22-ц/804/962/19
265/7975/17

Головуючий в 1 інстанції Вайновський А.М.
Доповідач Принцевська В.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2019 року місто Маріуполь

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Принцевської В.П.,

суддів Биліни Т.І., Мироненко І.П.

секретар Тулянкіна М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 24 жовтня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», третя особа ОСОБА_2, про захист прав споживача, визнання недійсною додаткової угоди до кредитного договору,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживача, визнання недійсною додаткової угоди до кредитного договору. В обґрунтування позову зазначив, що 10.09.2010 між ним ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір № MRH0AD12830024, за умовами якого банк надати кредит 128949,08 гривень на придбання автомобіля, а також у розмірі 4144,75 гривень на оплату перший страхових платежів, зі сплатою за користування кредитом процентів у розмірі 20,04 % річних, строком до 09.09.2014. 19.06.2012 між Банком та ОСОБА_3 було укладено додаткову угоду № 1 до вказаного кредитного договору, яким внесено зміни до умов кредитного договору, а саме: Пункт 17.1.1 Загальний розмір кредиту: 167908,01 гривень; Пункт 17.1.5 Дата погашення 08.09.2017; Пункт 17.1.7 Чергові страхові платежі: З метою виконання зобовязань за п. 3.4 позичальнику відкривається кредитна лінія в розмірі 51635,45 гривень для сплати чергових страхових платежів, також доповнено умови кредитного договору зобовязанням щодо сплати Позичальником штрафу у розмірі 17985,91 гривень у разі порушення Графіку погашення кредиту, а також зобовязанням позичальника сплатити неустойку у розмірі 100; від розміру неналежно сплачених відсотків за користування кредитом. Також додатковою угодою кредитний договір доповнено пунктом 6 щодо продовження термінів позовної давності «Термін позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки-пені, штрафів за даним договором встановлюється сторонами тривалістю 50 років». Позивач вважає, що умови додаткової угоди від 19.06.2012 року є такими, що порушують його права як споживача фінансових послуг, підписані ним під впливом омани щодо дійсного розміру його заборгованості на дату підписання додаткової угоди,реальної вартості фінансових послуг, ненадання йому повної та достовірної інформації щодо, вартості фінансових послуг , містить дискримінаційні умови, які порушують принцип рівності сторін у договорі. Невідповідність додаткової угоди №1 від 12.06.2012 вимогам закону полягає в тому, що її умовами було введено ще дві неустойки, а отже загалом визначено потрійну відповідальність позичальника за одне й теж саме порушення - порушення строків платежів. Крім того, недійсним є також пункт 17.1.1 в редакції додаткової угоди від 12.06.2012 щодо загального розміру кредиту 167908,01 гривень, оскільки станом на 29 травня 2012 року загальний борг за кредитом( тілом) складав 122822,76 гривень, а вже 19.06.2012 у додатковій угоді вказана значно більша сума -167908,01 гривень. Жодних грошових коштів від банку у період з 29 травня по 19.06.2012 позивач не отримував, і не звертався з таким проханням. У день підписання додаткової угоди 19.06.2012 позивач також жодних кредитних коштів не отримував. Коли позивач підписував додаткову угоду, працівники банку пояснювали йому, що йому провели реструктуризацію боргу і частково списали борг. Тому Банк без жодних правових підстав збільшив самостійно суму кредиту, і на цю збільшену суму кредиту почав повторно нараховувати проценти. Тому дії Банку щодо збільшення суми за тілом кредиту відповідають положенням закону. Також вважає несправедливим та дискримінаційним пункт угоди про збільшення строків позовної давності до 50 років. З цих підстав просив визнати недійсною додаткову угоду № 1 від 19.06.2012 із додатком № 1, укладених до кредитного договору № MRH0AD12830024 від 10.09.2010.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 24 жовтня 2018 року позов задоволено в повному обсязі.

З даним рішенням не погодився відповідач та оскаржив його в апеляційному порядку. Він посилається на те, що суд не повно зясував обставини справи та ухвалив рішення з порушенням вимог процесуального і матеріального Закону. Просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

В судовому засіданні представник відповідача повністю підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити.

Представник позивача заперечувала проти задоволення апеляційної скарги.

Позивач до суду не зявився, повідомлений про час і місце судового засідання судовою повісткою.

