Дата документу 17.10.2019 Справа № 335/6976/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №335/6976/19 Головуючий у 1 інстанції Крамаренко І.А.
Провадження № 22-ц/807/3045/19 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Кухаря С.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 26 липня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про індексацію грошового зобов`язання та сплату трьох процентів річних, -

В С Т А Н О В И ЛА:

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя, правонаступником якого є Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, про індексацію грошового зобов`язання та сплату трьох процентів річних.

В обґрунтування позову зазначав, що постановою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 01.06.2011 у справі № 2а-1858/11 зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Запоріжжя, правонаступником якого є відповідач, здійснити перерахунок та виплатити позивачеві державну та додаткову пенсії з 15.09.2010 та продовжувати виплату далі у новому розмірі. Постанова суду набрала законної сили 11.02.2013. Виконавчий лист у справі видано 17.09.2014. Відповідач провів виплату на виконання рішення суду 22.12.2018.

Постановою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20.10.2014 у справі № 331/7835/14-ц зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Запоріжжя, правонаступником якого є відповідач, провести та виплатити позивачеві державну та додаткову пенсії за період з 01.04.2014 по дату винесення постанови. Постанова набрала законної сили 23.01.2015. Відповідачем було проведено перерахунок державної та додаткової пенсії позивача та нараховані до виплати кошти в сумі 12 351,13 грн. Однак, сума заборгованості так і не була виплачена.

Посилаючись на те, що відповідач прострочив виконання зобов`язань за вищезазначеними рішеннями суду, зазначає, що відповідно до положень ст. 625 ЦК України має виплатити йому суму заборгованості з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних, що відповідно до розрахунку позивача складає загальну суму у розмірі 79 146,40 грн.

Просив суд стягнути з відповідача на його користь нараховані інфляційні втрати у сумі 57 566,97 грн. та 3% річних у сумі 6 677,02 грн. за період з 11.02.2013 року по 22.12.2018 року на суму заборгованості, нарахованої на виконання постанови Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 01.06.2011 року та нараховані інфляційні втрати у сумі 13 320,79 грн. та 3% річних у сумі 1 581,62 грн. за період з 23.01.2015 року по 30.04.2019 року на суму заборгованості, нарахованої на виконання постанови Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20.10.2014 року, у загальній сумі 79 146,40 грн.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 26 липня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом неповно з`ясовані всі обставини справи, та посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити по справі нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області надало суду відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому зазначає, що передбачена ст. 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин, сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством. У даному випадку спір виник у зв`язку з невиконанням рішень суду. Дані правовідносини регулюються Законом України «Про виконавче провадження», а тому ст. 625 ЦК України у даному випадку застосуванню не підлягає. Крім того, судовими рішеннями, на які посилається позивач, суд не визначав конкретної суми до стягнення, а рішення носили зобов`язальний характер. Отже, зобов`язання в цьому випадку не можуть вважатися грошовими. Пенсійний фонд не є розпорядником державних коштів, а тому не може нести відповідальність за порушення виконання грошового зобов`язання. Просить відмовити а задоволенні апеляційної скарги.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірні правовідносини виникли у зв`язку з невиконанням судових рішень, тому до них не можуть бути застосовані норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з наступних підстав.

Встановлено, що постановою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 01.06.2011 у справі № 2а-1858/11 задоволено частково адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Запоріжжя, внаслідок чого дії Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Запоріжжя щодо відмови у здійсненні перерахунку пенсії ОСОБА_1 відповідно до вимог, встановлених ст.ст. 50, 54, 67 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» визнано протиправними та зобов`язано відповідача здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 державної пенсії та додаткової пенсії як учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, інваліду ІІІ групи, починаючи з 15.09.2010 відповідно до ст. 50, ч. 4 ст. 54, ч. 3 ст. 67 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з розрахунку державної пенсії у розмірі шести мінімальних пенсій за віком для непрацездатних громадян та щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю з розрахунку 50% мінімальної пенсії за віком, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, дорівнюючої прожитковому мінімум для осіб, які втратили працездатність відповідно до статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням різниці, яка була виплачена у цей період, та продовжувати виплату далі у новому розмірі. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 11.02.2013 у вказаній справі постанову Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 01.06.2011 змінено, в абзаці третьому резолютивної частини рішення слова «та продовжувати виплату далі у новому розмірі» виключено. В іншій частині постанова залишена без змін.

