П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 жовтня 2019 року місто Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах Прокопчук Л.М. (суддя-доповідач), Самчишиної Н.В., Яворської Ж.М. із секретарем судового засідання Цуркан І.І., за участю позивача ОСОБА_1 , представника позивача адвоката Корець С.В., представника відповідача Чебана В.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Очаківський райагрохім» на заочне рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 25 червня 2019 року, ухваленого о 10 год 25 хв. в приміщенні того ж суду у складі судді Чаус Л.В., по справі № 483/1396/18, провадження № 22-ц/812/1680/19, за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Очаківський райагрохім» про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння,

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Очаківський райагрохім» (далі - ТОВ «Очаківський райагрохім»).

Свої вимоги обґрунтовував наступним. ОСОБА_1 належить на праві приватної власності земельна ділянка площею 0,63 га, кадастровий номер :01:000:1230, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 070498 від 15.08.2005 року. На вказаній земельній ділянці знаходяться багаторічні насадження - виноградники. На даний час земельна ділянка безпідставно перебуває у користуванні відповідача, оскільки будь-яких договорів оренди на користування нею з ТОВ «Очаківський райагрохім» позивач не укладав. Посилаючись на те, що відповідач відмовляється у добровільному порядку повернути земельну ділянку, просить, з урахуванням уточненої позовної заяви, витребувати її з чужого незаконного володіння та зобов`язати ТОВ «Очаківський райагрохім» повернути земельну ділянку її власнику разом з багаторічними насадженнями (виноградниками) (а.с.2-3, 6-7).

Заочним рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 25 червня 2019 року позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Очаківський райагрохім» про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння задоволено у повному обсязі. Зобов`язано Товариство з обмеженою відповідальністю «Очаківський райагрохім» повернути ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,63 га, кадастровий номер :01:000:1230, разом з багаторічними насадженнями (виноградниками), розташовану в межах території Парутинської сільської ради Очаківського району Миколаївської області, з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що належить йому на підставі державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЯА № 070498 від 15 серпня 2005 року, зареєстрованого в Очаківському районному відділі земельних ресурсів за № 88. Вирішено питання про розподіл судових витрат (а.с. 93-94).

Ухвалою Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 08.08.2019 року заяву відповідача про перегляд заочного рішення суду від 25 червня 2019 року залишено без задоволення (а.с. 113-114).

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, ТОВ «Очаківський райагрохім» звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій зазначає, що рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки на час отримання позивачем земельної ділянки у власність на ній були розташовані багаторічні насадження виноградники. Всі насадження, залізобетонні стовпи та дріт були встановлені за кошти СЗАТ «Ольвія» та були його власністю. В 2009 році зазначені багаторічні насадження за Договором купівлі продажу № 81 від 05.06.2009 р. були продані ТОВ «Очаківський райагрохім». Враховуючи, що ТОВ «Очаківський райагрохім» правомірно придбало виноградник, що знаходиться на спірній земельній ділянці, то багаторічні насадження не можуть бути витребувані у відповідача, тому просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове, яким відмовити у позові ОСОБА_1 у повному обсязі (а.с. 117-119).

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Позивач та його представник просили відмовити у задоволенні скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, переглянувши справу за наявними в ній та додатково наданими доказами та перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги колегія суддів прийшла до такого.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Оскаржуване рішення суду відповідає наведеним вимогам.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯА № 070498, виданого Очаківською райдержадміністрацією Миколаївської області 15 серпня 2005 року, належить на праві власності земельна ділянка площею 0,63 га у межах території Парутинської сільської ради Очаківського району Миколаївської області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. На вищевказаній земельній ділянці висаджені виноградники ізабельних сортів в кількості 1678 кущів (рік посадки 2001), встановлена шпалера (залізобетонні стовпчики в кількості 485 шт.).

Виходячи з наведеного, суд зробив висновок, що на час отримання позивачем земельної ділянки у власність на ній були розташовані багаторічні насадження виноградники. Отже, суд прийшов до висновку про те, що ОСОБА_1 , разом із земельною ділянкою були передані й розміщені на ній багаторічні насадження та з цього часу він є їх власником.

Задовольняючи позовні вимоги, суд виходив з того що право власності є непорушним, а ТОВ «Очаківський райагрохім» без законних правових підстав користується земельною ділянкою, що належить позивачеві.