Третя особа ОСОБА_2 у судове засідання не зявився, повідомлений про час і місце судового засідання судовою повісткою.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає необхідним залишити без задоволення апеляційну скаргу відповідача та залишити рішення суду без змін з наступних підстав.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Згідно із ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Відповідно до ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Згідно із ч. 1 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Відповідно до ч. 12 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» кредитодавець має право проводити за погодженням із споживачем реструктуризацію заборгованості за договором про надання споживчого кредиту. Реструктуризація, зокрема, здійснюється шляхом: 1) надання позичальникам відстрочки сплати суми основного боргу за договорами про надання споживчого кредиту на строк не більше трьох років; 2) продовження строку договору про надання споживчого кредиту з урахуванням обмежень, що діють банках, та обставин щодо фінансового стану позичальника; 3) зміни механізму нарахування відсотків таким чином, щоб частина щомісячних платежів з обслуговування кредитів не перевищувала 35 відсотків сукупного місячного доходу сім'ї; 4) поділу існуючого кредитного зобов'язання в іноземній валюті за договором про надання споживчого кредиту на: зобов'язання, забезпечене іпотекою, у розмірі залишку кредиту на момент реструктуризації, вираженого в гривнях за курсом, що діяв на момент отримання кредиту; зобов'язання, не забезпечене іпотекою, у розмірі різниці залишку кредиту в гривнях за курсом на момент реструктуризації та залишку кредиту в гривнях за курсом, що діяв на момент отримання кредиту, яке повністю виконується в кінці строку договору про надання споживчого кредиту. Банк має право за реструктуризованими згідно із цією частиною договорами звільнити позичальників від сплати будь-яких штрафних санкцій за несвоєчасне виконання умов кредитних договорів, що виникли до дати такої реструктуризації.

Згідно із ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: 1) звільнення або обмеження юридичної відповідальності продавця (виконавця, виробника) у разі смерті або ушкодження здоров'я споживача, спричинених діями чи бездіяльністю продавця (виконавця, виробника); 2) виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); 3) встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; 4) надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; 5) встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором; 6) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; 7) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); 8) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір, укладений на невизначений строк із споживачем без повідомлення його про це, крім випадків, установлених законом; 9) установлення невиправдано малого строку для надання споживачем згоди на продовження дії договору, укладеного на визначений строк, з автоматичним продовженням такого договору, якщо споживач не висловить відповідного наміру; 10) установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; 11) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; 12) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати характеристики продукції, що є предметом договору; 13) визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; 14) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права визначати відповідність продукції умовам договору або надання йому виключного права щодо тлумачення договору; 15) обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов'язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов'язань додержанням зайвих формальностей; 16) встановлення обов'язку споживача виконати всі зобов'язання, навіть якщо продавець (виконавець, виробник) не виконає своїх; 17) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права передавати свої права та обов'язки за договором третій особі, якщо це може стати наслідком зменшення гарантій, що виникають за договором для споживача, без його згоди.

Зазначений перелік несправедливих умов договору не є вичерпним.

Частинами пятою та шостою статті 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» визначено, якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: 1) такі положення також підлягають зміні; або 2) договір може бути визнаним недійсним у цілому.

Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

Судом правильно встановлено, що 10 вересня 2010 року між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк», з одного боку, та позичальником ОСОБА_1, з іншого, було укладено кредитно-заставний договір № MRH0AD12830024.

Відповідно п. 17.1 розділу 17 «Особливі умови» Кредитного договору ПАТ КБ «ПриватБанк» зобовязався надати позичальникові кредит на придбання автомобіля у загальній сумі 136996,31 гривень, з яких: 128949,08 гривень на придбання автомобіля; 4144,75 гривень з метою оплати перший страхових платежів за страховими договорами за перший рік дії кредиту; 34,0 гривень з метою оплати коштів на реєстрацію предмету застави у Державному реєстрі; 3868,48 гривень з метою оплати винагороди за надання фінансового інструменту (п. 17.1.1). Кінцева дата погашення 09 вересня 2014 року (п. 17.1.5). Процентна ставка за користування кредитом 20,04 % річних (п. 17.1.6).

Підпунктом 17.1.7 Кредитного договору «Чергові страхові платежі» визначено, що з метою виконання зобовязань за п. 3.4 позичальнику відкривається кредитна лінія у розмірі 20723,75 гривень для сплати чергових страхових платежів.

ПАТ КБ «ПриватБанк» свої зобовязання за Кредитним договором виконав, видавши 10 вересня 2010 року на користь ОСОБА_1 кредит у загальній сумі 136996,31 гривень, що не заперечується стороною позивача.