17 вересня 2014 року за вказаним рішенням суду видано виконавчий лист № 2-а-1858/11.

З виписки карткового рахунку ОСОБА_1 та листа Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя від 18.10.2018 № 641/Б-9 вбачається, що виплата пенсій за рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя у справі № 2а-1858/11 та постанови Дніпропетровського апеляційного суду у цій справі проведено нарахування у розмірі 37 961,27 грн.

Виплата здійснена 22 грудня 2018 року .

Постановою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20.10.2014 року визнано протиправними дії УПФУ в Жовтневому районі м. Запоріжжя щодо відмови у перерахунку пенсії ОСОБА_1 у розмірах, передбачених п. 4 ст. 54, ст. 50 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», та зобов`язано відповідача провести та виплатити ОСОБА_1 перерахунок державної пенсії та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, відповідно до вимог п. 4 ст. 54, ст. 50, п. 3 ст. 67 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», а саме державної пенсії у розмірі шести мінімальних пенсій за віком, додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю у розмірі 50 відсотків мінімальної пенсії за віком, обрахованих відповідно до ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням положень п. 3 ст. 67 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», за період з 01.04.2014 по дату винесення постанови включно з урахуванням різниці, яка була виплачена у цей період. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 23.01.2015 постанова Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20.10.2014 у справі № 2-а/331/187/14 залишена без змін.

Постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Морар М.В. від 29.09.2015 виконавчий лист № 2а-331/187/14, виданий 31.03.2015, повернуто стягувачеві. Вказаною постановою встановлено, що боржник виконав рішення суду лише в частині здійснення нарахування за рішенням суду в розмірі 12 351,13 грн., але зазначені грошові кошти не виплачено.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що виплата пенсій за постановою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 01.06.2011 у справі № 2а-1858/11 була проведена позивачеві 22.12.2018, а за постановою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20.10.2014 у справі № 2-а/331/187/14 (331/7835/14-ц) пенсія нарахована, але не виплачена дотепер.

З огляду на вказане позивач вважає, що наявні підстави для застосування наслідків невиконання грошових зобов`язань, визначених ст. 625 ЦК України у вигляді стягнення з відповідача індексу інфляції та 3% річних відповідно до наведеного позивачем у позовній заяві розрахунку в загальній сумі 79 146,40 грн.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ст. 625 ЦК України до спірних правовідносин застосована бути не може, оскільки за приписами ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Положеннями ст. 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно ч.2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

За приписами статей 524, 533-535 і 625 ЦК України, грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Постановою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 01.06.2011 у справі № 2а-1858/11 та постановою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20.10.2014 у справі № 2-а/331/187/14 (331/7835/14-ц) було зобов`язано відповідача вчинити певні дії, а саме провести перерахунок та виплату ОСОБА_1 основної та додаткової пенсії.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що у вказаних судових рішеннях не було визначено конкретної суми, вираженої у грошових одиницях, яка підлягає стягненню, тому таке зобов`язання не може вважатися грошовим.

З огляду на зазначене, підстав для застосування положень ст. 625 ЦК України у даному випадку немає.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним судом у постанові від 20.02.2019 у справі № 642/6005/17.

Викладені у рішенні висновки відповідають обставинам справи та долученим до справи доказам. Норми матеріального й процесуального права судом першої інстанції застосовано правильно.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позову.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 26 липня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 17 жовтня 2019 року.

Головуючий

Судді: