КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції: Гребенюк В.В.
Єдиний унікальний номер справи № 758/210/18
Апеляційне провадження № 22-ц/824/4048/2019
ПОСТАНОВА

Іменем України

11 березня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мережко М.В.,

суддів: Верланова С.М., Савченка С.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою комунального підприємства «Київпастранс» на рішення Подільського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до комунального підприємства «Київпастранс» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

встановив:

У січні 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду із вказаним позовом.

В обґрунтування своїх вимог зазначала, що працювала в КП «Київпастранс» на посаді начальника юридичного управління з 03 грудня 2001 року, а з 20 січня 2009 року - на посаді першого заступника начальника юридичного управління. Наказом від 29 січня 2016 року № 13-к позивач була звільнена із вказаної посади у зв'язку із скороченням штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, про що було зроблено відповідний запис у трудовій книжці.

Позивач вказувала, що при звільненні позивача відповідач порушив вимоги ст. ст. 44, 47, 83, 116 КЗпП України, а саме - не виплатив вихідну допомогу та грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва у справі № 758/2649/16-ц з КП «Київпастранс» було стягнуто на користь ОСОБА_2 вихідну допомогу у розмірі 5986,26 грн. та грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки у розмірі 1152,84 грн. Вказане рішення суду фактично було виконане відповідачем 28 листопада 2017 року.

На підставі викладеного, посилаючись на ст. ст. 116, 117 КЗпП України, позивач просила суд стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 131 412,66 грн., за час затримки відповідних виплат (з 01 лютого 2016 р. по 28 листопада 2017 року), а також спричинену моральну шкоду в сумі 2000 грн.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2018 року позов задоволено.

Стягнуто з КП «Київпастранс» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 лютого 2016 року по 28 листопада 2017 року у розмірі 131 412, 66 грн.

Стягнуто з КП «Київпастранс» на користь ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 2000 грн.

Стягнуто з КП «Київпастранс» на користь державного бюджету судовий збір у розмірі 1762 грн.

Не погоджуючись із таким рішенням суду першої інстанції, відповідач КП «Київпастранс» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неврахування судом обставин, що мають значення для вирішення справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення Подільського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

У апеляційні скарзі, посилаючись на рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 вказує, що позивач пропустив строк позовної давності, передбачений ст. 233 КЗпП України, для звернення до суду із такими вимогами. Стверджує, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні відносини, тому дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_2 вказує, що подала позовну заяву в межах встановленого законом строку, а тому рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі норм матеріального та процесуального права. Апеляційну скаргу вважає безпідставною та необґрунтованою, тому просить апеляційну скаргу КП «Київпастранс» залишити без задоволення, а рішення Подільського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2018 року - залишити без змін.

За правилами ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, предметом позову є стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 133 412,66 грн.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Встановлено, що позивач та відповідач перебували у трудових відносинах. ОСОБА_2 з 03 грудня 2001 року працювала в КП «Київпастранс» на посаді начальника управління правового забезпечення на підставі наказу № 25-к, що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 24)

Наказом КП «Київпастранс» за № 10-к від 20 січня 2009 року ОСОБА_2 було переведено на посаду першого заступника начальника юридичного управління (а.с. 24).

Положеннями ст. 43 Конституції України закріплено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Наказом № 322 від 23 грудня 2014 року «Про затвердження змін до штатного розпису» затверджено та введено в дію з 23 грудня 2014 року зміни до штатного розпису керівників, професіоналів, фахівців та технічних службовців Дирекції підприємств.

Генеральним директором КП «Київпастранс» 23 грудня 2014 року видано наказ № 323 «Про скорочення штату працівників Дирекції КП «Кивпастранс». Цим наказом було скорочено і виключено із штатного розпису посаду першого заступника начальника юридичного управління.

Після цього, 21 січня 2015 року позивач отримала повідомлення № 23 від 19 січня 2015 року про звільнення з посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, в якому її одночасно повідомлено про можливість переведення на посаду згідно переліку вакантних посад, що додавався до повідомлення.

