Справа № 466/9339/17 Головуючий у 1 інстанції: Єзерський Р.Б.
Провадження № 22-ц/811/2444/18 Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2019 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Крайник Н.П.

суддів Шеремети Н.О., Цяцяка Р.П.

при секретарі Куцику І.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 04 жовтня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - Шевченківська районна адміністрація Львівської міської ради про визнання недійсним договору дарування 1/2 частки квартири, визнання осіб такими, що втратили право на користування квартирою із зняттям з обліку,-

в с т а н о в и в:

27.11.2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, в якому просив визнати недійсним договір дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 укладений 23 серпня 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Миронович А.І. та зареєстрований в реєстрі за №2510, скасувати державну реєстрацію майна згідно витягів з Державного реєстру прав на нерухоме майно №22013975 від 23.08.2017 року та №22014011 від 23.08.2017 року, визнати відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 такими, що втратили право користування вказаною квартирою, та скасувати реєстрацію їх місця проживання.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що він є власником 1/3 частини квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 17.03.2017 року після смерті свого батька ОСОБА_7 Співвласником даної квартири була також відповідач ОСОБА_3 - дружина його батька, якій на праві власності належало 2/3 частини квартири. 23.08.2017 року 1/2 частину квартири ОСОБА_3 відчужила відповідачам ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на підставі оспорюваного договору дарування з порушенням вимог закону та прав позивача, як співвласника квартири. Вважає, що укладений договір дарування 1/2 частки квартири не відповідає вимогам ст. ст. 203, 215, 319, 321, 358, 387, 391 Цивільного кодексу України ст. 9, 152 Житлового кодексу України, ст. 49 Закону України «Про нотаріат». Крім того, до квартири здійснено самочинну прибудову, а відтак нотаріус не мала права посвідчувати договір дарування 1/2 частки квартири.

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - Шевченківська районна адміністрація Львівської міської ради про визнання недійсним договору дарування 1/2 частки квартири, визнання осіб такими, що втратили право на користування квартирою із зняттям з обліку - відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2.

Вважає рішення суду незаконним, необгрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Зазначає, що суд першої інстанції пр. ухваленні оскаржуваного рішення порушив ст. ст. 15, 16, 203, 215, 319, 321, 358, 361, 391 ЦК України, ст. 9, 152 ЖК України, ст. 49 Закону України «Про нотаріат в Україні», п.п. 6; 6.2; 6.4; 6.11; п. 1.7 глави 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, а також ст. ст. 4, 12, 18, 43, 62, 64, 80, 82, 83, 89, 209, 210, 263 ЦПК України. Висновок суду про те, що укладаючи договір дарування 1/2 частини оспорюваної квартири, відповідач ОСОБА_3 діяла на власний розсуд та у відповідності до вимог актів цивільного законодавства, є необгрунтований, не відповідає дійсним обставинам справи та зібраним і дослідженим у суді доказам. Звертає увагу, що судом не було взято до уваги рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 04 травня 2017 року у справі №466/2375/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права власності, а також рішення Апеляційного суду Львівської області від 21 серпня 2017 року, якими встановлено, що ОСОБА_3 чинить перешкоди ОСОБА_2 у користуванні спірною квартирою. Вважає, що волевиявлення учасників оскаржуваного договору дарування, а саме дарувальника ОСОБА_3 та обдарованих ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не відповідали їх внутрішній волі. Також зазначає, що при оформленні договору дарування, дарувальник не повідомила нотаріуса, що частина квартири, яка є предметом договору, є переобладнаною і така має самочинну прибудову. На момент вчинення правочину квартира перебувала у спільній частковій власності лише двох осіб, їх частки були ідеальними, в натурі частки виділені не були. В результаті укладеного договору дарування частини спірної квартири кількість власників спільної часткової власності збільшилась із двох осіб до чотирьох, що порушує його права, передбачені ст.ст. 319, 321, 358 ЦК України на володіння та користування своїм майном - спірною квартирою та фактично створено йому додаткові перешкоди для проживання у ній.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

У засіданні колегії суддів ОСОБА_2. скаргу підтримав з підстав, наведених у ній, просив скаргу задоволити, рішення суду скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким його позовні вимоги задоволити в повному обсязі.