Згідно із графіком погашення кредиту, погодженим сторонами та викладеним у Додатку № 1 до Кредитного договору, позичальник ОСОБА_1 зобовязався здійснювати щомісячне погашення кредиту рівними платежами у сумі 4192,12 гривень не пізніше 28 числа кожного місяця.

19 червня 2012 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», з одного боку, та ОСОБА_1, з іншого, було укладено Додаткову угоду № 1 до кредитного договору № MRH0AD12830024 від 10.09.2010 (надалі Додаткова угода), якою п. 17.1.1, 17.1.5, 17.1.7 Кредитного договору викладено у новій редакції, а саме: «п. 17.1.1 Загальний розмір кредиту 167908,01 гривень; п. 17.1.5 Дата погашення: 09.09.2017 року; п. 17.1.7 Чергові страхові платежі: з метою виконання зобовязань за п. 3.4 позичальнику відкривається кредитна лінія у розмірі 51635,45 гривень для сплати чергових страхових платежів».

Крім того, відповідно до п. 4 Додаткової угоди сторонами було погоджено новий графік погашення кредиту, викладений у Додатку № 1 до Додаткової угоди, згідно із яким позичальник ОСОБА_1 зобовязався здійснювати щомісячне погашення кредиту рівними платежами у сумі 3952,62 гривень не пізніше 28 числа кожного місяця у період з 28.06.2012 по 08.09.2017.

Як вбачається з п. 17.1 Кредитного договору кредит позичальникові ОСОБА_1 був наданий для задоволення особистих споживчих потреб, а саме придбання автомобіля, а також на покриття супутніх витрат у вигляді страхових платежів та ін.

Згідно із рішенням Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10.11.2011 в аспекті конституційного звернення положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року N 1023-XII (1023-12) з наступними змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Як вбачається з розрахунку заборгованості за Кредитним договором, обчисленого ПАТ КБ «ПриватБанк» від 24.11.2016, станом на 29 травня 2012 року за позичальником ОСОБА_1 рахувалася заборгованість за тілом кредитом у загальній сумі 122822,76 гривень.

Судом також встановленно, що укладенням Додаткової угоди до кредитного договору малася на меті саме реструктуризація виниклого боргу.

Як вже зазначалося, умовами Додаткової угоди від 19 червня 2012 року було внесено зміни до Кредитного договору, зокрема, до п. 17.1.1, яким загальний розмір кредиту визначено у сумі 167908,01 гривень, на відміну від первісно визначеної суми кредиту у розмірі 128949,08 гривень, а також на відміну від розміру тілу кредиту у сумі 122822,76 гривень станом на 29.05.2012, наведеної у розрахунку заборгованості від 24.11.2016. Сума кредиту умовами укладеної Додаткової угоди за складовими не деталізована.

Згідно з вимогами статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний суд перевірив доводи апеляційної скарги та дійшов висновку, що вони є безпідставними.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд встановив, що представник відповідача ОСОБА_4 в ході судового розгляду справи по суті визначеної у Додатковій угоді суми кредиту у розмірі 167908,01 гривень будь-яких пояснень, розрахунків чи інших належних і допустимих доказів не надала. Крім того, представник відповідача жодним чином не спростувала тверджень сторони позивача щодо неотримання позичальником ОСОБА_1 будь-яких грошових коштів за укладеною Додатковою угодою, що призвело до збільшення загальної суми кредиту.

Суд дійшов правильного висновку, що умови спірної Додаткової угоди в частині збільшення загальної суми кредиту не відповідають положенням ст. 1054 ЦК України, оскільки грошові кошти у сумі збільшення суми кредиту фактично позичальником ОСОБА_1 не отримувалися.

Зазначені і досліджені умови спірної Додаткової угоди також не відповідають і положенням ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» як такі, що не містять шляхів реструктуризації боргу за споживчим кредитом, визначених даним Законом.

Розділом «Відповідальність сторін та вирішення спорів» первісної редакції Кредитного договору було встановлено наступну відповідальність позичальника ОСОБА_1 за неналежне виконання умов договору:

п. 1.1 При порушенні позичальником будь-якого грошового зобовязання за договором понад 30 днів, банк має право нараховувати, а позичальник зобовязується сплатити штраф у розмірі 250,00 гривень плюс 5% від суми невиконаного зобовязання;

п. 1.2 У випадку порушення позичальником зобовязань, передбачених статтями 6.2.2, 6.2.3, 6.2.4 Договору щодо сплати кредиту, винагород та процентів, позичальник зобовязаний сплатити пеню у розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 (однієї) гривні за кожен день прострочки. В разі, коли прострочення заборгованості триває понад 30 днів на залишок заборгованості, згідно п.17.1.5 Договору, позичальник сплачує пеню в розмірі, зазначеному в п. 17.1.6 Договору;