Відповідно до наказу КП «Київпастранс» за № 140-п від 24 березня 2015 року про припинення трудового договору позивач була звільнена з посади першого заступника начальника юридичного управління у зв'язку зі скороченням штату працівників за п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 07 жовтня 2015 року звільнення позивача 24 березня 2015 року з посади першого заступника начальника юридичного управління комунального підприємства «Київпастранс» визнано незаконним, поновлено її на посаді першого заступника начальника юридичного управління в КП «Київпастранс» з 24 березня 2015 року та стягнуто з КП «Київпастранс» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 57 800, 60 грн. Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 16 грудня 2015 року зазначене рішення Подільського районного суду міста Києва від 07 жовтня 2015 року залишено без змін та набрало законної сили (а.с. 6-10, 11-13).

Також встановлено, що наказом КП «Київпастранс» від 08 грудня 2015 року № 542-к на виконання рішення Подільського районного суду міста Києва від 07 жовтня 2015 року позивача було поновлено на посаді першого заступника начальника юридичного управління.

В подальшому, 28 грудня 2015 року позивач була попереджена про наступне звільнення з роботи відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв'язку із скороченням посади першого заступника начальника юридичного управління. Відповідно до Наказу від 29 січня 2016 року № 13-к, її було звільнено з посади першого заступника начальника юридичного управління, у зв'язку із скороченням штату працівників, п. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 6-10, 11-13).

За правилами ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 19 грудня 2016 року у справі № 758/2649/16-ц, стягнуто з КП «Київпастранс» на користь позивача вихідну допомогу у розмірі 5 986, 26 грн. та грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки в розмірі 1 152, 84 грн. (а.с. 6-10).

Як видно з матеріалів справи, вказане рішення суду було виконано відповідачем 28 листопада 2017 року (а.с. 30). Вказана обставина визнається та не заперечується сторонами.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України.

За змістом частини 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення.

Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно статті 27 Закону України «Про оплату праці»; та абзацу 3 пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (надалі за текстом - Порядок № 100) середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Згідно з абзацом 4 пункту 2 Порядку № 100, якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. При цьому, згідно пункту 5 Порядку № 100 основною для визначення загальної суми заробітку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Відповідно до пункту 8 цього Порядку № 100 середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців роботи (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим із дотриманням вимог законодавства.

Позивач надав суду розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку, виконаний відповідно до положень ст. 117 КЗпП України, Постанови КМ України від 08 лютого 1995 року № 100 щодо затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати за період з 01 лютого 2016 року по 28 листопада 2017 року (дата фактичного розрахунку роботодавця з працівником).

Згідно із вказаним розрахунком, середній заробіток ОСОБА_2 за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 лютого 2016 року по 28 листопада 2017 року становить 131 412,66 грн.

Відповідач не заперечував та не спростовував вказаний розрахунок. Власного розрахунку КП «Київпастранс» суду також не надавало.

На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для стягнення із КП «Київпастранс» на користь ОСОБА_2 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 лютого 2016 року по 28 листопада 2017 року у розмірі 131 412,66 грн.

Крім цього, статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Встановлено, що у зв'язку із порушенням строків виплати заробітної плати, відсутністю остаточного розрахунку при звільненні та невиплатою вихідної допомоги, позивачу була завдана моральна шкода.

Отже, враховуючи обставини справи, а також виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача 2000 грн. в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди

Доводи апеляційної скарги щодо пропуску позивачем строку позовної давності оцінюються колегією суддів критично з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 дійшов висновку, що положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Встановлено, що відповідач, виконавши рішення Подільського районного суду міста Києва від 19 грудня 2016 року, фактично розрахувався з позивачем 28 листопада 2017 року.

Позовну заяву було подано до суду першої інстанції 03 січня 2018 року, тобто, в межах, визначеного у ст. 233 КЗпП України, тримісячного строку з моменту фактичного розрахунку.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що вказане рішення є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі норм матеріального та процесуального права, тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 369, 374, 375, 382, 383, 384 України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу комунального підприємства «Київпастранс» залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та, відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Головуючий: М.В. Мережко

Судді: С.М. Верланов

С.І. Савченко