Постанова

Іменем України

13 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 161/19447/17

провадження № 61-1204св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Сімоненко В. М. (суддя-доповідач), Петрова Є.П., Мартєва С.Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 липня 2018 року у складі головуючого судді Плахтій І.Б. та постанову Волинського апеляційного суду від 11 грудня 2018 року у складі суддів: Здрилюк О.І., Карпук А.К., Бовчалюк З.А.,

ВСТАНОВИВ:

19 грудня 2017 року ОСОБА_1 звернулася із позовом до ОСОБА_2 , якийостаточно уточнила у лютому 2018 року (а.с.107-108) про визнання права власності на спадкове майно.

Позов мотивовано тим, що вона, її чоловік ОСОБА_5 та свекруха ОСОБА_6 являлися співвласниками квартири АДРЕСА_1 відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 18листопада 1994 року.

Після смерті чоловіка ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , відкрилася спадщина на належну йому 1/3 частку цієї квартири, яку прийняли його мати ОСОБА_7 , а також вона та син ОСОБА_8 шляхом спільного проживання зі спадкодавцем, тобто шляхом вступу у фактичне володіння та управління спадковим майном. Таким чином кожен успадкував по 1/9 частці квартири.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_6 , після смерті якої відкрилася спадщина на належні їй 4/9 частки квартири (1/3 + 1/9). ОСОБА_6 за життя склала заповіт, яким належну їй частину квартири заповіла їй і вона спадщину прийняла шляхом спільного проживання зі спадкодавцем, тобто шляхом вступу у фактичне володіння та управління спадковим майном, що встановлено рішенням Луцького міськрайонного суду від 29 квітня 2013 року.

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер її син ОСОБА_8 , після смерті якого відкрилася спадщина на 1/9 частку квартири, яку він успадкував після смерті свого батька ОСОБА_5 .. Спадкоємцями після смерті ОСОБА_8 є вона - його мати, а також синова дочка ОСОБА_9 .. Таким чином, після смерті сина ОСОБА_8 вона успадкувала ще 1/18 частку квартири.

Оскільки нотаріус відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину, враховуючи наведене, просила визнати за нею право власності на 1/9 частку квартири АДРЕСА_1 як на спадкове майно за законом після смерті чоловіка ОСОБА_5 ; визнати за нею право власності на 4/9 частки цієї квартири як на спадкове майно за заповітом після смерті свекрухи ОСОБА_6 ; визнати за нею право власності на 1/18 частку цієї квартири, як на спадкове майно за законом після смерті сина ОСОБА_8 ..

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 липня 2018 року, залишене без зміни постановою Волинського апеляційного суду від 11 грудня 2018 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на спадкове майно за законом, що залишилося після смерті чоловіка ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме - на 1/12 частину квартири АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на спадкове майно за заповітом, що залишилося після смерті ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме - на 5/12 частин квартири АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на спадкове майно за законом, що залишилося після смерті сина ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , а саме - на 1/24 частину квартири АДРЕСА_1 .

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції з висновками якими погодився апеляційний суд виходили з того, що за ОСОБА_1 слід визнати право власності на спадкове майно за законом, що залишилось після смерті чоловіка ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме -- на 1/12 частину квартири АДРЕСА_1 ; право власності на спадкове майно за заповітом, що залишилось після смерті ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме - на 5/12 частин квартири АДРЕСА_1 ; та право власності на спадкове майно за законом, що залишилось після смерті сина ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , а саме -- на 1/24 частин квартири АДРЕСА_1 .

11 січня 2019 року ОСОБА_4 подала до Верховного Суду касаційну скаргу рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 липня 2018 року та постанову Волинського апеляційного суду від 11 грудня 2018 року.

Касаційна скарга, подана третю особою на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_4 та мотивована тим, що судом першої та апеляційної інстанції не було встановлені фактичні обставини справи та визнає позовні вимоги лише частково, а саме в частині виключно прийняття позивачем спадщини за заповітом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном. У решті позовних вимог та викладених позивачем обставин (зокрема, прийняття спадщини ОСОБА_1 та ОСОБА_8 спадщини після смерті ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ) заперечує та вважає, що такі обставини спростовуються наданими самим позивачем доказами, а сам позов в цій частині є недоведеним. У зв`язку з чим, просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити частково в частині вимог про визнання за позивачем права власності за заповітом лише на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 .. У решті позову - відмовити.

Ухвалою Верховного Суду від 19 лютого 2019 року відкрито провадження у справі та витребувано справу з Луцького міськрайонного суду Волинської області №161/19447/17.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У лютому 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.

18 березня 2019 року надійшов відзив від ОСОБА_1 та відзив від її представника - ОСОБА_10 , посилаючись на безпідставність касаційної скарги та законність і обґрунтованість судових рішень, просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення суду залишити без змін та як постановлені з дотриманням норми матеріального та процесуального права.

Судами встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про право власності на житло від 18 листопада 1994 року квартира АДРЕСА_1 належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_1 (а.с. 8).

Відповідно до ч. 2 ст. 112 ЦК УРСР, чинного на момент виникнення правовідносин, розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність).

П. 5 Постанови Пленуму ВСУ № 20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», передбачено, що розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є зокрема квартира передана при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім`ї наймача у їх спільну сумісну власність. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними.

Судами встановлено, що між співвласниками не було домовленісті про розподіл часток у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 , у тому числі нерівній, а тому розмір часток кожного із співвласників майна - ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , яке знаходилось у спільній сумісній власності, складало по 1/3 цього майна.

Як досліджено судом першої інстанції, що у поданій до нотаріуса заяві, яка міститься в матеріалах цивільної справи №0308/3606/12, ОСОБА_1 не заперечувала щодо такого розподілу часток.

Згідно п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» за №20 від 22.12.1995 року частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини.

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що стверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 (а.с. 5).

Як встановлено судами, після смерті останнього відкрилася спадщина на 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст.525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця.

Згідно роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2007 року п.1 у разі відкриття спадщини до 1 січня 2004 року застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні норми ЦК УРСР 1963 року, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом.

Згідно ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Судом встановлена та обставина, що спадкодавець ОСОБА_5 заповіту на випадок своєї смерті не залишив.

Відповідно до ст.529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю.

Судом першої та апеляційної інстанції встанволено, що позивач ОСОБА_1 є спадкоємцем першої черги за законом після смерті ОСОБА_5 , відповідно як дружина спадкодавця. Крім неї, спадкоємцями першої черги за законом є його мати - ОСОБА_6 та діти - ОСОБА_8 та ОСОБА_2 .

Таким чином, відповідно до ст. 549 ЦК УРСР установлено, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Як встановив суд, ОСОБА_1 фактично спадщину прийняла, оскільки постійно, в тому числі і на день смерті, проживала в будинку разом з чоловіком за адресою: АДРЕСА_2 .

Вищевказана обставина була досліджена судами та встановлено, що відповідно до висновку Луцького МВ УМВС від 04 березня 2013 року ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 проживала з 1980 року і по даний час на постійній основі, а також ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 27 січня 2017 року у справі № 161/7255/16-ц (а.с. 18).

Як встановлено судами, спадщину після смерті ОСОБА_5 шляхом вступу у фактичне володіння та управління спадковим майном також прийняли його мати - ОСОБА_6 донька - ОСОБА_2 , що доводиться свідоцтвом про право на спадщину за законом від 09 серпня 1999 року, та ОСОБА_8 , що підтверджується висновком Луцького МВ УМВС від 11 лютого 2013 року, з якого слідує що в ході проведення ними перевірки було встановлено, що ОСОБА_8 з 01 січня 1996 року по 31 грудня 1996 року постійно проживав за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.16).

Відповідно до ст. 553 ЦК Української РСР спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу).

Таким чином, кожен із перелічених осіб, в тому числі і позивач ОСОБА_1 , як спадкоємець першої черги після смерті спадкодавця ОСОБА_5 , якому належала 1/3 частина квартири, успадкував по 1/12 частині квартири АДРЕСА_1 .

Судами встановлено, що після смерті ОСОБА_5 , його мати ОСОБА_6 успадкувала 1/12 частину квартири, то на момент смерті ОСОБА_6 їй належало вже 5/12 частки квартири АДРЕСА_1 .

Як досліджено судами, ОСОБА_6 , не оформивши своїх спадкових прав після смерті сина, померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що стверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 (а.с. 6).

Після її смерті відкрилась спадщина на 5/12 частки квартири АДРЕСА_1 .

Спадкодавець ОСОБА_6 на випадок своєї смерті залишила заповіт від 06 квітня 1999 року, яким належну їй на праві спільної сумісної власності частину квартири АДРЕСА_1 заповіла ОСОБА_1 (а.с. 9).

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 29 квітня 2013 року, яке набрало законної сили було встановлено, що ОСОБА_1 вступила у фактичне управління та володіння спадковим майном, що залишилося після смерті ОСОБА_6 , зокрема, з моменту відкриття спадщини вона була держателем усіх правовстановлюючих документів, що належали на праві власності спадкодавцю. Крім того, як встановили суди, ОСОБА_1 проживала спільно зі спадкодавцем, а відповідно і користувалась речами особистого вжитку (побутовою технікою, тощо).

Вказаним рішенням свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 27 грудня 2002 року ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_6 на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 визнано недійсним.

Таким чином, після смерті ОСОБА_6 , ОСОБА_1 за заповітом перейшло 5/12 частки квартири АДРЕСА_1 (1/3 - згідно свідоцтва про право власності на житло від 18.11.1994 року та 1/6 - як спадщина після смерті ОСОБА_5 ).

Судами встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_8 , що підтверджується свідоцтвом про смерть останнього серії НОМЕР_3 .

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтею 1217 встановлено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Як встановлено судами, ОСОБА_8 заповіту на випадок своєї смерті не залишив.

Згідно ст.1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив.

Як встановлено. спадкоємцями після смерті ОСОБА_8 є його мати - позивач ОСОБА_1 , та дочка - ОСОБА_3 Останні прийняли спадщину шляхом подачі відповідної заяви до Першої Луцької державної нотаріальної контори.

На день відкриття спадщини ОСОБА_8 належала 1/12 частка квартири, яку ОСОБА_8 , як було встановлено вище, успадкував після смерті батька ОСОБА_5 . Тобто, кожному з двох спадкоємців після смерті ОСОБА_8 , в тому числі ОСОБА_1 належить 1/24 частки квартири АДРЕСА_1 .

Таким чинному, суди встановивши всі фактичні обставини справи, дослідивши всі матеріали справи, застосувавши до даних правовідносин відповідні норми ЦК УРСР 1963 року, у тому числі щодо прийняття спадщини, та прийшли до обґрунтованого висновку, що за ОСОБА_1 слід визнати право власності на спадкове майно за законом, що залишилось після смерті чоловіка ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме -- на 1/12 частину квартири АДРЕСА_1 ; право власності на спадкове майно за заповітом, що залишилось після смерті ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме - на 5/12 частин квартири АДРЕСА_1 ; та право власності на спадкове майно за законом, що залишилось після смерті сина ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , а саме -- на 1/24 частин квартири АДРЕСА_1 .

З урахуванням викладеного, колегія суддів Верховного Суду приходить до висновку, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, ухвалу апеляційної інстанцій - без змін.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки ухвалою Верховного Суду від 19 лютого 2019 року зупинено виконання рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 липня 2018 року до закінчення його перегляду в касаційному порядку, тому згідно із положеннями статті 436 ЦПК України підлягає поновленню.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 липня 2018 року та постанову Волинського апеляційного суду від 11 грудня 2018 року без змін.

Поновити виконання рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 липня 2018 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Сімоненко

Є. П. Петров

С.Ю. Мартєв