п. 1.5 У разі порушення позичальником будь-якого із зобовязань, передбачених у статтях 6.2.12, 6.2.13, 11.1.1, 11.1.2, 6.2.20 Договору, він сплачує на користь Банку штраф у розмірі 100% від вартості предмета застави, яка зазначена у статті 17.10 Договору;

п. 1.6 У разі порушення позичальником будь-якого із зобовязань, передбачених у статтях 6.2.15, 6.2.16, 6.2.22 Договору, він сплачує на користь Банку штраф у розмірі 25% від вартості предмета застави, яка зазначена у статті 17.10 Договору.

п. 1.7 У випадку порушення строків виконання позичальником зобовязань щодо передачі предмета застави у володіння банку відповідно до статті 12.2.2 Договору, позичальник сплачує банку штраф в розмірі 2,0% від вартості предмета застави, яка зазначена у статті 17.10 Договору;

п. 1.8 У випадку порушення строків виконання позичальником зобовязань, передбачених у статті 13.3.1 Договору, останній сплачує Банку штраф у розмірі: 0% від вартості предмета застави, яка зазначена в статті 17.10 Договору, якщо виконання зобовязання було прострочено понад один день; 5,0% від вартості предмета застави, яка зазначена в статті 17.10 Договору, якщо виконання зобовязання було прострочено понад пятнадцять днів.

Крім того, пунктом 1.3 наведеного розділу Кредитного договору сторони погодили, що строки позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, винагороди та процентів за користування кредитом, неустойки встановлюється тривалістю у 5 (пять) років.

Поряд із цим умовами укладеної 19.06.2012 Додаткової угоди було встановлено наступну відповідальність позичальника ОСОБА_1 за неналежне виконання умов договору, а саме:

відповідно до п. 2 у разі порушення позичальником будь-якого з зобовязань, передбачених в графіку погашення кредиту понад 31 день позичальник сплачує банку штраф у розмірі 17895,91 гривень;

відповідно до п. 6 в разі порушення позичальником строків по сплаті відсотків за користування кредитом та винагород, зазначених в Договорі (Плата за кредитом), банк має право нараховувати плату за кредитом у розмірі фактично сплаченої позичальником. При цьому позичальник за весь період неналежного виконання зобовязань по сплаті плати за кредитом сплачує банку неустойку: в розмірі 100% від розміру неналежного сплачених відсотків за користування кредитом; в розмірі 100% від розміру неналежно сплачених винагород, передбачених Договором;

Крім того, відповідно до п. 6 Додаткової угоди сторони також встановили, що терміни позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, неустойки пені, штрафів за даним договором встановлюється тривалістю у 50 (пятдесят) років.

Таким чином, умовами укладеної Додаткової угоди на позичальника ОСОБА_1 було покладено додаткову відповідальність за порушення грошових зобовязань поряд із вже існуючою, що визначена розділом «Відповідальність сторін та вирішення спорів» Кредитного договору. При цьому на ОСОБА_1 фактично покладено потрійну відповідальність за порушення одного і того самого зобовязання.

Суд дійшов правильного висновку, що умови спірної Додаткової угоди щодо посилення відповідальності позичальника ОСОБА_1 не відповідають положенням статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, і така позиція суду в цілому узгоджуються із правовими висновками Верховного суду України, викладеними у постанові від 21 жовтня 2015 року у справі № 6/2003цс15, а також з правовими висновками Верховного суду в постанові від 23 січня 2019 року № 61-16767св18 справа № 164/620/15-ц.

Проаналізувавши умови спірної Додаткової угоди, в тому числі й її положення щодо термінів позовної давності, суд також дійшов правильного висновку про їх несправедливий та дискримінаційний характер по відношенню до позичальника ОСОБА_1, що призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків на шкоду останнього, як споживача фінансових послуг, та на вагому користь ПАТ КБ «ПриватБанк».

Враховуючи вказані обставини, положення ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», суд правильно вирішив Додаткову угоду № 1 від 19.06.2012 до кредитного договору № MRH0AD12830024 від 10.09.2010, укладену між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» визнати недійсною в цілому, тим самим задовольнивши предявлений позов по суті.

Апеляційний суд вважає, що суд повно і всебічно дослідив обставини справи і ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу відповідача необхідно залишити без задоволення, а рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 24 жовтня 2018 року залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 24 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді

Повний текст постанови виготовлено 14 березня 2019 року.

Суддя