Висновки суду відповідають вимогам норм матеріального та процесуального права, обставинам справи.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 14 Конституції України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України, права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Загальні положення про право власності викладені у главі 23 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (частина перша статті 317 ЦК України).

Згідно із частинами першою та другою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Статтею 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Відповідно до ст. 16 ЦК України встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Згідно із ст. ст. 125, 126 ЗК України (в редакції, чинній на час отримання позивачем державного акта на право власності на земельну ділянку - 15.08.2005 року), право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами.

Згідно із частиною першою статті 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.

Згідно із положеннями частини другої статті 22, статті 19 ЗК України багаторічні насадження це різновид сільськогосподарських угідь, що відносяться до земель сільськогосподарського призначення.

Відповідно до частини другої статті 79 ЗК України (у редакції, чинній на час отримання державного акта) право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий (ґрунтовий) шар, а також на водні об`єкти, ліси і багаторічні насадження, які на ній знаходяться.

Згідно із частиною третьою статті 373 ЦК України право власності на земельну ділянку поширюється на поверхневий (ґрунтовий) шар у межах цієї ділянки, на водні об`єкти, ліси, багаторічні насадження, які на ній знаходяться, а також на простір, що є над і під поверхнею ділянки, висотою та глибиною, які необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд.

Норми ч. 2 ст. 79 ЗК України та ч. 3 ст. 373 ЦК України є імперативними нормами законодавства, а тому підлягають прямому застосуванню і не можуть передбачати будь-яких виключень в їх застосуванні до відносин права власності на земельні ділянки.

Відповідно до п. 27 ГОСТ 26640-85 "Землі. Терміни та визначення" (далі - ГОСТ 26640-85), який затверджений постановою Державного комітету СРСР по стандартам від 28 жовтня 1985 року за N 3453, який діяв на час паювання земель та отримання державного акту на право власності на земельну ділянку позивачем (втратив чинність 17.03.2017 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 23 листопада 2016 р. № 1066), і який дає визначення багаторічних насаджень, багаторічне сільськогосподарське насадження - це сільськогосподарське угіддя, що використовується під штучно створені древесні, кущові або трав`янисті багаторічні насадження, призначені для отримання врожаю плодово-ягідної, технічної та лікарської продукції, а також для декоративного оформлення територій. До багаторічних сільськогосподарських насаджень відносяться: сад, виноградник, ягідник, плодовий розплідник, плантації та ін.

Пунктом 4 ГОСТ 26640-85 встановлено, що під сільськогосподарськими угіддями є земельні угіддя, які систематично використовуються для отримання сільськогосподарської продукції.

Таким чином, багаторічні насадження - це не окрема група дерев, кущів чи рослин, а земельні угіддя, тобто окрема земельна ділянка, з розміщеними на ній деревами, кущами та іншими рослинами як один цілий об`єкт.

Відповідно п. "а" ч. 2 ст. 22, п. "а" ч. 1 ст. 19 ЗК України, багаторічні насадження - це вид сільськогосподарських угідь, земель сільськогосподарського призначення. Тобто, багаторічні насадження - це не що інше як земельна ділянка.

Відповідно до роз`яснень Міністерства аграрної політики України, державні акти на право приватної власності на землю, видані громадянам на розпайовані землі під багаторічними насадженнями, поширюють свою дію також і на самі багаторічні насадження, розташовані на цих землях. Так, в п. п. 6.1, 6.2 Компоненти 6 "Підтримка в реструктуризації сільськогосподарських підприємств" (далі за текстом - Компоненти 6), затвердженого наказом Міністерства аграрної політики України від 25.10.2005 року за N 576 "Про реалізацію Компоненти 6 "Поглиблення реструктуризації сільськогосподарських підприємств", звертається увага акціонерних товариств на наявні в них проблеми у зв`язку з тим, що вартість багаторічних насаджень віднесено до статутного фонду, а землі під багаторічними насадженнями розпайовано і видано державні акти на земельні ділянки, а значить на насадження. Таким чином, реорганізовані підприємства не вправі стверджувати, що багаторічні насадження є їх власністю, посилаючись на те, що ці насадження внесені до статутного фонду товариства. Зазначені багаторічні насадження належать власнику земельної ділянки, на яку видано державний акт на право приватної власності.

