Справа № 448/1167/18 Головуючий у 1 інстанції: Торська І.В.
Провадження № 22-ц/811/2933/18 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

Судді-доповідача: Левика Я.А.,

суддів: Струс Л.Б., Шандри М.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у місті Львові цивільну справу за апеляційними скаргами Заступника прокурора Львівської області та Управління Державної казначейської служби України у Мостиському районі Львівської області на рішення Мостиського районного суду Львівської області в складі судді Торської І.В. від 31 жовтня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до держави України в особі Управління державної казначейської служби України у Мостиському районі Львівської області, треті особи - Головне управління Пенсійного фонду України Львівської області, Мостиський відділ обслуговування громадян (Сервісний центр) Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, про стягнення шкоди, завданої законом, що визнаний незаконним, -

в с т а н о в и л а :

рішеннямМостиського районного суду Львівської області від 31 жовтня 2018 року позов ОСОБА_1 до держави України в особі Управління державної казначейської служби України у Мостиському районі Львівської області, треті особи - Головне управління Пенсійного фонду України Львівської області, Мостиський відділ обслуговування громадян (Сервісний центр) Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, про стягнення шкоди, завданої законом, що визнаний незаконним - задоволено повністю.Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 шляхом списання з відповідного рахунку державної казначейської служби України 39972 грн. 83 коп. матеріальної шкоди, завданої законом, що визнаний неконституційним.

Дане рішення оскаржили Заступника прокурора Львівської області та Управління Державної казначейської служби України у Мостиському районі Львівської області.

В своїй апеляційній скарзі Заступник прокурора Львівської області просить рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову. Вважає рішення необґрунтованим та незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального права, без дотримання норм процесуального права. Зазначає, що до 27.02.2018 року органи Пенсійного фонду повинні були здійснювати свою діяльність у спірних правовідносинах у відповідності до чинного на час здійснення дій законодавства. Вказує, що безпідставним є висновок суду про наявність в даному випадку всіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме факту наявності незаконного рішення, незаконної дії, шкідливого результату такої поведінки (шкоди), причинного зв`язку між протиправною поведінкою і шкодою. Зазначає, що у матеріалах справи відсутні докази щодо неправомірності дій органів Пенсійного фонду при здійсненні відрахувань відповідно до чинного на той час законодавства. Також, звертає увагу на те, що позивачем не вірно визначено відповідачем Управління державної казначейської служби у Мостиському районі Львівської області.

В своїй апеляційній скарзі представник Управління Державної казначейської служби України у Мостиському районі Львівської області просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позову у повному обсязі. Вважають рішення незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначають, що судом невірно визначено суб`єктний склад відповідачів, зокрема управління казначейства є неналежним відповідачем. Зазначають, що Управління Державної казначейської служби України у Мостиському районі Львівської області є юридичною особою, має самостійний кошторис видатків і не несе відповідальності за протиправні дії чи бездіяльність посадової або службової особи органу державної влади, а відшкодування шкоди, завданої останнім, здійснюється з врахуванням норм Цивільного Кодексу України. Зазначають, що Управління Казначейства згідно зі своїми функціональними обов`язками не є учасником спірних відносин і не володіє будь-якими фактичними даними, на підставі яких суд встановлює наявність, або відсутність обставин, що мають значення для правильного вирішення спору. Такими даними повинні володіти і володіють органи Пенсійного фонду України та Державної фіскальної служби України, як органи державної влади, що наділені повноваженнями щодо нарахування та виплати щомісячного довічного грошового утримання судді, здійснення утримань та сплати відповідних податкових платежів та зборів із щомісячного довічного грошового утримання судді до бюджету, контролю за надходженням відповідних податкових платежів та зборів, пов`язаних із виплатою щомісячного довічного грошового утримання судді. Вказують, що відшкодування шкоди, завданої фізичним, або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними за рахунок Державного бюджету неможливо.

Відповідно до ст. 368, ч.2 ст. 369 ЦПК України, розгляд справи проводився без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали, оцінивши доводи учасників справи в межах мотивів позовної заяви, відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив на позовну заяву, апеляційних скарг та відзивів на них, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають до часткового задоволення з таких підстав.

