Справа № 140/2348/17
Провадження № 22-ц/801/1896/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Науменко С. М.
Доповідач:Марчук В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2019 рокуСправа № 140/2348/17м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючої: Марчук B.C.,

суддів: Матківської М.В., Войтка Ю.Б.

секретар : Куленко О.В.

за участю: позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 , представника відповідача - адвоката Замковенка В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу № 140/2348/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: служба у справах дітей Немирівської районної державної адміністрації, про визначення місця проживання дітей та стягнення аліментів, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 13 червня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Науменка С.М. в залі суду 09.40 год., повне судове рішення складено 14.06.2019 року ,

в с т а н о в и в :

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернулась у Немирівський районний суд Вінницької області з даним позовом. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач перебувала у шлюбі з відповідачем, який був зареєстрований 28 серпня 2010 року відділом реєстрації актів цивільного стану Звенигородського районного управління юстиції Черкаської області, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблений запис №94.

Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 04 вересня 2017 року шлюб між сторонами розірвано.

Під час подружнього життя у сторін народилися діти: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про народження серія НОМЕР_1 від 20.01.2011 року) та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 (свідоцтво про народження серія НОМЕР_2 від 04 лютого 2015 року).

Позивач зазначає, що 05 червня 2017 року відповідач із застосуванням фізичної сили вигнав її з їхнього спільного будинку в якому вони проживали разом із дітьми, забрав дітей та вивіз їх у невідомому напрямку. ОСОБА_2 неодноразово погрожував ОСОБА_1 фізичною розправою та наносив тілесні ушкодження, доказом чого є неодноразові письмові звернення останньої до Звенигородського відділу поліції ГУНП в Черкаській області.

З того червня місяця 2017 року ОСОБА_1 проживає у будинку своїх батьків в с. Вища Кропивна Немирівського району Вінницької області, окремо від відповідача, разом зі своїм молодшим сином ОСОБА_4 Старший син - ОСОБА_3 , проживає з відповідачем.

Позивач зазначає, що вона має постійне місце проживання, з народження дітей займалась їх доглядом, виконувала всі обов`язки з організації домашнього побуту, займалась ремонтом та облаштуванням спільного житлового будинку та присадибної земельної ділянки, їздила на важку роботу за кордон, створювала всі необхідні умови для проживання, виховання та розвитку своїх дітей.

В липні 2017 року позивач звернулась, у відповідності до вимог ч.1 ст. 161 СК України, до служби у справах дітей Немирівської районної державної адміністрації Вінницької області про визначення місця проживання малолітніх дітей.

31 серпня 2017 року комісія у справах дітей Немирівської районної державної адміністрації Вінницької області дійшла висновку про доцільність проживання малолітніх дітей з їхньою матір`ю, тобто з позивачкою у справі.

Враховуючи зазначене, позивачка вважає, що малолітні діти повинні проживати разом нею, а тому вона звернулась до суду з вказаним позовом. Також у своєму позові ОСОБА_1 ставить питання про стягнення з відповідача аліментів на утримання дітей в розмірі по 713 грн. щомісячно на кожну дитину, починаючи з дня пред`явлення позову і до повноліття дітей.

Рішенням Немирівського районного суду Вінницької області від 13 червня 2019 року позов задоволено частково. Вирішено: визначити місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 біля матері ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 в АДРЕСА_1 ; відібрати у ОСОБА_2 та негайно повернути дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 їхній матері ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_5 . В решті позовних вимог відмовлено, у зв`язку з тим, що право на стягнення аліментів на утримання дітей з відповідача заявлені передчасно.

Не погодившись з вказаним рішенням, ОСОБА_2 оскаржив його в апеляційному порядку, як незаконне та таке, що ухвалене при неповно з`ясованих обставинах, що мають значення для справи та за недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не досліджено ту обставину, що кримінальні провадження відносно ОСОБА_2 , на які посилалась позивач, під час досудового розслідування були закриті за відсутністю складу злочину. Крім того, скаржник зазначає, що судом неправомірно було залучено до участі у справі в якості третьої особи службу у справах дітей Немирівської районної державної адміністрації Вінницької області, оскільки малолітні діти ніколи не проживали в Немирівському районі Вінницької області. Ще він зазначає, що на даний час має постійне місце роботи, по місцю проживання характеризується позитивно, а за період його проживання з дітьми створив всі необхідні умови для належного їх проживання та розвитку. Щодо відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення аліментів, то доводи апеляційної скарги її не стосуються, тому фактично рішення оскаржується в частині задоволених вимог.

При цьому, скаржник просить скасувати рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 13.06.2019 року та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, з огляду на наступне.

Відповідно до норми ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно частин першої - п`ятої ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення зазначеним правовим вимогам відповідає.

В ході розгляду справи встановлено наступні обставини.

З матеріалів справи вбачається, що 28 серпня 2010 року сторони зареєстрували шлюб, однак рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 04 вересня 2017 року їхній шлюб було розірвано (а/с 44 т.1).

Під час подружнього життя у сторін народилися діти: син ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьком якого є відповідач ОСОБА_2 , про що свідчить копія свідоцтва про народження Серії НОМЕР_1 (а.с.8) та син ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьком якого є відповідач ОСОБА_2 , про що свідчить копія свідоцтва про народження Серії НОМЕР_2 (а.с.9).

Апелянт, який є відповідачем у справі, та його представник - адвокат Замковенко В.М. в судовому засіданні підтримали апеляційну скаргу з викладених у ній підстав.

При цьому ОСОБА_2 вказав, що діти проживають з ним. У 2017 році був певний період, що молодший син проживав з позивачкою у с. Вища Кропивна Немирівського району Вінницької області. Проте, потім він його забрав до себе на Черкащину у відсутність позивачки та без її згоди. І таким чином, діти живуть з ним. Ще він вказав, що позивачка не відвідує дітей, мало цікавиться ними без поважних причин та, що він їй у цьому не створює ніяких перешкод.

Позивачка заперечила такі пояснення та вказала, що зразу після того, як ОСОБА_2 забрав до себе без її відома їхнього малолітнього сина ОСОБА_4 літом 2017 року, вона з цього приводу зверталася у поліцію. Ці обставини підтверджуються відповіддю Головного управління національної поліції у Вінницькій області на заяву ОСОБА_1 від 17.08.2017 року на а/с 19 т.1. Ще ОСОБА_1 вказала, що відповідач весь час створює перепони у тому, щоб вона спілкувалася з дітьми, влаштовує сварки з цього приводу; не допускає дітей до неї. Вона наполягає на залишенні без задоволення апеляційної скарги.

Згідно висновку Органу опіки та піклування Немирівської районної державної адміністрації від 08.09.2017 року № 0134-609, визнано за доцільне визначити місце проживання малолітніх ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 біля матері ОСОБА_1 в с. В. Кропивна Немирівського району Вінницької області. ( а.с. 15-16).

Представник третьої особи - служби у справах дітей Немирівської РДА Вінницької області Оцупок Н.М. у суді першої інстанції підтримала висновок органу опіки та піклування Немирівської районної державної адміністрації від 08.09.2017 року, вказала, що позивачка позитивно характеризується, має постійне місце роботи та всі необхідні умови для виховання дітей.

Разом з тим, вона вказала, що відповідач ОСОБА_2 на засідання Служби у справах дітей не з`явився, по телефону у грубій формі відмовився прийняти участь у розгляді питання про визначення місця проживання дітей.

В ході розгляду справи у суді першої інстанції були допитані свідки ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 Всі вони пояснили, що діти живуть з батьком - відповідачем у справі в гарних умовах, доглянуті; що між сторонами у справі неприязні стосунки. Свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , крім того, пояснили, що мати дитини - малолітнього ОСОБА_3 , який навчається у Звенигородській загальноосвітній школі 1-11 ступенів №5 01.09.2017 року, зверталася з заявою про переведення дитини у іншу школу, однак виникла сварка і батько забрав дитину додому. Через деякий час ситуація повторилася.

На а/с 17 т. 1 міститься позитивна характеристика з місця фактичного проживання позивачки; на а/с 10 т. 1 - Довідка Ситковецької селищної ради Немирівського району Вінницької області від 03.07.2017 року, відповідно до якої ОСОБА_1 проживає з матір`ю по АДРЕСА_1 . Відповідно до Акту обстеження умов проживання від 26.07.2017 року, який затверджений В .О. начальника Служби у справах дітей Немирівської РДА Вінницької області, на час обстеження менший син - ОСОБА_4 проживав з матір`ю, дитина привітна, відкрита; для проживання дітей створені всі необхідні умови (а/с18 т.1).; відповідно до виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ОСОБА_1 з 19.06.2018 року являється фізичною особою-підприємцем(т.1 а/с 227-228).

