Постанова

Іменем України

25 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 760/6268/16-ц

провадження № 61-4св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду міста Києва

від 22 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Вербової І. М., Поливач Л. Д., Шахової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій

У квітні 2016 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 03 лютого 2012 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений договір кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 2 500,00 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % річних на суму залишку заборгованості, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

На порушення умов кредитного договору відповідач належним чином взяті на себе зобов`язання не виконувала та станом на 30 листопада 2015 року мала заборгованість у розмірі 23 127,17 грн, з яких: 4 056,78 грн - заборгованість за тілом кредиту; 14 742,91 грн - заборгованість за процентами; 2 750,00 грн - заборгованість зі сплати пені; 1 577,48 грн - штраф.

Посилаючись на вказані обставини, АТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість у розмірі 23 127,17 грн.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 29 серпня 2017 року у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували розмір заборгованості відповідача за кредитним договором.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 22 листопада 2017 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Рішення Солом`янського районного суду

м. Києва від 29 серпня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 03 лютого 2012 року б/н у розмірі

23 127,17 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 4 056,78 грн, заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 14 742,91 грн, пені - 2 750,00 грн, штрафу - 500,00 грн (фіксована складова) та 1 077,48 грн (процентна складова). Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що відповідач своїм підписом у анкеті-заяві підтвердила те, що анкета-заява разом із Умовами та правилами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою та тарифами банку складає кредитний договір, а право позивача на зміну розміру процентної ставки передбачене умовами укладеного кредитного договору від 03 лютого 2012 року. Крім того, позивачем не пропущений строк позовної давності, оскільки така обчислюється із дати останньої транзакції за банківською карткою відповідача, а саме із 25 квітня 2013 року.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У грудні 2017 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду міста Києва від 22 листопада 2017 року, в якій просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що Умови та правила надання банківських послуг, правила користування платіжною карткою та тарифи банку за відсутності підпису позичальника не можуть вважатися складовою кредитного договору, оскільки незрозуміло, чи саме ці умови та правила, тарифи існували на час укладення договору, враховуючи, що ОСОБА_1 не підписувала таких умов та позивачем недоведено правильність нарахування заборгованості, то і відсутній обов`язок з їх сплати. Крім того, позивач, звернувшись до суду із позовом 04 квітня 2016 року, пропустив трирічний строк позовної давності, оскільки останній платіж за кредитною карткою відповідачем здійснений 23 березня 2013 року.

Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу ОСОБА_1

Рух справи у суді касаційної інстанції

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Верховного Суду від 23 лютого 2018 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою Верховного Суду від 08 жовтня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої та третьої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Судом встановлено, що 03 лютого 2012 року між АТ КБ «ПриватБанк» та

ОСОБА_1 укладений договір у формі приєднання до Умов і правил надання банківських послуг про відкриття кредитної лінії на платіжну картку, відповідно до умов якого відповідачу надано кредитну лінію на суму 2 500,00 грн зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 36 % річних.

Із розрахунку вбачається, що протягом дії кредитного договору розмір процентної ставки за користування кредитом неодноразово змінювався, зокрема: із 01 січня 2013 року - 30 % річних, із 01 вересня 2014 року - 34,8 % річних, а із 01 квітня

2015 року - 43,20 % річних.

Остання транзакція у розмірі 220,00 грн відбулась 25 квітня 2013 року.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів які б підтверджували розмір заборгованості відповідача за кредитним договором.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов, виходив з того, що відповідач своїм підписом у анкеті-заяві підтвердила те, що анкета-заява разом із Умовами та правилами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою та тарифами банку складає кредитний договір, а право позивача на зміну розміру процентної ставки передбачене умовами укладеного кредитного договору від 03 лютого 2012 року. Крім того, позивачем не пропущений строк позовної давності, оскільки така обчислюється із дати останньої транзакції за банківською карткою відповідача, а саме із 25 квітня 2013 року.

Верховний Суд не погоджується з такими висновками судів з огляду на таке.

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН № 39/248 «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН, зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня

2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Отже, пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг - це значний за обсягом документ, що стосується всіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Враховуючи викладене, висновок суду апеляційної інстанції про стягнення заборгованості у зазначеному розмірі є помилковим, оскільки наявні у матеріалах справи Умови та правила надання банківських послуг не містять підпису

ОСОБА_1 , а отже, позивачем не доведено, що відповідач, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку, ознайомилася і розуміла саме ці Умови та погодилася з ними, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування, а тому їх не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору, зважаючи також і на те, що у анкеті-заяві позичальника від 03 лютого 2012 року не зазначено ні процентну ставку, ні умови про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Таким чином, у цій справі відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді сплату процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що банк, звертаючись до суду із позовом, пропустив строк позовної давності, є безпідставними, оскільки укладений між сторонами кредитний договір від 03 лютого 2012 року увигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить строку повернення кредиту (користування ним), а тому у відповідача до пред`явлення банком цього позову до суду не виникло зобов`язання з повернення отриманих коштів. Початок перебігу позовної давності у такому випадку визначається відповідно до частини другої статті 530 ЦК України.

Заявником не спростовано, що розмір заборгованості за тілом кредиту у розмірі 4056,87 грн не відповідає дійсності, а тому рішення суду апеляційної інстанції в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту відповідає обставинам, встановленим у справі.

Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, тому Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги, скасування рішень судів першої та апеляційної інстанції в частині стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом, пені та комісії, штрафів (фіксована частина та процентна складова) та ухваленням у цій частині нового рішення про відмову у позові.

Розподіл судових витрат

Відповідно до статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції в постанові розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, то з

АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 1 364,22 грн.

Керуючись статтями 141, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 29 серпня 2017 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 22 листопада 2017 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором від 03 лютого 2012 року у розмірі 14 742,91 грн - проценти за користування кредитом, 2 750,00 - пеня,

500,00 грн - штраф (фіксована частина), 1 077,48 грн - штраф (процентна складова)скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» про стягнення із ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором від 03 лютого 2012 року у розмірі 14 742,91 грн - проценти за користування кредитом, 2 750,00 - пеня, 500,00 грн - штраф (фіксована частина),

1 077,48 грн - штраф (процентна складова) відмовити.

В іншій частині рішення Апеляційного суду міста Києва від 22 листопада 2017 року залишити без змін.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 1 364,22 грн.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик