Постанова

Іменем України

09 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 336/234/17

провадження № 61-29167св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач),

суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна, Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

третя особа - Вознесенівський відділ державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03 квітня 2017 року у складі судді Дацюк О. І. та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 03 липня 2017 року у складі колегії суддів: Кухаря С. В., Трофімової Д. А., Полякова О. З.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І. М., Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Позов мотивовано тим, що 12 серпня 2008 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І. М. вчинено виконавчий напис, згідно з яким задоволено вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» та стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором від 18 травня 2006 року в загальній сумі 129 550,29 грн, а також витрати пов`язані з вчиненням виконавчого напису в розмірі 1 700 грн. Позивач вважає, що при вчиненні вказаного виконавчого напису нотаріусом не перевірено безспірність суми заборгованості, не з`ясовано у боржника наявності заперечень щодо вчинення виконавчого напису, нотаріусу не було надано необхідний перелік документів, що підтверджують безспірність наявної заборгованості. Крім того, позивач вважає, що відповідачами порушено вимоги частини другої статті 88 Закону України «Про нотаріат», оскільки строк основного зобов`язання настав 16 травня 2008 року, тому кредитор мав право захистити своє порушене право протягом трьох років, тобто до 17 травня 2011 року, а не в 2015 році.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис вчинений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І. М. за № 4210 від 12 серпня 2015 року

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03 квітня 2017 року відмовлено у відкритті провадження.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі на підставі частини другої статті 122 ЦПК України 2004 року, суд першої інстанції виходив із того, що у провадженні цього ж суду перебуває справа між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 03 липня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03 квітня 2017 року залишено без змін.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції щодо відмови у відкритті провадження у справі, на підставі пункту 3 частини другої статті 122 ЦПК України 2004 року.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У серпні 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просить скасувати ухвалені у справі судові рішення та справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що відмовляючи у відкритті провадження у справі з тих підстав, що у цьому суді перебуває на розгляді справа № 336/7582/16-ц за аналогічним позовом між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, апеляційний суд не звернув уваги на те, що ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 05 травня 2017 року по справі № 336/7582/16-ц позов ОСОБА_1 залишено без розгляду, чим позбавив позивача доступу до правосуддя.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та надано строк для надання заперечень на касаційну скаргу.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

24 травня 2018 року справу № 336/234/17 за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І. М., ПАТ КБ «ПриватБанк», третя особа - Вознесенівський відділ державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 25 вересня 2019 року вищезазначену справу призначено до судового розгляду.

Станом на час розгляду справи Верховним Судом відзив/заперечення на касаційну скаргу не надходили.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК Українивизначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.

Фактичні обставини справи

У січні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І. М., ПАТ КБ «ПриватБанк», третя особа - Вознесенівський відділ державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 13 січня 2017 року відмовлено у відкритті провадження у вищевказаній справі на підставі пункту 3 частини другої статті 122 ЦПК України 2004 року, оскільки у провадженні цього ж суду перебувають аналогічні справи.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 22 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 13 січня 2017 року скасовано та справу направлено до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі. Скасовуючи ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що місцевий суд передчасно відмовив у відкритті провадження у справі, оскільки немає доказів щодо відкриття провадження за аналогічними позовами.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 31 березня 2017 року відкрито провадження у справі № 336/7582/16 за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І. М., ПАТ КБ «ПриватБанк», третя особа - Вознесенівський відділ державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Тобто на момент вирішення судом питання про відкриття провадження у цій справі, Шевченківським районним судом м. Запоріжжя 31 березня 2017 року відкрито провадження у справі № 336/7582/16 за аналогічним позовом, між тими самими особами і з тих самих підстав.

Саме тому на підставі пункту 3 частини другої статті 122 ЦПК України 2004 року оскаржуваною ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03 квітня 2017 року було відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І. М., ПАТ КБ «ПриватБанк», третя особа - Вознесенівський відділ державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Апеляційний суд, перевіривши доводи апеляційної скарги, з урахуванням вимог передбачених статтею 303 ЦПК України 2004 року, дійшов правильного висновку про те, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали не було порушено вимог процесуального законодавства.

Колегія погоджується з такими висновками.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

Відповідно до пункту 3 частини другої статті 122 ЦПК України 2004 року суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо, зокрема, у провадженні цього чи іншого суду є справа із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Судовий розгляд визнається справедливим за умови забезпечення рівного процесуального становища сторін, які беруть участь у справі. Поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду без доведеності поважності причин не забезпечило б рівноваги між інтересами сторін та правової визначеності у цивільних відносинах, які є складовими принципу верховенства права, проголошеного статтею 8 Конституції України.

У частині четвертій статті 10 ЦПК Україниі статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

У § § 46, 47 рішення ЄСПЛ від 29 жовтня 2015 року у справі «Устименко проти України» (заява № 32053/13) зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (рішення у справі «Ryabykh v. Russia», заява № 52854/99, § § 51 і 52, ECHR 2003-Х).

Ураховуючи зазначене, Верховний Суд погоджується з висновком суду першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, про те, що оскільки на момент вирішення питання про відкриття провадження у цій справі, ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 31 березня 2017 року відкрито провадження у іншій справі № 336/7582/16 за аналогічним позовом між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, тому були наявні підстави передбачені пунктом 3 частини другої статті 122 ЦПК України 2004 року для відмови у відкритті провадження у цій справі.

Доказів, які б свідчили про добросовісну реалізацію позивачем своїх процесуальних прав та належне виконання процесуальних обов`язків, ОСОБА_1 не надав.

Доводи заявника в касаційній скарзі про те, що ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 05 травня 2017 року залишено без розгляду позов ОСОБА_1 у справі № 336/7582/16 на підставі його заяви, тому у судів були відсутні підстави для відмови у відкритті провадження у цій справі на підставі пункту 3 частини другої статті 122 ЦПК України 2004 року, є безпідставними, оскільки на момент відмови у відкритті провадження у цій справі (03 квітня 2017 року) цим же судом було відкрите провадження у аналогічній справі № 336/7582/16 (31 березня 2017 року). При цьому ОСОБА_1 , подаючи заяву про залишення без розгляду позову у справі № 336/7582/16, знав про те, що ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03 квітня 2017 року йому було відмовлено у відкритті провадження у цій справі.

Інші доводи касаційної скарги, зокрема посилання заявника на неправильне застосування апеляційним судом процесуального законодавства, висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (§ 42 рішення ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України» № 3236/03).

Оскаржувані ухвали судів першої та апеляційної інстанцій постановлені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги спрямовані на зміну оцінки обставин справи і висновків суду не спростовують.

Частиною третьою статті 406 ЦПК Українивизначено, що касаційні скарги на ухвали судів першої чи апеляційної інстанцій розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані ухвали судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують і підстав для скасування судових рішень немає.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 406, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргуОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 03 липня 2017 року залишити без задоволення.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. О. Кузнєцов
Судді:В. С. Жданова
В. М. Ігнатенко
С. О. Карпенко
В. А. Стрільчук