Відповідно до Акту обстеження умов проживання від 05.04.2018 року, затвердженого начальником Служби у справах дітей Звенигородської РДА Черкаської області, станом на 05.04.2018 року діти ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживають з батьком - ОСОБА_2 та бабусею ОСОБА_17 за адресою : АДРЕСА_2 ; матеріально та житлом забезпечені; стосунки та традиції в сім`ї добрі ( а/с101 т.1). Про те, що діти проживають з відповідачем та відвідують відповідно школу і дитячий ясла-садок, свідчать Довідки на а/с136, 137 т.1. Старший син Богдан відвідує хореографічні гуртки Звенигородського центру дитячої та юнацької творчості, згідно довідки на а/с107 т.1. Відповідач ОСОБА_2 позитивно характеризується по місцю проживання (а/с102 т.1); з 15.03.2019 року працює водієм автотранспортного засобу (а/с245 т.1).

Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

За частинами першою статті 161 цього Кодексу, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я, та інші обставини, що мають істотне значення.

Статтею 9 Конвенції про права дитини, яку ратифіковано постановою ВР за № 789-XII від 27 лютого 1991р., визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Як встановлено в ході розгляду справи, батьки мають рівні умови проживання, однакові умови для гармонійного розвитку дітей, житлові будинки повністю обладнанні всім необхідним для проживання дітей. Як батько, так і мати мають постійне місце роботи та стабільний дохід.

З урахуванням всіх викладених вище обставин, кожен із батьків має можливість належним чином займатись вихованням дітей та їх утримувати.

При цьому, принципом 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року визначено, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

У ч.2 ст. 161 СК України вказано, що суд не може передавати дитину для проживання тим з батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвитку дитини.

Як видно з матеріалів справи, будь-які визначені, у вказаній правовій нормі, підстави для того, щоб діти не проживали з матір`ю - відсутні.

При цьому, встановлено, що відповідач самоправно у червні місяці 2017 року, з позиції сили забрав обох малолітніх дітей з місця проживання на той час ще у спільній сім`ї за адресою: АДРЕСА_2 та відвіз до своїх батьків у с. Гусакове Звенигородського району і з того часу чинить перешкоди дітям у спілкуванні з матір`ю з власних інтересів.

Його голослівні пояснення у судовому засіданні, що всі докази, у яких говориться про його недостойну поведінку щодо позивачки та про його перешкоди у спілкуванні дітей з матір`ю, є неправдивими, спростовуються наявними у справі письмовими документами, підписаними відповідними посадовими особами.

Така поведінка відповідача спостерігалась, під час відвідування спеціалістом служби у справах дітей Звенигородської РДА та інспектором Звенигородського відділу поліції ГУНП в Черкаській області за письмовою заявою ОСОБА_1 про хвору дитину, проте, як заначено у акті обстеження умов проживання, доступ до житла обмежений, батько дітей не допустив матір до будинку, між батьками неприязні відносини, побачити матері дітей відмовив у грубій формі (а/с. 226 т.1). Крім того, на а/с. 175 т.1 міститься довідка в.о. старости с. Вища Кропивна і с. Гути Ситковецької ОТГ ОСОБА_18 , де зазначено, що при зустрічі ОСОБА_1 з малолітнім сином ОСОБА_3 , який на той час знаходився у навчальному закладі в м. Звенигородка, батько ОСОБА_2 висловлював нецензурну лексику, погрози в сторону матері дитини, а також наніс тілесні ушкодження ОСОБА_1

Тим самим, встановлено, що батько дітей агресивно налаштований проти матері, застосовує до неї психічне насилля, нецензурну лайку, що негативно впливає на формування дітей, їхньої психіки та світосприйняття.

Відповідно до частини сьомої статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до частини 8 статті 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У п. 54 рішення ЕСПЛ « Хант проти України» ( від 07.12.2006 року), суд нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі Olsson v. Sweden, від 27 листопада 1992 року) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі Johansen v. Norway від 7 серпня 1996 року, п. 78.)

Практика ЕСПЛ встановлює акценти, відповідно до яких при розгляді сімейного спору пріоритет мають інтереси дитини над інтересами батьків; діти, народжені у шлюбі, і діти, народжені поза шлюбом, є рівними у своїх правах; будь-яке обмеження, накладене на особисте спілкування у відносинах між батьками та дітьми, повинне ґрунтуватися на належних до справи та обґрунтованих причинах, висунутих для захисту інтересів дитини і для подальшого об`єднання сім`ї. (Справа «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року, «МакМайкл проти Сполученого Королівства» від 24 лютого 1995 року).

Саме вищевказаними обставинами та правовими нормами керувався суд першої інстанції, задовольняючи вимогу позивачки про визначення місця проживання дітей і дійшов до правильного висновку про задоволення такої вимоги та визначення місця проживання обох неповнолітніх дітей сторін у справі - з позивачкою з негайним відібранням їх від відповідача.

Твердження відповідача, що оскільки діти є хлопчиками, то він, як батько, може їх краще виховати та вони більше потребують саме батьківської уваги, є помилковим та не відповідає інтересам дітей.

Так, відповідно до Закону України «Про охорону дитинства» від 2001 року, а саме, його ст. статті 11, сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього.

Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно ст. 12 вказаного Закону, виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

А ч.1 ст. 15 Закону говорить, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

З досліджених доказів слідує, що мама дітей з часу, коли батько самоправно забрав їх з сім`ї в інше місце проживання, намагається з ними спілкуватися, бачитися та піклуватися про них, проте цьому перешкоджає батько, чим він порушує вищевказані права дітей.

Те, що малолітні діти сторін були вислухані у судовому засіданні суду першої інстанції, відповідає положенням Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року та нормі ст.171 СК України про те, що дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання.

Разом з тим, за нормами СК України, його ч.1 ст. 160, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. А відповідно до ч.1 ст.161 СК України, якщо батько та мати, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними вирішує, зокрема, суд.

Тому, суд першої інстанції дослідивши повно та всебічно обставини справи, застосував необхідні правові норми та дійшов правильного висновку про задоволення позовної вимоги щодо місця проживання дітей, з огляду на поведінку їхнього батька.

Те, що не була залучена до участі у справі Служба у справах дітей Звенигородської РДА Черкаської області, не є підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 53 ЦПК України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї зі сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи.

Водночас відповідно до ч.4 ст. 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Згідно з ч. 5 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

До участі у справі була залучена Служба у справах дітей Немирівської райдержадміністрації Вінницької області; у справі є висновок цієї Служби щодо доцільності проживання дітей з матір`ю (а/с15 т.1).

Відповідно до Закону України « Про органи і служби у справах дітей та спеціальні установи для дітей», на Служби у справах дітей в Україні покладається обов`язок по здійсненню соціального захисту дітей. Про це говорить і ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. Тому, незалежно від територіальності, працівники Служби зобов`язані об`єктивно вивчати всі обставини при виконанні своїх обов`язків щодо захисту дітей і робити висновки, які грунтуються на встановлених обставинах та відповідно до діючого законодавства.

Саме так діяли працівники залученої до участі у справі третьої особи. На засідання Служби по вирішенню питання про визначення місця проживання вказаних дітей запрошувався батько дітей, який проігнорував таке запрошення; була відвідана менша дитина сторін - син ОСОБА_4 , який на час розгляду даного питання Службою, проживав з мамою за адресою : АДРЕСА_1 ( а/с 18 т.1).

Щодо Служби у справах дітей Звенигородської РДА Черкаської області, то з матеріалів справи видно, що вона була обізнана про ситуацію з дітьми сторін у справі так, як працівниками даної Служби проводилося обстеження умов проживання дітей з батьком (а/с 101 т.1); 23.10.2018 року спеціаліст Служби у справах дітей Звенигородської РДА, разом з іншими членами комісії, здійснювали обстеження житлово-побутових умов малолітньої дитини - ОСОБА_4 за місцем проживання його батька - ОСОБА_2 , у зв`язку з хворобою дитини та бажанням матері провідати хвору дитину, у чому їм було відповідачем відмовлено (а/с226 т.1); 11 червня 2019 року представники цієї ж Служби також відвідували місце проживання відповідача, з метою побачити дітей та обстежити їхні умови проживання, у чому їм також було відмовлено батьком (а/с177 т.1).

Більше того, станом на червень 2017 року позивачка разом з дітьми та відповідачем жила в АДРЕСА_2 .( а/с 11 , 12 т.1). А отже, зазначена Служба у справах дітей, за наявності негативних відомостей про матір дітей, її поведінки, яка перешкоджає проживанню дітей з матір`ю, мала можливість про це повідомити відповідні органи, чого не було зроблено, що колегія суддів оцінює, як позитив у характеристиці позивачки.

Всі інші твердження апелянта зводяться до переоцінки доказів, наданих в суді першої інстанції

Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржуване судове рішення ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі.

Відповідно до частини третьої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, постановлено з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 13 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови - 15.10.2019 року.

Судді/підписи/

Згідно з оригіналом

суддя-доповідач: В.С. Марчук