Постанова

Іменем України

09 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 755/15449/16-ц

провадження № 61-23831св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Національний технічний університет України «Київський політехнічний інститут»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 28 грудня 2016 року у складі судді Чех Н. А. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 09 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Іванченка М. М., Желепи О. В., Рубан С. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут» (далі - НТУУ «КПІ») про визнання протиправними дій відповідача щодо його звільнення; визнання наказу про звільнення за пунктом 2 статті 36 КЗпП України протиправним; про зобов`язання відповідача звільнити його за пунктом 1 статті 36 КЗпП України; про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації за невикористану відпустку та зобов`язання відповідача письмово вибачитись за порушення його прав при звільненні з роботи.

Позов мотивовано тим, що 08 жовтня 2016 року він отримав наказ першого проректора НТУУ «КПІ» від 30 серпня 2016 року № 2101-п про його звільнення. З цього наказу він дізнався, що його звільнено з роботи за пунктом 2 статті 36 КЗпП України у зв`язку із закінченням строку роботи, з 31 серпня 2016 року. При цьому не було враховано його заяви від 15 лютого 2016 року, в якій він просив звільнити його за власним бажанням за угодою сторін з 01 липня 2016 року.

Звільнення вважав незаконним, оскільки, на його думку, посилання у листі на відсутність досягнутої спільної згоди щодо припинення трудового договору пов`язане з його переслідуванням за висловлену ним різку критику на адресу ректорату та примусом його до звільнення.

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 просив суд визнати протиправними дії НТУУ «КПІ» щодо його звільнення, зобов`язати відповідача відмінити наказ про його звільнення з 31 серпня 2016 року за пунктом 2 статті 36 КЗпП України як протиправний; зобов`язати відповідача звільнити його за пунктом 1 статті 36 КЗпП України відповідно до його заяви від 15 лютого 2016 року з 01 липня 2016 року; виплатити йому середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 11 241 грн 60 коп. за місяць, або за шість місяців у розмірі 67 449 грн, та виплатити компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 11 359 грн (всього - 78 808 грн), та зобов`язати відповідача принести йому письмове вибачення за порушення його прав при звільненні з роботи.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 28 грудня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 був звільнений з роботи у НТУУ «КПІ» у зв`язку з припиненням трудового договору. При звільненні відповідачем були виконані вимоги трудового законодавства щодо здійснення виплат всіх належних позивачу сум.

При цьому районний суд зазначив, що заява позивача від 15 лютого 2016 року, адресована відповідачу, не могла бути визнана заявою працівника на звільнення, на дострокове розірвання трудового договору, оскільки у ній позивач пише одночасно про протиправну діяльність чи бездіяльність керівництва відповідача; про конкретних працівників та про їх дії, вислови, про необхідність отримання на його звернення в примусовому порядку відповідей від керівництва; про переслідування та приниження його честі та професійної гідності за те, що він не узгоджував з керівником видання своїх книг й про інше, і серед такого широкого змісту, яке сам позивач обґрунтовує зверненням, на яке керівництво має надати відповідь, міститься прохання припинити переслідування за критику та звільнити його по угоді сторін (частина перша статті 36 КЗпП України) після закінчення учбового року, з 01 липня 2016 року.

Крім цього, районний суд послався на те, що дострокове розірвання трудового договору, в цьому випадку контракту, можливе за угодою сторін, тобто при наявності згоди обох сторін, і давати згоду чи ні на дострокове розірвання трудового договору, є правом, а не обов`язком роботодавця.

Враховуючи, що між сторонами не було досягнуто згоди (угоди) на дострокове розірвання трудового договору, однією з причин чого є неналежне, невідповідне оформлення заяви на звільнення, суд вважав, що були відсутні підстави для звільнення позивача за частиною першою статті 36 КЗпП України.

Відповідачем було звільнено позивача відповідно до вимог трудового законодавства, до умов контракту, тому позовні вимоги позивача є безпідставні, необґрунтовані та не підлягають задоволенню.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 09 лютого 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 28 грудня 2016 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 є законними та обґрунтованими. Судом встановлено, що при звільненні позивача відповідачем були дотримані вимоги трудового законодавства. При цьому суд апеляційної інстанції погодився з висновками районного суду про те, що оскільки між сторонами досягнуто згоди щодо дії контракту, то НТУУ «КПІ» при звільненні ОСОБА_1 діяло відповідно до вимог трудового законодавства.

Суд апеляційної інстанції зазначив про те, що поданій заяві позивача від 15 лютого 2016 року, в якій він вказував про свій намір розірвати трудові відносини, судом першої інстанції надано належну оцінку.

Відповідачем виконані вимоги трудового законодавства щодо здійснення виплат всіх належних позивачу сум, а тому посилання позивача на те, що НТУУ «КПІ» здійснив невірно розрахунок при звільненні визнав необґрунтованими.

Також суд апеляційної інстанції визнав необґрунтованими посилання позивача на те, що суд першої інстанції посилався на документи, які відсутні в матеріалах справи, оскільки судом першої інстанції було прийнято до уваги всі наявні в матеріалах справи документи та пояснення сторін, які брали участь у справі.