Як вбачається із змісту оскаржуваного рішення, суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст.ст. 16, 22, 1166, 1173, 1175 ЦК України, ч.2.ст.5, ч.4,5ст.12, ч.3 ст.82, ст.10 ЦПК, ст.ст. 56, 152 Конституції України, п. 1 і п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», Порядок виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845, правову позицію Верховного Суду України у постанові №6-237цс16 від 18 травня 2016 року, Положення про Державну казначейську службу України, правовий висновок, викладений в постанові Верховного Суду від 10.01.2018 року (справа № 454/1642/16-ц), Закон України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27 березня 2014 року № 1166-VII, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.25 Бюджетного кодексу України, правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 10.01.2018 року справа № 454/1642/16-ц, Закон України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27 березня 2014 року № 1166-VII та задовольняючи позов, - виходив з того, що позивач згідно постанови Верховної Ради України від 08.09.2016 року №1515-VІІІ звільнений з посади судді Мостиського районного суду Львівської області у зв`язку з поданням заяви про відставку та 22.09.2016р. перебуває на обліку в органі пенсійного фонду, де йому здійснюють нарахування щомісячного довічного грошового утримання. Відповідно до положення абзацу першого підпункту 169.2.19. пункту 164.2.статті 164 Податкового кодексу України УПФ в Мостиському районі Львівської області, Городоцьке об`єднане УПФ в Львівській області, Головне УПФ України в Львівській області, як податкові агенти, щомісячно утримували з його позивача щомісячного довічного грошового утримання податок з доходів фізичних осіб. За період з 22 вересня 2016 року по лютий 2018 року включно стягнуто податку - 39972грн.83коп. та військового збору 3331,07грн., що підтверджується довідкою Головного управління Пенсійного фонду України в Львівській області №260/02.22-11 від 17.05.2018року.Збитки позивача полягають не в його реальних втратах, яких він зазнав або зазнає, а в тих доходах, які позивач недоотримав або недоотримає внаслідок порушення його цивільного права, про що зазначив Верховний Суд України у постанові №6-237цс16 від 18 травня 2016 року.Рішенням Конституційного Суду України від 27.02.2018 року визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, яким передбачено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць), встановленого на 1 січня звітного податкового року, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати. Положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.Суд підтвердив неконституційність норми Податкового кодексу, що існувала з 2014 року, тобто мав місце факт триваючого порушення прав позивача, що припинено після 27.02.2018 року, з березня 2018 зупинено здійснення відрахувань з пенсійних виплат позивача, що підтверджується довідкою Головного управління ПФУ в Львівській області від 17.05.2018.Внаслідок відрахувань із щомісячного довічного грошового утримання позивача на підставі Закону, який визнаний неконституційним, останній недоотримав дохід у вигляді утриманого податку з пенсійних виплат, що, зокрема, підтверджується діями третіх осіб, які перестали здійснювати відрахування податкових зобов`язань з пенсійних виплат позивача після визнання вищезазначеного акту неконституційним.Діями відповідача, третьої особи було порушено конкретно право позивача на майно, яке розглядається як автономне поняття в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та полягає в правомірному очікуванні. Мається на увазі, що набувши право на відставку, позивач мав право очікувати отримання пенсійних виплат (щомісячного довічного грошового утримання) у розмірі визначеному законодавством на дату виникнення такого права. Зміни в законодавстві нівелюють право позивача на майно, можливість правомірного очікування доходу.Суб`єктом відшкодування завданої шкоди є держава і шкода відшкодовується за рахунок державного бюджету. Держава Україна в особі управління Державної казначейської служби у Мостиському районі правильно визначена відповідачем у справі, враховуючи Положення про Державну казначейську службу України, та правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 10.01.2018 року справа № 454/1642/16-ц.Оцінюючи докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що внаслідок прийняття Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27 березня 2014 року № 1166-VII , який визнаний неконституційним, третя особа здійснила відрахування з грошового утримання позивача за період з 22 вересня 2016 року по 28 лютого 2018 року включно, чим позивачу завдано шкоду, що оцінюється в грошовому виразі, виходячи із сукупної суми відрахувань в розмірі 39372 грн. 83 коп. Таким чином в даному випадку наявні всі елементи складу цивільного правопорушення, а саме: факт наявності незаконного рішення, незаконної дії , шкідливого результату такої поведінки (шкоди), причинного зв`язку між протиправною поведінкою і шкодою, тому недоотриманий розмір грошового утримання підлягає стягненню в примусовому порядку.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду зроблені без повного та всебічного з`ясування обставин, що мають значення для справи, обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону не відповідають.

