ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 639/3992/15-ц Головуючий суддя І інстанції Труханович В. В.
Провадження № 22-ц/818/4527/19 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із житлових правовідносин про виселення
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2019 року м.Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів колегії Кіся П.В., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря судового засідання Мухатаєва Б.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 19 липня 2019 року, ухвалене у складі судді Труханович В.В., по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виселення,

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2015 року до Жовтневого районного суду м. Харкова звернувся представник ПАТ АБ «Укргазбанк» з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в якому просив суд: виселити відповідачів з житлового будинку АДРЕСА_1 , житловою площею 97,0 кв.м., загальною площею 208,3 кв.м. без надання іншого житлового приміщення, а також стягнути з відповідачів судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначав, що 30.10.2009 приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області було вчинено виконавчий напис №2724 про звернення стягнення на предмет іпотеки нерухоме майно - житловий будинок АДРЕСА_1 в рахунок погашення заборгованості перед ПАТ «Укргазбанк».

Виконавче провадження було відкрито11.09.2014.

На адресу відповідачів 25.03.2015 було направлено вимоги про добровільне звільнення вказаної квартири, які були отримані відповідачами 30.03.2015.

Представник позивача вказував, що житловий будинок в добровільному порядку відповідачі не звільнили, у зв`язку з чим він і був змушений звернутися до суду з даним позовом.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 22 липня 2015 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виселення - задоволено.

Виселено ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з житлового будинку АДРЕСА_1 , житловою площею 97,0 кв.м., загальною площею 208,3 кв.м. без надання іншого постійного житла.

Стягнуто в рівних долях з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» судовий збір з кожного окремо по 60,90 грн. (шістдесят гривень 90 копійок).

Заявник ОСОБА_1 , в особі свого представника, 27 березня 2019 року звернувся до Жовтневого районного суду м. Харкова з заявою про перегляд заочного рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 22 липня 2015 року у цивільній справі №639/3992/15-ц за позовною заявою Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виселення.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 08 травня 2019 року заяву представника заявника ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 22 липня 2015 року у цивільній справі №639/3992/15-ц за позовною заявою Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виселення - задоволено.

Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова 22 липня 2015 року у цивільній справі №639/3992/15-ц за позовною заявою Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виселення - скасовано.

Цивільну справу № 639/3992/15-ц за позовною заявою Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виселення призначено до розгляду в судове засідання. Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 19 липня 2019 року відмовлено у задоволенні позову АБ «Укргазбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виселення.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 19 липня 2019 року відмовлено у задоволенні позову АБ «Укргазбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виселення.

В апеляційній скарзі АБ «Укргазбанк» просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування скарги зазначено, що при ухваленні оскаржуваного рішення було допущене неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, внаслідок чого судом було зроблено висновки, що не відповідають фактичним обставинам справи.

Вказано, що суд не надав належної оцінки тому факту, що відповідач 1 має непогашену заборгованість в великому розмірі за кредитним договором і разом з іншими відповідачами перешкоджає зверненню стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором. Відповідачі добровільно не виселились та не знялись з реєстраційного обліку з предмета іпотеки, про що банком надавались відповідні докази.

Представником ОСОБА_1 - адвокатом Лисун В.С. до суду подано відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просить останню залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Вказала, що в іпотеку було передане майно, що не було придбане за кредитні кошти, а тому не допускається виселення відповідачів без надання їм іншого житлового приміщення.

Просив проводити розгляд справи без участі ОСОБА_1 та його представника.

Інші учасники справи не скористались правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, за участі представника АТ «Укргазбанк», за відсутності інших учасників справи, належним чином повідомлених про розгляд справи, що відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У статті 263 ЦПК України визначені наступні вимоги до законності і обґрунтованість судового рішення:

1. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

2. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

3. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

5. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 23 червня 2008 року між ВАТ АБ «Укргазбанк», правонаступником всіх прав і обов`язків якого є ПАТ АБ «Укргазбанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 21/08-Б, відповідно до умов якого банк надає позичальнику кредит, в сумі 98 550, 00 дол. США у строк з 23 червня 2008 року по 22 червня 2028 року, зі сплатою процентів за користування кредитом, виходячи із 13, 8 % річних. Кредит надається для задоволення споживчих потреб позичальника (а. с. 12-16).

