Постанова

Іменем України

16 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 528/461/17-ц

провадження № 61-33162св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Виконавчий комітет Гребінківської міської ради Полтавської області,

третя особа, яка не заявляює самостійних вимог щодо предмета спору- ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 23 червня 2017 року в складі судді Федорак Л.М. та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 26 липня 2017 року в складі колегії суддів: Панченка О. О., Бутенко С. Б., Пікуля В.П.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Виконавчого комітету Гребінківської міської ради Полтавської області, просив визнати за ним право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Позов мотивований тим, що у 2003 році міський голова м. Гребінки Полтавської області видав розпорядження, яким надав дозвіл його батьку - ОСОБА_3 та його сестрі - ОСОБА_4 зареєструватись та проживати за адресою: АДРЕСА_1

У 2006 році міський голова надав дозвіл на реєстрацію та проживання за цією ж адресою матері позивача - ОСОБА_5 та позивачу.

ІНФОРМАЦІЯ_1 батько позивача - ОСОБА_3 помер.

У 2011 році позивач вирішив належним чином оформити документи на будинок, тому звернувся до Комунального підприємства «Лубенське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» для отримання технічного паспорту на спірний будинок. Позивач отримав технічний паспорт на цей житловий будинок, але в ньому власниками будинку зазначені ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які не проживають у ньому.

Оскільки дозволи на реєстрацію та проживання в будинку АДРЕСА_1 сім`ї позивача надавались міським головою, то будинок знаходиться на балансі міської ради Гребінківського району Полтавської області.

З огляду на те, що сестра позивача ОСОБА_4 та її донька - ОСОБА_9 згідно з рішенням Гребінківського районного суду Полтавської області від 17 жовтня 2016 року визнані такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, усі поточні платежі за будинок, його ремонт здійснює позивач та його мати, з 2003 року він добросовісно і відкрито володіє цим житлом. Тому є підстави для визнання за ним права власності на будинок згідно з статтею 344 ЦК України.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Гребінківського районного суду Полтавської області від 23 червня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 26 липня 2017 року, в позові відмовлено.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з відсутності підстав для набуття позивачем права власності за набувальною давністю, оскільки останній був обізнаний з правовою підставою передачі йому в користування цього житла, відповідно відсутнє добросовісне заволодіння чужим майном.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою на рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 23 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 26 липня 2017 року, просить скасуати оскаржувані судові рішення та визнати за ним право власності на спірний будинок.

Рух справи в суді касаційної інстанції

11 вересня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за вказаною касаційною скаргою й витребувано справу.

У травні 2018 року справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК Україниу редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з розпорядженням від 05 червня 2019 року № 591/0/226-19 «Про призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи», пунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року №7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки» доповідачем у справі відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено суддю Олійник А. С.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційну скаргу мотивовано тим, що факт обізнаності особи, що вона не є власником речі, не виключає добросовісності володіння за умови, що заволодіння майном не відбулося з порушенням норм права (викрадення, шахрайство). Оскільки у 2006 році міський голова надав дозвіл на реєстрацію та проживання за вищевказаною адресою позивачеві та його матері ОСОБА_5 , то вони є добросовісними набувачами будинку.

Він вжив усіх необхідних заходів щодо розшуку осіб, які в технічному паспорті зазначені власниками будинку, проте будь-яку інформацію щодо цих осіб отримати не він не зміг.

Судова практика свідчить, що відповідні позовні вимоги суди задовольняють та визнають право власності за набувальною давністю як на рухомі, так і на нерухомі речі.

Доводи інших учасників справи

Заперечень на касаційну скаргу від інших учасників не надходило.

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що згідно з розпорядженнями міського голови м. Гребінка № 225 та № 226 від 15 вересня 2006 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 дозволено зареєструватись за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 зареєстрував місце проживання за цією адресою 05 вересня 2006 року.

Згідно з інформаційною довідкою № 85853408 від 26 квітня 2017 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості про житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , відсутні.

Згідно з даними Комунального підприємства «Лубенське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» право власності на спірний будинок 27 січня 1970 року зареєстровано за ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Відповідно до довідки Гребінківського комбінату комунальних підприємств від 22 червня 2017 року № 128 спірний будинок у них на балансі не перебуває.

Із копії рішення Виконавчого комітету Гребінківської міської ради Полтавської області № 350 від 22 березня 2002 року та копії акта обстеження спірного будинку від 21 березня 2002 року судами встановлено, що з метою збереження спірного будинку його було передано у тимчасове користування ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Згідно із статтею 328 ЦК України набувальна давність є однією із підстав набуття права власності.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК Українинеобхідно виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка у подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Відсутність добросовісності в позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 Цивільного кодексу України.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18).

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних з набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

У постанові від 27 червня 2019 року у справі № 175/2338/16-ц (провадження № 61-2017св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду вказав на те, що за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Суди встановили, що власниками спірного домоволодіння є ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , їхнє право власності у встановленому законом порядку не припинено, не надано докази про їхню добровільну відмову від права власності.

Крім того, суди встановили, що позивач зареєстрований у спірному будинку згідно з розпорядженням міського голови, тобто він був обізнаний з правовою підставою передачі йому в користування цього житла.

Відмова в задоволенні позову із заявлених позивачем підстав грунтується на нормах матеріального права, оскільки позивач для набуття права власності за набувальною давністю не довів усіх визначених статтею 344 ЦК України умов у сукупності, а саме добросовісного заволодіння чужим майном.

Таким чином, доводи касаційної скарги не дають підстав для скасування оскаржуваних рішень, зводяться до незгоди із судовим рішенням та власного тлумачення норм матеріального права.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 23 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 26 липня 2017 року без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 23червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 26 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко