ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 535/1475/18 Номер провадження 22-ц/814/2430/19Головуючий у 1-й інстанції Цвітайло П. В. Доповідач ап. інст. Панченко О. О.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Панченка О.О.,

суддів: Карпушина Г.Л., Одринської Т.В.

за участю секретаря Філоненко О.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні у м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Натини Андрія Олексійовича на рішення Котелевського районного суду Полтавської області від 11 липня 2019 року, ухваленого у складі головуючого судді Цвітайла В.П., із складанням повного тексту судового рішення 12 липня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Вахрушева О.О., Стецюк ОСОБА_3 , про визнання договору позики недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним.

Позов мотивовано тим, що 13 січня 2016 року між сторонами було укладено договір позики, який посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Вахрушевою О.О. за реєстровим № 9, відповідно до якого ОСОБА_1 отримала грошові кошти в сумі 1430 доларів США, про що останньою складено розписку.

Зазначає, що після підписання договору, кошти в сумі 1430 доларів США позивач не отримувала, оскільки ці кошти були отримані ОСОБА_4 Вказує, що в день підписання оспорюваного правочину, позивачем було видано довіреність, посвідчену нотаріально, якою уповноважено ОСОБА_4 , оформити та зареєструвати право власності на земельну ділянку на ім`я ОСОБА_1 Проте, право власності на землю за ОСОБА_1 зареєстровано не було. Кошти отримані ОСОБА_4 від ОСОБА_2 позивачці не повернуто.

Позивач вказує, що відповідно до п. 8 спірного договору за прострочення виконання грошового зобов`язання за договором, вона зобов`язана сплатити на користь позикодавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також триста шістдесят п`ять процентів річних від простроченої суми. Вважає, що відповідач умисно, з метою збагачення, ухилявся від зустрічі з позивачкою, яка бажала повернути борг.

На підставі викладеного, просила визнати договір позики укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 від 13 січня 2016 року недійсним в частині розміру штрафу (п. 8 договору); визнати договір позики укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 від 13 січня 2016 року недійсним.

Рішенням Котелевського районного суду Полтавської області від 11 липня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним відмовлено повністю.

З вказаним рішенням не погодилася ОСОБА_1 , в інтересах якої, апеляційну скаргу подав адвокат - Натіна Андрій Олексійович. Посилаючись на необґрунтованість оскаржуваного рішення, порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначає, що укладений між сторонами договір не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки містить п. 8, яким визначено нарахування штрафів.

Вказує, що позивачем не було завдано ОСОБА_2 збитків.

Крім того, вважає нелогічним посилання суду першої інстанції на постанову Харківського апеляційного суду від 23 травня 2019 року.

Вказує, що договір був укладений під впливом обману, зловмисної домовленості та під впливом тяжкої обставини, про що наголошено у позовній заяві.

Окрім того, суд першої інстанції не врахував, що кошти було передано безпосередньо ОСОБА_4 , а не ОСОБА_1

Процесуальним правом на подачу відзиву сторони на скористалися.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається та вірно встановлено судом першої інстанції, що 13 січня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Вахрушевою О.О. за реєстровим № 9, згідно умов якого ОСОБА_5 отримала в позику грошові кошти в сумі 1430 доларів США, до 13 лютого 2016 року. (а.с. 9)

На підтвердження факту укладення 13 січня 2016 року договору позики ОСОБА_1 власноруч склала розписку про отримання нею від ОСОБА_2 грошових коштів в сумі 1430 доларів США (а.с.10).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позов не містить жодних законних підстав для визнання спірного правочину (договору позики) недійсним, а заявлений лише формально не для захисту своїх прав, а для уникнення цивільно-правової відповідальності (в порушення вимог умов договору позики та чинного законодавства), і він не може бути задоволений за таких обставин.

Позивач не надав належних та допустимих доказів на спростування вказаних обставин.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати внутрішній його волі.

Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Зміст статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абзац 2 частини першої статті 229 ЦК України).

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

За змістом статті 231 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо замовчує їх існування.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 20 постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел в діях однієї із сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Суд першої інстанції встановив, що позивачем не доведено введення її в оману другою стороною правочину, при укладенні договору позики. Не доведено позивачем й тих обставин, що саме друга сторона правочину, спонукала її до вчинення правочину, як безпосередньо, так і через третіх осіб і цей вплив чинився на неї з відома або за проханням другої сторони правочину. Доказів, які б підтверджували, що саме ОСОБА_2 ввів позивачку в оману матеріали справи не містять.

Звертаючись до суду з позовом про визнання договору в цілому, а також окремо його п. 8 недійсними, позивачем, вказано що договір позики від 13 січня 2016 року укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості або під впливом тяжкої обставини, тобто навів підстави, частина з яких є взаємовиключними, проте належних та допустимих доказів в розумінні ст. ст 77-79 ЦПК України не надано.

Під час підписання договору позики сторони на власний розсуд визначили його істотні умови, зокрема, щодо сплати позичальником індексу інфляції та 365 % річних.

Слід зазначити, що з даним позовом позивач звернулася в листопаді 2018 року, достовірно знаючи про наявність судового рішення про стягнення з неї на користь ОСОБА_2 суми боргу за спірним договором.

Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З матеріалів справи вбачається, що заочним рішенням Люботинського міського суду Харківської області від 14 червня 2018 року, яке залишене без змін постановою Харківського апеляційного суду від 23 травня 2019 року, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу еквівалентну 1430,00 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України, станом на 22 березня 2018 року складає 37581,79 грн., та 365 % процентів річних від простроченої суми боргу за період з 14 лютого 2016 року до 22 березня 2018 року у розмірі 288628,17 грн., а також витрати по оплаті судового збору у сумі 3262,10 грн.

Судовими рішеннями, які набрали законної сили 23 травня 2019 року, та мають преюдиційне значення, згідно яких було стягнуто на користь позикодавця, зокрема, 365 відсотків, встановлено правомірність оспорюваного в цій справі договору позики.

З огляду на рішення Люботинського міського суду Харківської області від 14 червня 2018 року та постанову Харківського апеляційного суду від 23 травня 2019 року, які набрали законної сили, фактично було підтверджено дійсність оспорюваного договору.

За наявності зазначених судових рішень, які відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України мають преюдиційне значення для суду при вирішенні справи, суд не вправі їх змінювати, зокрема, шляхом визнання цього самого договору позики недійсним.

Відповідні правові висновки містяться у постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 369/1495/16-ц (провадження № 61-19654св18).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення постановлене без додержання норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ст. 375 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення. Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів за результатами апеляційного розгляду справи вважає, що висновки суду першої інстанції зроблені на підставі повного, всебічного та обєктивного дослідження наданих сторонами доказів, доводів та заперечень сторін, яким судом надана відповідна правова оцінка.

Висновки місцевого суду відповідають обставинам справи, узгоджуються з нормами матеріального та процесуального права, які судом застосовані правильно, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Оскільки, в задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити, понесені апелянтом судові витрати відшкодуванню не підлягають

Керуючись п.1 ч.1 ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Натини Андрія Олексійовича залишити без задоволення.

Рішення Котелевського районного суду Полтавської області від 11 липня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції, у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 17 жовтня 2019 року.

Головуючий суддя : О.О. Панченко

Судді: Г.Л.Карпушин

Т.В. Одринська