В забезпечення виконання зобов`язання за зазначеним вище кредитним Договором, між ВАТ АБ «Укргазбанк», правонаступником всіх прав і обов`язків якого є ПАТ АБ «Укргазбанк», та ОСОБА_2 було укладено Договір іпотеки № 18/08-Б від 23.06.2008 року, відповідно до якого, вказаним договором були забезпечені всі вимоги іпотекодержателя, які випливають з кредитного договору №21/08-Б від 23 червня 2008 року укладеного між іпотекодержателем та позичальником ОСОБА_1 , за умовами якого позичальник зобов`язаний іпотекодержателю не пізніше 22 червня 2028 року повернути кредит у розмірі 98 550, 00 доларів США та сплати процентів за користування кредитом в розмірі 13, 8% річних та штрафних санкцій у розмірі і у вимпадках, передбачених кредитним та цим договорами (а. с. 9-11).

В п. 2.1.1 вказаного договору зазначено, що предметом іпотеки є нерухоме майно - житловий будинок АДРЕСА_1 площею 97, 0 кв.м., загальною площею 208, 3 кв.м., яка належить іпотекодавцю на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно видане 23 травня 2008 року Жовтневою районною у місті Харкові радою на підставі виконкому № 30-41 від 06.05.2008 року, зареєстрованого в КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», 30.05.2008 р. за № 23373459, номер запису 93056 в книзі 1, згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 19023311 від 30.05.2008 року.

Внаслідок порушення відповідачем ОСОБА_1 умов кредитного договору, 30 жовтня 2009 року приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Самощенко О.А. було видано виконавчий напис про звернення стягнення на житловий будинок АДРЕСА_1 , який належить на праві власності ОСОБА_2 . Зазначений житловий будинок на підставі Договору іпотеки №18/08-Б, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Чепа М.В. 23.06.2008 року за реєстровим №4837, переданий в іпотеку ВАТ АБ «Укргазбанк», правонаступником всіх прав і обов`язків якого є ПАТ АБ «Укргазбанк», у забезпечення виконання кредитних зобов`язань за Кредитним договором №21/08-Б, укладеним між боржником - ОСОБА_1 та кредитором - АБ «Укргазбанк» 23.06.2008 року. (а.с. 7)

Приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Самощенко О.А. 17 листопада 2011 року було видано дублікат вказаного виконавчого напису (а. с. 7).

Державним виконавцем Жовтневого ВДВС ХМУЮ Такідзе М.Т. 11 вересня 2014 року було відкрито виконавче провадження №44800061 з примусового виконання виконавчого напису №2724 від 30.09.2009 року, виданого приватним нотаріусом ХМНО Самощенко О.А. про звернення стягнення на житловий будинок АДРЕСА_1 , який належить на праві власності ОСОБА_2 . За рахунок коштів отриманих від реалізації нерухомого майна, задовольнити вимоги ПАТ АБ «Укргазбанк» в розмірі 105 343,85 доларів США та 14 629,74 грн (а. с. 8).

Харківською обласною дирекцією ПАТ «Укргазбанк» 25 березня 2015 року на адресу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 були надіслані Претензії (Вимоги) про добровільне звільнення житлового будинку АДРЕСА_1 протягом одного місяця з дати отримання цієї вимоги. В разі відмови від добровільного виселення з житлового будинку, банк або новий власник буде змушений виселити їх у судовому порядку (а.с. 17-20).

Зазначені вимоги були отримані відповідачами 30.03.2015.

Як вказує представник позивача, відповідачі не виконали вимоги іпотекодержателя про звільнення житлового приміщення, та станом на теперішній час залишаються проживати в спірному будинку.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції свої висновки мотивував тим, що квартира, яка є предметом Договору іпотеки № 18/08-Б від 23.06.2008 року, була придбана не за рахунок кредитних коштів, у забезпечення повернення яких укладено договір іпотеки, а також взяв до уваги факт відсутності постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Нормами ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

У статті 77 ЦПК України вказано про належність доказів:

1. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

2. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

3. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

4. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

У статті 78 ЦПК України зазначено про допустимість доказів:

1. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

2. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Про достатність доказів вказано у ст. 80 ЦПК України:

1. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

2. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 47 Конституції України, ч. 4 ст. 9 Житлового кодексу УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Стаття 7 Закону України «Про іпотеку» регламентує, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Частиною першою статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (частина перша статті 611 ЦК України).

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому Законом.

Згідно статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплено у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (частина третя статті 33 Закону України «Про іпотеку»).

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Отже, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і положення статті 109 ЖК УРСР.

Отже, за змістом зазначених норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду.

При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин

До таких висновків в аналогічній за обставинами справи при виборі та застосування відповідних норм права, які суд відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховує в цій справі, дійшов Верховний Суд у постановах від 25 січня 2018 року № 61-688св17, 14 березня 2018 року № 61-2816св18, 30 травня 2018 року № 61-401св17, 27 червня 2018 року (справа № 367/2506/15-ц, провадження № 61-14134 св 18).

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Продовжуючи далі про «закон», стаття 1 Першого протоколу до Конвенції посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях Конвенції (пункт 54 рішення від 09 листопада 1999 року у справі «Шпачек s.r.o.» проти Чеської Республіки». Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого законодавства, вимагаючи, щоб воно було доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним у застосуванні (пункт 109 рішення від 05 січня 2000 року у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), заява № 33202/96. Коло застосування концепції передбачуваності значною мірою залежить від змісту відповідного документа, сфери призначення, кількості та статусу тих, до кого він застосовується. Сам факт того, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що вона не відповідає вимозі «передбачуваності» у контексті Конвенції. Завдання здійснення правосуддя, що є повноваженням судів, полягає саме у розсіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці (пункт 65 рішення від 17 лютого 2004 року у справі «Горжелік та інші проти Польщі» (Gorzelik and Others v. Poland), заява № 44158/98. У цьому зв`язку не можна недооцінювати завдання вищих судів у забезпеченні уніфікованого та єдиного застосування права (пункти 29-30 рішення від 24 березня 2009 року у справі «Тудор Тудор проти Румунії» (Tudor Tudor v. Romania), заява № 21911/03, та пункти 34-37 рішення від 02 листопада 2010 року у справі «Стефаніка та інші проти Румунії», заява № 38155/02.

У статті 6 Конвенції проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Аналогічний принцип закріплено й у національному законодавстві, а саме статті 1 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи в судах), згідно з якою завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Те саме міститься у статті 2 ЦПК України у редакції від 03 ;жовтня 2017 року, згідно із частиною другою якої суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 4 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій, яка відповідає статті 5 цього Кодексу у редакції від 03 жовтня 2017 року).

Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

На думку ЄСПЛ, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинне бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (пункт 39 рішення у справі «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. Bulgaria»), заява № 1365/07; пункт 170 рішення у справі «Олександр Волков проти України», заява № 21722/11.

Таке тлумачення міжнародного суду щодо вимог до якості закону колегія суддів застосовує як ознаку такого елементу конституційного принципу верховенства права, як правова визначеність, що також передбачено ст. 10 ЦПК України.

Невиконання кредитних зобов`язань стало підставою подання до суду позовів банками про звернення стягнення на іпотечне майно, надане за договорами забезпечення кредитів, що зумовило масове виселення колишніх власників з неповнолітніми дітьми із житла.

Законом України від 22 вересня 2011року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни до статті 109 ЖК УРСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

В усталеній практиці Верховним Судом України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 та від 21 грудня 2016 року у справі № 591/3480/15-ц роз`яснено порядок застосування статті 40 Закону № 898-IV та статті 109 ЖК УРСР. Зазначено, що частина 2 статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону № 898-IV, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 31 жовтня 2018 року у цивільній справі № 753/12729/15-ц прийшла до висновку, що правовий висновок Верховного Суду України про належне застосування статті 40 Закону № 898-IV та статті 109 ЖК УРСР, викладений у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 та від 21 грудня 2016 року у справі № 591/3480/15-ц, є законним та обґрунтованим, враховує вимоги як вітчизняного, так і міжнародного законодавства про дотримання положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції та практики ЄСПЛ, а також ураховує, що такі обмеження неволодіючого власника встановлені законом, вони є необхідними в демократичному суспільстві та застосовуються з дотриманням балансу інтересів сторін спірних правовідносин, оскільки наявні інші ефективні способи захисту прав неволодіючого власника.

Зважаючи на викладене, Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що немає підстав для відступу від висновків щодо застосування норми права в подібних правовідносинах, викладених у раніше ухвалених постановах Верховного Суду України.

Аналогічна позиція відображена й у постанові Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року № 520/15533/13-ц та від 05 листопада 2018 року справа № 699/538/14-ц, яка була доцільно врахована районним судом при ухваленні рішення відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України.

Тому колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що відповідачі підлягають виселенню без надання іншого житлового приміщення, оскільки вони мають непогашену заборгованість перед банком та не виконали вимоги про добровільне виселення, оскільки такі вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, та суперечать висновкам суду касаційної інстанції щодо застосування норм права.

З огляду на те, що при ухваленні рішення районним судом було додержано норм матеріального і процесуального права, доводи скарги висновків суду не спростовують, колегія суддів на підставі ст. 375 ЦПК України залишає скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

З огляду на положення ст. 141 ЦПК України відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 19 липня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня проголошення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення виготовлений 21 жовтня 2019 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді колегії П.В. Кісь.

О.М. Хорошевський.