Відповідно до ст. 179 ЦК України, річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки.

Частиною 2 ст. 183 ЦК України встановлено, що неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. У відповідності до ст. 187 ЦК України, складовою частиною речі є все те, що не може бути відокремлене від речі без її пошкодження або істотного знецінення. При переході права на річ її складові частини не підлягають відокремленню.

Оскільки насадження, що розміщені на земельній ділянці, неможливо відділити від цієї земельної ділянки без втрати її цільового призначення або істотного знецінення, то відповідно насадження, що ростуть на земельній ділянці, є складовою частиною цієї земельної ділянки як неподільної речі, а тому при переході права власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення під товарним сільськогосподарським виробництвом до громадянина переходить також право власності на всі його складові частини, тобто насадження.

Крім того, згідно з Тимчасовим порядком ведення державного реєстру земель, затвердженим наказом Державного комітету по земельних ресурсах від 02.07.2003 року за N 174, який діяв до 20.08.2012 року, дані про площу багаторічних насаджень є кількісною характеристикою земельної ділянки. Отже, багаторічні насадження та земельна ділянка є одним природним об`єктом.

Враховуючи викладене, багаторічні насадження не можуть розглядатися, як окремий об`єкт права власності без земельної ділянки, на якій вони знаходяться, оскільки є складовою частиною земельної ділянки.

З пояснень учасників справи в судовому засіданні апеляційного суду вбачається, що державний акт на право власності на земельну ділянку позивач отримав після виділення йому земельної ділянки в натурі як власнику земельної частки (паю), який належав йому за сертифікатом, отриманим після паювання земель СЗАТ «Ольвія», де він свого часу працював. На час отримання земельної ділянки у власність на ній росли виноградники. Зазначених обставин не заперечував представник відповідача. Такі ж дані є в матеріалах справи (а.с.15, 62, 63).

Таким чином, з моменту отримання ОСОБА_1 державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯА N 070498, тобто з 15.08.2005 року, у нього виникло право власності на земельну ділянку разом з багаторічними насадженнями, які на ній висаджені.

Отже, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що земельні ділянки з розміщеними на них насадженнями, отримані громадянами у власність, належать таким громадянам на праві власності разом з насадженнями як один цілий об`єкт.

Враховуючи викладене, у відносинах, що складаються між реорганізованим сільськогосподарським підприємством та громадянином, багаторічні насадження не можуть розглядатися як окремий об`єкт відносин права власності на земельну ділянку, оскільки, насадження та земельна ділянка під ними є одним цілим об`єктом - земельною ділянкою, яка у відповідності до вищезазначених нормативно-правових актів має назву - багаторічні насадження.

Такі правові висновки викладені в постановах Верховного Суду України від 25.02.2015 року по справі № 6-14цс15 та від 04.11.2015 року по справі № 6-911цс15.

Аналогічну правову позицію висловив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, зокрема, в ухвалах від 14.11.2012 року N 6-24639св12, 05.12.2012 року N 6-41914св12, від 30.01.2013 року N 6-40577св12, від 26.02.2013 року N 52015св13, від 12.03.2014 року N 6-50181св13.

Укладаючи договір купівлі-продажу багаторічних насаджень, відповідач діяв на свій ризик, оскільки йому було відомо про те, що власником земельної ділянки є позивач.

За такого, посилання в апеляційній скарзі на те, що виноградники, залізобетонні опори та дроти належали СЗПТ «Ольвія», яка за договором купівлі-продажу від 05 червня 2009 року № 81, продала їх відповідачеві, не може бути прийнято до уваги як такі, що не відповідають вимогам закону та обставинам справи. Договір оренди спірної земельної ділянки між сторонами не укладено.

Оскільки власником багаторічних насаджень разом із земельною ділянкою був і є позивач, і зазначене майно вибуло з його володіння не з його волі іншим шляхом (інших доказів матеріали справи не містять), витребування вказаного майна від відповідача, є належним способом захисту, задоволення позову відповідає вимогам ст. 388 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, не містять підстав для його скасування.

Отже, відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 375, 382, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Очаківський райагрохім» залишити без задоволення.

Заочне рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 25 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття. Може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Прокопчук

Суддя Н.В. Самчишина

Суддя Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 18 жовтня 2019 року