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до держави України в особі Управління державної казначейської служби України у Мостиському районі Львівської області, треті особи - Головне управління Пенсійного фонду України Львівської області, Мостиський відділ обслуговування громадян (Сервісний центр) Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області у якому просив стягнути з Держави Україна на його користь шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України 39972,83 грн. матеріальної шкоди, завданої законом, що визнаний неконституційним.

В обґрунтування позову вказує на те, що Постановою Верховної Ради України №1779-ІІІ від 01 червня 2000 року його обрано суддею Мостиського районного суду Львівської області безстроково. Враховуючи рішення Конституційного суду України у справі №1-8/2016 від 08.06.2016 року, яким визнано неконстуційними ряд положень діючого до 30 09.2016 року Закону України №2453-VI від 07.07.2010 року «Про судоустрій і статус суддів», він скористався своїм правом на відставку, оскільки має відповідний стаж роботи на посаді судді. Постановою Верховної Ради України №1515-VIII від 08.09.2016 року «Про звільнення суддів», позивача звільнено з посади судді у зв`язку з поданням заяви про відставку відповідно до п.9 ч.5 ст.126 Конституції України. Наказом голови Мостиського районного суду Львівської області №59-к від 21.09.2016 року позивачавідраховано зі штату Мостиського районного суду Львівської області. З 22 вересня 2016 року позивачу, як судді у відставці, призначено та виплачується Городоцьким об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України Львівської області щомісячне довічне грошове утримання у розмірі 90% заробітку працюючого судді. На підставі положення абзацу першого підпункту 169.2.19. пункту 164.2. статті 164 Податкового кодексу України зазначений орган Пенсійного фонду України, як податковий агент, щомісячно утримував з його щомісячного довічного грошового утримання податок з доходів фізичних осіб - 18%. За період з 22 вересня 2016 року по лютий 2018 року включно розмір утриманого податку становить 39972грн 83 коп., що підтверджується довідкою Головного управління Пенсійного фонду України в Львівській області від 17.05.2018. Вказує, що рішенням від 27 лютого 2018 року №1-р/2018 у справі за конституційним поданням 48 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзаців тринадцятого, чотирнадцятою пункту 32 розділу І Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» та Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзацу першого підпункту 169.2.19. пункту 164.2. статті 164 Податкового кодексу України (справа про оподаткування пенсій і щомісячного довічного грошового утримання) Конституційний Суд України ці положення Податкового кодексу України визнав неконституційними. Зазначає, що внаслідок прийняття Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27.03.2014р. №1166-VII пункт 164.2 статті 164 Податкового кодексу України доповнено новим підпунктом 164.2.19, який фактично звузив зміст та обсяг його прав на майно, зокрема, пенсійні виплати, на які він міг очікувати відповідно до норм законодавства, чинного на момент виникнення відповідних правовідносин. Після запровадження у законодавстві України в липні 2014р. оподаткування пенсій упродовж двох років Верховна Рада України тричі вносила зміни. Вищевказані положення визнані неконституційними. Вказує, що виходячи з наведених конституційних норм та положень законів, вважає, що внаслідок прийняття Верховною Радою України неконституційного у зазначеній частині закону щодо оподаткування щомісячного довічного грошового утримання йому було заподіяно матеріальну шкоду у виді утриманого податку з доходів фізичних осіб за період з 22 вересня 2016 року по лютий 2018 року включно в розмірі 39972грн. 83 коп.

Як вбачається із матеріалів справи, - позивач згідно постанови Верховної Ради України від 08.09.2016 року №1515-VІІІ звільнений з посади судді Мостиського районного суду Львівської області у зв`язку з поданням заяви про відставку та 22.09.2016р. перебуває на обліку в органі пенсійного фонду, де йому здійснюють нарахування щомісячного довічного грошового утримання.

Відповідно до положення абзацу першого підпункту 169.2.19. пункту 164.2.статті 164 Податкового кодексу України УПФ в Мостиському районі Львівської області, Городоцьке об`єднане УПФ в Львівській області, Головне УПФ України в Львівській області, як податкові агенти, щомісячно утримували з його позивача щомісячного довічного грошового утримання податок з доходів фізичних осіб. За період з 22 вересня 2016 року по лютий 2018 року включно стягнуто податку - 39972грн.83коп. та військового збору 3331,07грн., що підтверджується довідкою Головного управління Пенсійного фонду України в Львівській області №260/02.22-11 від 17.05.2018року.

Рішенням Конституційного Суду України від 27 лютого 2018 року визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, яким передбачено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць), встановленого на 1 січня звітного податкового року, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати. Положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

Предметом судового розгляду у цій справі є вимога судді у відставці про стягнення з держави Україна в особі управління Державної казначейської служби України у Мостиському районі Львівської області майнової шкоди у сумі, завданої позивачеві внаслідок прийняття Верховною Радою України неконституційного закону щодо оподаткування щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці останньому завдало майнової шкоди у вигляді утриманого податку з доходів фізичних осіб. Як на правову підставу позову, позивач посилався, зокрема, на положення статті 1175 ЦК України.

Статтею 152 Конституції України встановлено, що закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України. Закони та інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. Матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

Відповідно до статті 1175 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

За змістом статті 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Тобто в порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових відносин.

Згідно із п.1 ч. 1 ст. 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).

Публічно-правовий характер спору визначається тим, що вказані суб`єкти наділені владно-управлінськими повноваженнями у сфері реалізації публічного інтересу.

Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.

Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Одним із критеріїв розмежування справ цивільної й адміністративної юрисдикції є суб`єктний критерій.

За змістом пункту 2 частини 1 статті 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

У пункті 17 частини першої статті 4 КАС України, закріплено, що публічна служба це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування;

Законодавець урегулював питання, пов`язані з прийняттям (обранням, призначенням) громадян на публічну службу, її проходженням та звільненням з публічної служби (припиненням), спеціальними нормативно-правовими актами.

На час звільнення позивача ОСОБА_1 діяв Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року, відповідно до частини першої статті 52 якого суддею є громадянин України, який відповідно до Конституції України та цього Закону призначений чи обраний суддею, займає штатну суддівську посаду в одному з судів України і здійснює правосуддя на професійній основі.

Згідно з пунктом 9 частини п`ятої статті 126 Конституції України (в редакції, чинній на момент звільнення позивача) підставою для звільнення судді з посади є подання заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням.

За суддею, звільненим за його заявою про відставку, зберігається звання судді та гарантії недоторканності, встановлені для судді до його виходу у відставку (частина п`ята статті 109 Закону, в редакції, чинній на момент звільнення позивача) та виплачується пенсія або за його вибором щомісячне довічне грошове утримання.

Предметом судового розгляду у цій справі є вимога судді у відставці про стягнення з держави Україна в особі управління Державної казначейської служби завданої позивачеві внаслідок прийняття Верховною Радою України неконституційного закону щодо оподаткування щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці останньому завдало майнової шкоди у вигляді утриманого податку з доходів фізичних осіб.

З огляду на вказане можна зробити висновок, що спір виник після звільнення публічного службовця з посади, однак пов`язаний з вирішенням питань, які стосуються його діяльності на публічній службі, такий спір має розглядатися за правилами адміністративного судочинства, незважаючи на те, що спірні правовідносини фактично виникли після припинення публічної служби.

Зважаючи на вказане розгляд даної справи в порядку цивільного судочинства та відповідно постановлене за наслідками такого розгляду оскаржуване рішення слід вважати такими що здійснений та ухвалене без дотримання вимог закону, а тому таке рішення суду залишатись в силі не може та підлягає скасуванню із закриттям провадження у даній справі (п.1 ч.1 ст. 255, ст. 377 ЦПК України).

Вказане відповідає також правовим позиціям Верховного Суду, викладених у постановах від 05.09.2019 року у справі №686/6775/18 та від 05.06.2019 року у справі №686/23445/17.

Вказаним апеляційні скарги слід задовольнити частково.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.4, 377, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційні скарги Заступника прокурора Львівської області та Управління Державної казначейської служби України у Мостиському районі Львівської області задовольнити частково.

Рішення Мостиського районного суду Львівської області від 31 жовтня 2018 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до держави України в особі Управління державної казначейської служби України у Мостиському районі Львівської області, треті особи - Головне управління Пенсійного фонду України Львівської області, Мостиський відділ обслуговування громадян (Сервісний центр) Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, про стягнення шкоди, завданої законом, що визнаний незаконним закрити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного суду.

Повний текст постанови складено 18 жовтня 2019 року.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: Л.Б. Струс

М.М. Шандра