Провадження № 4-с/161/80/19
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 жовтня 2019 року місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого - судді Присяжнюк Л.М.,

з участю секретаря судового засідання Петрової В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку скаргу боржника ОСОБА_1 на дії та рішення приватного виконавця виконавчого округу Волинської області Пироги Сергія Степановича під час примусового виконання заочного рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 вересня 2011 року у цивільній справі №2-4417/11 за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки,

В С Т А Н О В И В:

09 вересня 2019 року на адресу суду надійшла вказана скарга.

Скарга мотивована тим, що приватний виконавець неправомірно провів опис та арешт майна боржника, оскільки на вказане виконавче провадження поширюється мораторій встановлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Крім того скаржник посилається на недоліки в оформленні постанови приватного виконавця в частині зазначення належного зберігача майна.

З наведених підстав просить суд:

1) визнати дії приватного виконавця щодо винесення постанови від 30 січня 2019 року ВП №59690178 від 30 серпня 2019 року протиправними;

2) скасувати вищенаведену постанову.

Представник скаржника у судове засідання не прибув, але його представник подав письмову заяву в якій просить суд слухати скаргу за його відсутності.

Приватний виконавець та представник стягувача у судові засідання не прибули. Приватний виконавець подав письмовий відзив на позов в якому просить відмовити у задоволенні скарги.

Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що скаргу слід задовольнити частково, з наступних підстав.

Судом встановлено, що заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 вересня 2011 року у справі №2-4417/11 звернуто стягнення на нерухоме майно, а саме, на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами загальною площею 128,8 кв.м., житловою площею 79 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,19га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована на території Липинської сільської ради Луцького району Волинської області, що належать на праві власності ОСОБА_1 в рахунок погашення заборгованості за договором надання відновлювальної кредитної лінії № 071-22-03/07 від 12.04.2007 року, укладеним між акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 (а.с.6-7).

Із тексту цього судового рішення слідує, що підставою для звернення стягнення на предмет іпотеки було невиконання умов договору про надання відновлювальної кредитної лінії №071-22-03/07 від 22 квітня 2007 року. Кредит надавався в іноземній валюті доларах США (а.с.8-11)

У пункті 1.2 цього договору визначено, що кредит надавався позичальнику на поточні потреби, тобто, на переконання суду, на споживчі потреби позичальника (а.с.9 зворот).

Наразі, як слідує з матеріалів справи, вищенаведене заочне рішення суду знаходиться на примусовому виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Волинської області Пироги Сергія Степановича, ВП №59690178 (а.с.19).

Постановою приватного виконавця від 30 серпня 2019 року у межах даного виконавчого провадження проведено опис та арешт майна боржника, а саме:

1) житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1 ;

2) земельної ділянки площею 0,19 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована на території Липинської сільської ради Луцького району.

При цьому, відповідальним зберігачем цього майна визначений ОСОБА_3 (а.с.23-24).

З матеріалів справи слідує, що копія вказаної постанови для відома була направлена боржнику ОСОБА_1 03 вересня 2019 року, а до суду скарга подана 09 вересня 2019 року, тобто в межах десятиденного строку на оскарження.

Надаючи правову оцінку спірній постанові приватного виконавця, суд зазначає наступне.

Підпунктом 1 пункту 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі Закон) визначено, щопротягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку;

Як вже встановлено судом, кредит боржнику надавався в іноземній валюті та на поточні потреби, тобто, на думку суду, на споживчі цілі.

Площа спірного будинку становить 128,8 кв.м. і наразі у ньому фактично проживає боржник із сім`єю. Доказів наявності у боржника іншого нерухомого майна, приватний виконавець суду не надав.

Зважаючи на вищевикладене, спірний будинок повністю підпадає під критерії, які визначені у підпункті 1 пункту 1 Закону, а отже він не може бути примусово стягнутий (відчужений без згоди) власника цього майна. А оскільки цей будинок розміщений на земельній ділянці, вона також не може бути примусово відчужена, зважаючи на принцип невіддільності нерухомого майна від землі, на якій воно знаходиться, закріплений у статті 120 Земельного кодексу України.

Одночасно, суд не погоджується з доводами боржника, що у зв`язку з наявністю мораторію приватний виконавець не вправі проводити опис та арешт спірного майна, оскільки Законом заборонено саме примусово стягувати (відчужувати без згоди власника), тобто передавати його на примусову реалізацію, однак не заборонено вчиняти інші виконавчі дії для збереження цього майна, зокрема описувати та арештовувати його, для збереження.

Отже, на переконання суду, здійснення опису та арешту спірного майна не суперечить приписам Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки ці дії здійснені для збереження спірного майна, а не для його примусової реалізації, а отже спірна постанова та дії приватного виконавця є правомірними в цій частині.

Проте суд не погоджується з діями приватного виконавця щодо визначення зберігача майна відмінного від боржника, з наступних підстав.

Частиною першою статті 58 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що майно, на яке накладено арешт, крім майна, зазначеного у частині восьмій статті 56 цього Закону, передається на зберігання боржникові або іншим особам (далі - зберігач), що призначені виконавцем у постанові про опис та арешт майна (коштів) боржника, під розписку.

В даному випадку законодавство наділяє приватного виконавця дискреційними повноваженнями в частині визначення особи, якій передається на зберігання майна, і приватний виконавець Пирога С.С. скориставшись ними передав майно на зберігання третій особі ОСОБА_3

Однак, на переконання суду, визначаючи зберігача майна приватний виконавець повинен діяти розсудливо, а також виходячи із загальних засад цивільного, житлового та сімейного законодавства, та моральних засад суспільства.

У даному випадку частиною другою статті 58 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що зберігач може користуватися майном, переданим йому на зберігання, якщо проти цього не заперечує стягувач (щодо рухомого майна) або якщо особливості такого майна не призведуть до його знищення чи зменшення цінності внаслідок користування.

Тобто, передаючи описаний житловий будинок та земельну ділянку під ним третій особі, приватний виконавець тим самим надав право користуватися цим майном, в якому проживає сім`я боржника і яке є їх єдиним постійним житлом.

Визначаючи такого зберігача приватний виконавець фактично допустив порушення конституційного права на недоторканість житла боржника, яке передбачено у ст.30 Конституції України, оскільки таким чином зберігач майна ( ОСОБА_3 ) керуючись постановою приватного виконавця, а не судовим рішенням, може проникати у житло боржника, тим самим порушуючи його недоторканість.

Також слід зазначити, що таке визначення зберігача майна суперечить моральним засадам суспільства, оскільки ОСОБА_3 не є членом сім`ї боржника.

Крім того, суд зауважує, що в даному випадку арештоване та описане виключно нерухоме майно (будинок та земельна ділянка) без будь-якого рухомого майна, яке знаходиться у (на) ньому. Тому виглядає незрозумілим чому приватний виконавець не скористався своїм правом на визначення саме боржника, або члена його сім`ї, зберігачем майна, оскільки нерухоме майно неможливо приховати, або, без значних витрат, змінити його властивості чи знищити, а тому відсутні обґрунтовані побоювання того, що нерухоме майно може бути втрачено у разі передання його на зберігання саме боржнику.

В даному випадку дії приватного виконавця щодо передання майна на зберігання третій особі виглядають, на погляд суду, як намір незаконного впливу на боржника та членів його сім`ї, зокрема створення передумов, що можуть слугувати для порушення недоторканості його житла з боку третіх осіб, під час дії в Україні встановленого мораторію на примусове стягнення житла боржника.

Підсумовуючи вищевикладене суд дійшов висновку, що дії приватного виконавця стосовно визначення зберігачем майна не боржника, чи члена його сім`ї, а третьої особи, є нерозсудливими, суперечить моральним засадам суспільства, а отже в цій частині скарга є обґрунтованою.

Частиною другою статті 451 ЦПК України визначено, що у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Оскільки суд визнав спірну постанову обґрунтованою по суті, однак визнав її неправомірною в частині визначення зберігача майна, суд дійшов висновку, що з врахуванням способів захисту порушеного права, які визначені у ч.2 ст.451 ЦПК України скаргу слід задовольнити частково, а саме визнати неправомірним пункт 3 постанови приватного виконавця виконавчого округу Волинської області Пироги Сергія Степановича від 30 серпня 2019 року ВП №59690178 про опис та арешт майна боржника в частині призначення зберігачем майна ОСОБА_3 та зобов`язати приватного виконавця виконавчого округу Волинської області Пирогу Сергія Степановича усунути порушення шляхом визначення нового зберігача майна з врахуванням висновків суду.

Обираючи саме такий спосіб захисту суд виходить з того, що він не вправі визначати нового зберігача майна, оскільки тим самим здійснюється підміна повноважень приватного виконавця, а тому зобов`язує визначити нового зберігача майна саме приватного виконавця, з врахуванням висновків суду.

Додатково визнавати неправомірними дії приватного виконавця щодо винесення постанови суд не вбачає за необхідне, оскільки права та законні інтереси боржника поновлені за фактом визнання постанови неправомірною у частині.

Обраний скаржником спосіб захисту шляхом скасування постанови ч.2 ст.451 ЦПК України не передбачений, а отже суд задовольняє скаргу частково саме способом, який визначений вище.

Керуючись статтями 450-451 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Скаргу ОСОБА_1 на дії та рішення приватного виконавця виконавчого округу Волинської області Пироги Сергія Степановича під час примусового виконання заочного рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 вересня 2011 року у цивільній справі №2-4417/11 за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки задовольнити частково.

Визнати неправомірним пункт 3 постанови приватного виконавця виконавчого округу Волинської області Пироги Сергія Степановича від 30 серпня 2019 року ВП №59690178 про опис та арешт майна боржника, в частині призначення зберігачем майна ОСОБА_3 та зобов`язати приватного виконавця виконавчого округу Волинської області Пирогу Сергія Степановича усунути порушення шляхом визначення нового зберігача майна з врахуванням висновків суду.

В задоволенні решти вимоги скарги відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п?ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали складений та підписаний 15 жовтня 2019 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду Волинської області Л.М. Присяжнюк