Безпідставними суд апеляційної інстанції також визнав посилання позивача про те, що НТУУ «КПІ» мав звільнити його за частиною четвертою статті 40, статтями 147-149 КЗпП України, оскільки це право роботодавця, а не його обов`язок.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просив скасувати указані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення його позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій є незаконними, необґрунтованими й такими, що ухвалені з неправильним застосуванням норм чинного законодавства. Посилався на те, що судами попередніх інстанцій не враховано, що він направив відповідачу заявувід 15 лютого 2016 року, у якій (двічі: на початку і в кінці листа) просив звільнити його за угодою сторін з 01 липня 2016 року, а його звільнили на два місяці пізніше у день закінчення контракту. При цьому вважав, що судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції не були досліджені всі документи, пов`язанні з процедурою його звільнення, та безпідставно не прийнято до уваги його доводи про те, що НТУУ «КПІ» мав звільнити його за частиною четвертою статті 40 КЗпП України, якою передбачено звільнення працівника за прогул з дотриманням правил, передбачених статтями 147-149 КЗпП України, та необґрунтовано прийнято до уваги посилання представника відповідача на те, що це є правом роботодавця, а не його обов`язком.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 лютого 2017 року було відкрито касаційне провадження у зазначеній справі та витребувано з Дніпровського районного суду м. Києва указану цивільну справу.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У червні 2019 року відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано судді-доповідачу.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У березні 2017 року НТУУ «КПІ» подав заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_1 , у якому просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалені судові рішення - без змін, посилаючись на їх законність та обґрунтованість. При цьому зазначив про те, що при звільненні позивача ним були дотримані вимоги трудового законодавства.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 на підставі контракту зараховано до НТУУ «КПІ» на посаду доцента кафедри охорони праці, промислової та цивільної безпеки з 01 вересня 2011 року по 31 серпня 2012 року, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією наказу від 01 вересня 2011 року № 2012-п (а. с. 46).

01 вересня 2012 року сторони уклали контракт № 337 про продовження трудових відносин, умови якого сторони погодили, що термін контракту діє з 01 вересня 2012 року по 31 серпня 2013 року та може бути продовжений за результатами звітування науково-педагогічного працівника (а. с. 15).

Відповідно до копії додаткової угоди від 29 серпня 2013 року № 1 до контракту від 01 вересня 2012 року № 337 внесено зміни до пункту 6.1 контракту, яким продовжено дію контракту з 01 вересня 2013 року по 31 серпня 2014 року (а. с. 16).

Згідно з копії додаткової угоди від 29 серпня 2015 року № 3 до контракту від 01 вересня 2012 року № 337 сторонами погоджено внести зміни до пункту 6.1 контракту в частині терміну його закінчення та визначили, що контракт діє з 01 вересня 2012 року по 31 серпня 2016 року (а. с. 50).

Відповідно до копії наказу від 30 серпня 2016 року № 2101 ОСОБА_1 було звільнено з роботи доцента кафедри охорони праці, промислової та цивільної безпеки за пунктом 2 статті 36 КЗпП України, у зв`язку із закінченням строку роботи з 31 серпня 2016 року, та виплачено компенсацію за 56 календарних днів невикористаної відпустки за 2015/2016 року (а. с. 4).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до статті 21 КЗпП Україниособливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Згідно з частиною другою статті 23 КЗпП Українитрудовий договір може бути на визначений строк, встановлений за погодженням сторін.

Пунктом 2 статті 36 КЗпП України визначено, що підставою для припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23 КЗпП України), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Оцінивши досліджені у справі докази в їх сукупності та враховуючи встановлені на їх підставі обставини, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що відповідачем при звільненні ОСОБА_1 були дотримані вимоги трудового законодавства та здійснені всі виплати, належні позивачу при звільненні.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, щосудами попередніх інстанцій не враховано направлену ним відповідачу заяву від 15 лютого 2016 року, у якій (двічі: на початку і в кінці листа) він просив звільнити його за угодою сторін з 01 липня 2016 року, а його відповідачем було звільнено на два місяці пізніше у день закінчення контракту, що він вважав порушенням трудового законодавства при його звільненні, були предметом розгляду судів першої та апеляційної інстанцій та їм була надана належна оцінка.

При цьому суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що між сторонами не було досягнуто згоди (угоди) на дострокове розірвання трудового договору, однією з причин чого було неналежне, невідповідне оформлення його заяви на звільнення у майбутньому з 01 липня 2016 року, яке містилось у зазначеному його зверненні, тому суд вірно вважав, що були відсутні підстави для звільнення позивача за частиною першою статті 36 КЗпП України.

Разом із тим, як зазначено судами, дострокове розірвання трудового договору, у цьому випадку контракту, було б можливе за угодою сторін, тобто при наявності згоди обох сторін, і давати згоду чи не надавати таку згоду на дострокове розірвання трудового договору, є правом, а не обов`язком роботодавця.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

При вирішенні вказаної справи судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 28 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 09 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ф. Хопта

Є. В. Синельников

В. В. Шипович