Постанова

Іменем України

09 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 712/13644/16-ц

провадження № 61-32680св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

представники відповідача: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Черкаської області від 05 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Нерушак Л. В., Вініченка Б. Б., Карпенко О. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю і поділ майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що у період з 07 липня 2007 року до 01 жовтня 2012 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 .

За час шлюбу за спільні кошти ними на підставі договору купівлі-продажу від 22 вересня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Миколенко І. М. та зареєстрованого у реєстрі за № 2297, було придбано житловий будинок по АДРЕСА_1 . За спільною згодою покупцем за цим договором був зазначений чоловік - ОСОБА_3 , на якого й було зареєстровано право власності на цей будинок.

Разом з тим, після розірвання шлюбу ОСОБА_3 заперечує її право на частину спільного майна подружжя, домовленості щодо поділу майна між ними не досягнуто, тому ОСОБА_1 просила суд визнати житловий будинок і земельну ділянку по АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя та визнати за нею право власності на 1/2 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 та на 1/2 частини земельної ділянки на якій знаходиться цей будинок.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 13 квітня 2017 року у складі судді Троян Т. Є. позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано житловий будинок по АДРЕСА_1 з надвірними спорудами та земельну ділянку спільною сумісною власністю ОСОБА_1 і ОСОБА_3

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 з надвірними спорудами та земельної ділянки.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 348,06 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірне нерухоме майно було придбано сторонами за час шлюбу. Отже, це майно відповідно до статті 60 СК України належить їм на праві спільної сумісної власності, а згідно з частиною першою статті 70 СК України частки сторін у цьому майні є рівними.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 05 вересня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 13 квітня 2017 року змінено, а саме скасовано це рішення в частині визнання права власності на 1/2 частини земельної ділянки за ОСОБА_1 та ухвалено у цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/2 частини земельної ділянки відмовлено.

В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про визнання спірного житлового будинку спільною сумісною власністю подружжя та його поділ, оскільки це майно було придбано у період перебування сторін у шлюбі, за спільні кошти подружжя. Разом з тим, суд першої інстанції помилково відніс до об`єктів спільної сумісної власності земельну ділянку, оскільки не врахував, що у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за кошти якого воно було придбане, та дійшов помилкового висновку, що позивач має право на частину земельної ділянки, оскільки, сам по собі факт придбання спірного майна у період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить рішення апеляційного суду скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання заперечення на касаційну скаргу.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ до Верховного Суду.

Відповідно до розпорядження в.о. керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 11 червня 2019 року № 655/0/226-19 та протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 вересня 2019 року справу призначено до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд апеляційної інстанції не врахував, що у частині п`ятій статті 61 СК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації.

Враховуючи, що право власності на спірну земельну ділянку відповідачем було набуто у порядку приватизації земель комунальної власності, про що 23 травня 2012 року було видано державний акт на право власності на земельну ділянку, то ця земельна ділянка, на якій знаходиться житловий будинок, є спільною сумісною власністю подружжя. Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив вказані вимоги ОСОБА_1 , а суд апеляційної інстанції помилково скасував рішення місцевого суду, ухвалене згідно з законом.

Доводи особи, яка подала заперечення на касаційну скаргу

У травні 2018 року ОСОБА_3 подав заперечення на касаційну скаргу, вказуючи на те, що підстав для скасування оскаржуваного рішення апеляційного суду немає, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують і не свідчать про неправильне застосування судом норм матеріального права або порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

07 липня 2007 року ОСОБА_1 і ОСОБА_3 уклали шлюб, зареєстрований у відділі реєстрації актів цивільного стану м. Черкаси Черкаського міського управління юстиції, про що зроблено актовий запис № 797.

22 вересня 2011 року між ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 (продавці) і ОСОБА_3 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу будинку, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Миколенко І. М. та зареєстрований у реєстрі за № 2297, за умовами якого останній придбав житловий будинок з прибудовами та надвірними спорудами по АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці площею 507,00 кв. м.

У пункті 1.5 цього договору зазначено, що дружина покупця надала згоду на придбання житлового будинку, що підтверджується її заявою від 22 вересня 2011 року № 2296, посвідченою приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Миколенко І. М.

23 травня 2012 року ОСОБА_3 на підставі рішення Черкаської міської ради від 12 квітня 2012 року було видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0507 га по АДРЕСА_1 .

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 01 жовтня 2012 року шлюб між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 розірвано.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення апеляційного суду не відповідає.

За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Предметом перегляду у цій справі є вирішення судом питання про визнання об`єктом спільної сумісної власності та поділ земельної ділянки, яка була набута відповідачем у власність у порядку приватизації 23 травня 2012 року.

У частинах другій, третій статті 116 ЗК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться, зокрема, у разі приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян.

Судом установлено, що 22 вересня 2011 року сторонами у шлюбі було придбано житловий будинок по АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці площею 507,00 кв. м, а 23 травня 2012 року ОСОБА_3 на підставі рішення Черкаської міської ради від 12 квітня 2012 року було видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0507 га за вищевказаною адресою, з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

Перехід права власності на земельну ділянку у разі набуття права власності на житловий будинок врегульовано статтями 120 ЗК України і 377 ЦК України.

У пункті 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року № 7 (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) судам роз`яснено, що земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Частиною першою статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Частиною четвертою статті 120 ЗК України визначено, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, у постанові від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11, провадження № 14-105цс19, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що у разі, якщо одним із подружжя під час шлюбу, дійсного на момент виникнення спірних правовідносин, придбано будинок, то у подружжя виникла спільна сумісна власність, тобто право другого з подружжя на частину будинку.

У зв`язку з тим, що земельну ділянку виділено у власність для обслуговування цього будинку, то у подружжя, за яким визнається право власності на 1/2 частини будинку, у такій же частці виникає і право власності на земельну ділянку, необхідну для обслуговування будинку.

Вказане свідчить, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 щодо спірної земельної ділянки, апеляційний суд не врахував принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будівель, який відображений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16 (провадження № 12-143гс18), та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні вимог ОСОБА_1 про визнання спільною сумісною власністю і поділ земельної ділянки, залишивши при цьому без змін рішення суду першої інстанції в частині визнання за нею права власності на 1/2 частини житлового будинку, розташованого на цій земельній ділянці.

Крім того, апеляційним судом при ухваленні оскаржуваного рішення не враховано, що відповідно до Закону України «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11 січня 2011 року № 2913-VI статтю 61 СК України доповнено частиною п`ятою такого змісту: «об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації».

Вказана норма набула чинності з 08 лютого 2011 року, однак була виключена на підставі Закону України «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» від 17 травня 2012 року № 4766, який набрав чинності 13 червня 2012 року. Натомість статтю 57 СК України доповнено пунктом 5, згідно з яким особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації.

Отже, з урахуванням вказаних змін до СК України правовий режим приватизованої земельної ділянки змінювався.

Тільки у період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації, визнавалась спільною сумісною власністю подружжя; до 08 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року така земельна ділянка належала до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм Закону України «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11 січня 2011 року № 2913-VI зроблений Верховним Судом у постановах: від 20 червня 2018 року у справі № 1311/832/12, провадження № 61-6409св18, і від 12 листопада 2018 року у справі № 753/6139/14-ц, провадження № 61-27342св18.

З урахуванням вказаного, встановивши, що спірна земельна ділянка була набута ОСОБА_3 на підставі рішення Черкаської міської ради від 12 квітня 2012 року та 23 травня 2012 року ним отримано державний акт на право власності на земельну ділянку, тобто у період з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ця земельна ділянка є спільною сумісною власністю та підлягає поділу між подружжям, оскільки вона набута у власність внаслідок приватизації, під час шлюбу.

За таких обставин висновок суду апеляційної інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 є таким, що не ґрунтується на встановлених фактичних обставинах справи та не відповідає вимогам статей 57, 61 СК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Вказане свідчить, що апеляційним судом безпідставно скасовано рішення суду першої інстанції, яке відповідає закону.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено помилку в застосуванні норм матеріального права, рішення апеляційного суду згідно зі статтею 413 ЦПК України підлягає скасуванню, а рішення суду першої інстанції - залишенню в силі.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Таким чином, з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати, пов`язані з переглядом справи у суді касаційної інстанції, у розмірі 1 278,62 грн.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 413, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Черкаської області від 05 вересня 2017 року скасувати.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 13 квітня 2017 року залишити в силі.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати, пов`язані з переглядом справи у суді касаційної інстанції, у розмірі 1 278,62 грн (одна тисяча двісті сімдесят вісім гривень шістдесят дві копійки).

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Є. В. Синельников О. М. Осіян Н. Ю. Сакара С. Ф. Хопта В. В. Шипович