Інші учасники справи в судове засідання не з»явилися, хоча судом було вжито заходів до їх належного повідомлення про час та місце розгляду справи, тому суд вважає за можливе розглянути справу у їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи в межах доводів скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних мотивів.

Згідно положень ст.ст.12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, відповідно до яких: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до положень ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3,5 та 6 ст. 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ст.ст.317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном; власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші незаборонені законом угоди. Всім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до ч.2 ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно положень ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Встановлено, що згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17 березня 2017 року №82770337 ОСОБА_2 є власником 2/6 часток квартири АДРЕСА_1 (а. с. 8, 9).

Іншими співвласниками квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які володіють на праві часткової власності квартирою АДРЕСА_1 у відповідних частках: ОСОБА_3 - 1/6; ОСОБА_4 і ОСОБА_5 - 1/2 (2/3 та 1/3 відповідно) на підставі договору дарування 1/2 частки квартири від 23.08.2017 року, за яким ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_4 та ОСОБА_5 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 у наступних частках: ОСОБА_4 - 2/3 частки квартири, ОСОБА_5 - 1/3 частки квартири (а. с. 74), що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №95388970 від 23 серпня 2017 року (а. с. 77-79).

Згідно довідки з місця проживання про склад сім'ї і прописки, у квартирі зареєстровані ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_2 (а. с. 10).

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 перебуває у спільній частковій власності позивача та відповідачів, не є поділеною між сторонами в натурі, договору про порядок користування квартирою між позивачем та відповідачами не укладено, позивач не проживає у квартирі.

Згідно відповіді Шевченківської районної адміністрації вих. № 36-263 від 23.01.2018 року станом на 22.01.2018 року прибудова до квартири АДРЕСА_1 існує. Оскільки дозволу на прибудову до квартири АДРЕСА_1 районною адмінітсрацією не надавалось, вказану прибудову можна вважати самочинно збудованою.

На думку колегії суддів, судом першої інстанції підставно не взято до уваги посилання позивача як на підставу визнання недійсним спірного договору дарування 1/2 частки квартири від 23.08.2017 року здійснення ОСОБА_3 самочинної прибудови до вказаної частки квартири, оскільки, як вбачається з договору дарування, частка квартири, яка є предметом договору дарування, подарована відповідачам без врахування самочинної прибудови.

Судом встановлено, що в провадженні Шевченківського районного суду м. Львова перебуває цивільна справа №466/6234/14-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_8, треті особи - ОСОБА_4, ОСОБА_5, приватний нотаріус Мельничук Ольга Василівна, орган опіки та піклування Яворівської районної державної адміністрації про припинення права власності. Предметом розгляду даної цивільної справи є припинення 1/3 частки спірної квартири, яка належить ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3. Таким чином, спір існує лише щодо 1/3 частки квартири, яка належить позивачу, а не 1/2 частки квартири, яка є предметом оспорюваного договору дарування.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування 1/2 частки квартири квартири АДРЕСА_1, визнання ОСОБА_4 та ОСОБА_5 такими, що втратили право на користування зазначеною квартирою із зняттям їх з реєстраційного обліку, районний суд вірно виходив з того, що, укладаючи договір дарування 1/2 квартири, відповідач ОСОБА_3 діяла у відповідності до положень цивільного законодавства, яке надає їй право як власнику майна, розпоряджатися таким на власний розсуд, а відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які набули право власності на 2/3 та 1/3 частки спірної квартири відповідно на підставі договору дарування, не можуть бути позбавлені права на користування таким майном.

Доказів на підтвердження того, що волевиявлення учасників оскаржуваного договору дарування, а саме дарувальника ОСОБА_3 та обдарованих ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не відповідали їх внутрішній волі, позивачем не надано, а судом не здобуто.

Рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Наведені в апеляційній скарзі доводи правильних висновків суду не спростовують. Підстав для задоволення скарги та скасування рішення суду колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення. Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 04 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 14.03.2019 року.

Головуючий: Крайник Н. П.

Судді: Шеремета Н. О.

Цяцяк Р. П.