Справа № 457/903/19
провадження №2/457/260/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2019 року м. Трускавець

Трускавецький міський суд Львівської області

в складі: головуючого судді Марчука В.І.

при секретарі Мазурик В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Трускавці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: відділ опіки та піклування Трускавецької міської ради про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без дозволу одного з батьків,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: відділ опіки та піклування Трускавецької міської ради про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без дозволу одного з батьків, а саме:надати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дозвіл на тимчасовий виїзд її сина, ОСОБА_3 , за кордон без згоди другого з батьків, терміном на один рік від вступу рішення в законну силу в такі країни: Єгипет, Польщу, Німеччину, Болгарію, Чехію, Туреччину, Туніс, Угорщину, Румунію, Кіпр та інші країни Шенгенської угоди та дозволити обробку персональних даних для отримання віз.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 з 2 жовтня 2010 року по 4 вересня 2015 року. Шлюб розірвано на підставі рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області. Від спільного подружнього життя мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . В даний час дитина проживає з позивачем за адресою: АДРЕСА_1 . Сторони з червня 2011 року проживають окремо. З моменту фактичного припинення шлюбних відносин відповідач участі у вихованні сина не приймає та матеріальної допомоги на утримання дитини не надає. У 2019 році у позивача виникла можливість поїхати на відпочинок за кордон разом зі своїм сином, ОСОБА_3 . Причиною подання заяви до суду стало те, що вона не має можливості отримати нотаріальної згоди батька для тимчасового вивезення сина за кордон без його супроводу, оскільки не підтримує стосунки зі своїм колишнім чоловіком та не знає його теперішнє місце знаходження. Бажає повезти сина на відпочинок з метою оздоровлення, розширення його кругозору, ознайомлення з культурою інших народів, стимулювання вчинення іноземних мов та підготовкою до самостійного життя.

Позивач подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позов підтримує повністю, просить позов задоволити.

Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, не повідомив суду причини неявки.

При таких обставинах суд визнав неявку відповідача неповажною та розглянув справу у його відсутності, провівши заочний розгляд справи.

Розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників, відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

З`ясувавши обставини справи, дослідивши надані сторонами докази, суд вважає, що позов слід задоволити частково, виходячи з наступних міркувань.

Судом встановлено, що сторони є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , підтвердженням чого є свідоцтво про народження, копія якого наявна в матеріалах справи.

Згідно рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 04.09.2015 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , розірвано.

Судом встановлено, що малолітній ОСОБА_3 проживає разом із матір`ю ОСОБА_1 ..

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до ч.2 ст.10 зазначеної «Конвенції», держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров`я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами.

Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Згідно ст.141 СК України батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

У відповідності до ч.2 ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Дитина, яка не досягла 14 років, повинна проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно як волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного з її батьків.

Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою.

Визначення місця проживання малолітньої дитини за конкретною адресою унеможливлює маніпуляції з боку того з батьків, з ким буде проживати дитина, зокрема проживати де завгодно, унаслідок чого батько дитини не буде мати змоги брати участь у її вихованні.

Згідно ст.313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно з ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріального засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57, із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

У підп. 1 п.4 вищевкзаних Правил регламентовано, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Статтею 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» встановлено можливість ухвалення судом рішення на разовий виїзд без згоди батька, не позбавленого батьківських прав та те, що надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон без згоди батька суперечить вищевказаним нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов`язків батьків відносно виховання дитини.

Надання такого дозволу на короткочасні поїздки, фактично не позбавляє батька дитини можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею.

Враховуючи вищенаведене, зокрема те, що у позивачки є складнощі в отриманні згоди відповідача на виїзд доньки за кордон, а також беручи до уваги той факт, що судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд дитини за межі України для тимчасового виїзду та перебування за кордоном, а навпаки таке надасть можливість позивачці відвезти сина за кордон на море для оздоровлення, то суд приходить до висновку, що позов слід задоволити частково, надавши дозвіл на виїзд за межі України без згоди батька в супроводі матері ОСОБА_1 , яка забезпечить безпеку дитину під час такої подорожі. За таких умов права та інтереси дитини, на думку суду, будуть забезпечені максимально.

Керуючись ст.ст. 12,13,81,263-265,268, 280-284 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Надати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дозвіл на тимчасовий виїзд її сина, ОСОБА_3 , за кордон без згоди другого з батьків, терміном на один рік від вступу рішення в законну силу в такі країни: Єгипет, Польщу, Німеччину, Болгарію, Чехію, Туреччину, Туніс, Угорщину, Румунію, Кіпр та інші країни Шенгенської угоди та дозволити обробку персональних даних для отримання віз

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Суддя: В. І. Марчук