставин), що встановлені висновком Торгово-промислової палати України від 16.01.2018 року свідчить про відсутність вини підприємства у затримці виплат позивачу належних при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.

Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно зі статтею 4 КЗпП України законодавство про працю складається з цього Кодексу та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Оскільки трудовим законодавством не врегульовані відносини з приводу відшкодування майнової та моральної шкоди, положення цивільного законодавства можуть поширюватися на такі відносини.

Враховуючи позовні вимоги у цій справі, зокрема вимоги щодо виплати компенсації у звязку з несвоєчасною виплатою належних працівникові сум, тобто свого роду відшкодування завданої майнової шкоди, що регулюються главою 82 ЦК України, застосуванню підлягають положення цивільного законодавства.

Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобовязання, звільняється від відповідальності за порушення зобовязання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили як надзвичайної або невідворотної за даних умов події. Отже, непереборною силою є надзвичайна або невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобовязання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила, але не могла її відвернути, і ця подія завдала збитків.

Відповідно до статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення субєкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для субєктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що обєктивно унеможливлюють виконання зобовязань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обовязків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо.

Отже, настання обставин непереборної сили, що встановлені цим висновком, свідчить про відсутність вини підприємства у затримці виплат позивачу належних при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.

З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що затримка виплати позивачці належних їй при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, відбулася не з вини ПАТ «Українська залізниця», отже норми ст.117 КЗпП України в даному випадку не підлягають до застовування. З цих підстав суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, оскільки така затримки сталась не з вини відповідача.

Тому, при вирішенні питання в частині позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд враховує позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 19 вересня 2018 року у справі № 408/5985/17-ц провадження № 61-36747 св18.

Відповідні правові позиції висловлені у постановах Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року № 6-2159цс15, від 11 травня 2016 року № 6-383цс15, від 23 березня 2016 року № 364цс16, від 23 березня 2016 року № 365цс16, від 25 травня 2016 року № 948цс16, від 31 травня 2017 року № 6-2163 цс16, а також у постановах Верховного Суду від 15 серпня 2018 року у справі № 264/925/17 ц, від 10 жовтня 2018 року у справі № 225/5072/17.

Таким чином, враховуючи відсутність вини відповідача у невиконанні ним трудових обов`язків, що підтверджується відповідним Висновком Торгово-промислової палати, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку по день ухвалення рішення у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 6 цієї статті передбачено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються всі судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру фізичною особою справляється судовий збір у розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог позивача про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації при звільненні у тому обсязі, які заявлялися позивачем, тому з відповідача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволеної частини позов них вимог у сумі 704,80 грн.

Керуючись ст.ст. 1-2, 4, 5, 10, 11-13, 19, 43, 49, 76-82, ч.1 ст. 223, 247, 258-259, 263-264, 265 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку, одноразової грошової допомоги у розмірі одного середньомісячного заробітку, згідно ст. 44 КЗпП України та середнього заробітку за час затримки виплати сум, що належать від підприємства - задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (, адреса: м.Київ, вул. Тверська, 5) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , адреса для листування: Одеська область, АДРЕСА_2) суму заборгованості із заробітної плати та грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку у розмірі 27 536,69 грн. (двадцять сім тисяч п`ятсот тридцять шість грн. 69 коп.), з урахуванням вже здійсненого утримання прибуткового податку з громадян й інших обов`язкових платежів.

В іншій частині задоволення позовних вимог відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (, адреса: м.Київ, вул. Тверська, 5) на користь держави судовий збір у розмірі 704,80 грн. (сімсот чотири грн. 80 коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення складений та підписаний суддею 15 березня 2019 року.

Суддя К.С. Шкамерда