П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 жовтня 2019 року місто Київ

Єдиний унікальний номер справи 759/3021/18

Номер провадження 22-ц/824/10383/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Вербової І.М., суддів Соколової В. В., Немировської О. В.,

за участю секретаря судового засідання - Якушко Т. А.,

вивчивши апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 21 листопада 2018 року, ухвалене під головуванням судді Сенько М.Ф., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Київської міської ради, третя особа - Головне територіальне управління юстиції у м. Києві, про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом,

в с т а н о в и в :

У березні 2018 року ОСОБА_2 звернулась до Святошинського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_3 , Київської міської ради, третя особа - Головне територіальне управління юстиції у м. Києві, про визнання за нею в порядку спадкування за заповітом права власності на Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_1 , що належав ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 29 липня 2004 року ОСОБА_4 склав на випадок своєї смерті заповіт, відповідно до якого належний йому на праві власності житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , та присадибну земельну ділянку заповів ОСОБА_3 та ОСОБА_2

Земельну ділянку, площею 0,06 га ОСОБА_4 було відведено на підставі рішення виконавчого комітету Жовтневої районної ради депутатів трудящих від 29 березня 1951 року № 228.

28 травня 1951 року між Житловим управлінням виконавчого комітету Жовтневої районної ради депутатів трудящих та ОСОБА_4 було укладено договір на право побудови будинку та безстрокове використання земельної ділянки, відповідно до умов якого останній зобов`язався розпочати будівництво не пізніше 01 червня 1951 року, а закінчити - не пізніше 01 червня 1953 року.

Рішенням виконавчого комітету Жовтневої районної ради депутатів трудящих від 31 липня 1953 року № 612 ОСОБА_4 продовжено строк на виконання будівництва, а 01 червня 1953 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю м. Києва надано дозвіл № 550/51 на виконання робіт по будівництву.

Позивач зазначає, що технічний паспорт на житловий будинок датований 1975 роком підтверджує, що будинок був поділений на дві окремі квартири та домоволодіння. Дана обставина підтверджується і технічним паспортом від 1983 року.

Постановою Дванадцятої київської державної нотаріальної контори від 08 червня 2017 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв`язку з відсутністю оригіналу заповіту, документа, що посвідчує право власності спадкодавця на житловий будинок та відсутності його державної реєстрації за спадкодавцем.

Разом з тим, на думку позивача, матеріали справи містять достатні підстави для визнання права власності на будинок у частині, яку бажає успадкувати позивач.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 21 листопада 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Київської міської ради, третя особа - Головне територіальне управління юстиції у м. Києві, про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом- відмовлено (а.с.166-167).

Не погодившись із вищевказаним рішенням, 21 червня 2019 року адвокат Бондар А.В. в інтересах ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати рішення Святошинського районного суду міста Києва від 21 листопада 2018 року та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційну скаргу мотивував, зокрема, тим, що судом при винесенні оскаржуваного рішення не було в повній мірі досліджено обставини справи, а обставини, які суд вважає встановленими, є недостовірними, не досліджено докази, які наявні в матеріалах справи та не надано їм належної оцінки, а також не враховано пояснення які надавались сторонами в судовому засіданні, у зв`язку з чим, висновки суду не відповідають обставинам справи.

Скаржник зазначає, що позбавлена можливості оформити право власності на спадщину за законом на житловий будинок, у зв`язку з відсутністю реєстрації права власності на зазначений житловий будинок. ОСОБА_2 невідомо, чому батько за життя не здійснив державну реєстрацію свого житлового будинку та не ввів його в експлуатацію. Разом з тим, виникнення права власності у батька позивача на момент закінчення будівництва будинку регулювалось, зокрема, положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України «Про власність», Законом України «Про державний нотаріат» від 25 грудня 1974 року та ін., відповідно до яких виникнення права власності на житлові будинки, споруди до прийняття Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не залежало від державної реєстрації цього права.

Вищенаведені обставини не враховані судом першої інстанції під час ухвалення судового рішення.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 02 липня 2019 року поновлено процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення суду, відкрито апеляційне провадження за поданою апеляційною скаргою, надано строк для подачі відзиву.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 12 липня 2019 року закінчено проведення підготовчих дій, справу призначено до розгляду в судове засідання з повідомленням учасників справи.

У судовому засіданні ОСОБА_2 та її представник - адвокат Бондар А. В. підтримали доводи апеляційної скарги та просили суд її задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у ній.

ОСОБА_3 заперечував проти доводів апеляційної скарги з підстав її необґрунтованості та просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, як таке, що ухвалене відповідно до приписів чинного законодавства.

Відповідач Київська міська ради та третя особа Головне територіальне управління юстиції у м. Києві до суду апеляційної інстанції не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується зворотними повідомленнями.

У зв`язку з наведеним вище, керуючись ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважала за можливе розпочати та завершити розгляд справи за відсутності осіб, що не з`явились.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши заперечення ОСОБА_2 , її представника та ОСОБА_3 , з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Як встановлено в ході судового розгляду, рішенням Виконавчого комітету Жовтневої районної ради депутатів трудящих від 29 березня 1951 року № 225 ОСОБА_6 відведено земельну ділянку, площею 0,06 га по АДРЕСА_1 (а.с. 13).

13 квітня 1951 року Управлінням в справах архітектури м. Києва складено Акт відведення земельної ділянки (а.с. 14).

28 травня 1951 року між Житлове управління виконавчого комітету Жовтневої районної ради депутатів трудящих та ОСОБА_4 укладено договір на право побудови будинку та безстрокове використання земельною ділянкою (а.с. 15)

13 липня 1954 року ОСОБА_4 отримав довідку, у якій зазначено, що він є індивідуальним забудовником по АДРЕСА_1 .

29 липня 2004 року ОСОБА_4 склав заповіт, відповідно до якого останній на випадок своєї смерті належні на праві власності житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, та земельну ділянку, що знаходяться в АДРЕСА_1 заповів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (а.с. 10).

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 9).

Як вбачається з інформаційної довідки Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 27 вересня 2018 року житловий будинок АДРЕСА_1 на праві власності не зареєстровано (а.с. 143).

З листа-підтвердження Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 23 жовтня 2018 року вбачається, що житловий будинок з прибудовами № АДРЕСА_1 не вводився в експлуатацію. За даними інвентаризаційної справи житловий будинок і всі господарські будівлі зазначені, як самочинно побудовані (а.с. 162).

Позивач 08 червня 2017 року звернулась до Дванадцятої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_4 (а.с. 120).

28 червня 2017 року державний нотаріус Дванадцятої київської державної нотаріальної контори Черноморенко О.В. винесла Постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину на ім`я ОСОБА_2 на частину житлового будинку АДРЕСА_1 , за заповітом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 її батька ОСОБА_4 , у зв`язку з відсутністю оригіналу заповіту, документа, що посвідчує право власності спадкодавця на таке майно та відсутністю його державної реєстрації за спадкодавцем, відповідно до ст..ст. 182, 210 ЦК України (а.с. 128).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що спадкодавець не набув у встановленому законом порядку право власності на житловий будинок, а відтак позов є безпідставним.

Суд прийшов до висновку, що спадкоємці можуть успадкувати право користування земельною ділянкою, право на забудову та право на будівельні матеріали, що використані при самочинному будівництві.

Виходячи зі змісту частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступні обставини.

Так, відповідно до Прикінцевих і перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Приписами ч. 2 ст. 331 ЦК України встановлено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об`єкта незавершеного будівництва після проведення державної реєстрації права власності на нього відповідно до закону (ч. 3 ст. 331 ЦК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав.

Відповідно до положень ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

За змістом ст. 1217 ЦК України, спадкування може здійснюватись за заповітом, або за законом.

Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Так, з матеріалів справи вбачається, що спадкодавцю у встановленому законом порядку було відведено земельну ділянку для будівництва житлового будинку, отримано необхідні дозволи на проведення будівельних робіт та у подальшому розроблено технічний паспорт на житловий будинок. Разом з тим, відсутні будь-які підтвердження щодо прийняття будинку в експлуатацію та реєстрації права власності на дане нерухоме майно в органах технічної інвентаризації, а тому будинок АДРЕСА_1 , слід вважати незавершеним будівництвом.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що будівництво відбулось на відведеній для цього земельній ділянці на законних підставах, однак після закінчення будівництва житловий будинок не було введено в експлуатацію, а тому до спадкоємців переходить право забудовників на оформлення зазначеного будинку у встановленому законом порядку, а сам будинок слід вважати до здачі його в експлуатацію незавершеним будівництвом.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновкам суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог.

Посилання скаржника на те, що виникнення права власності у спадкодавця на момент закінчення будівництва будинку регулювалось, зокрема, положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України «Про власність», Законом України «Про державний нотаріат» від 25 грудня 1974 року та ін., відповідно до яких виникнення права власності на житлові будинки, споруди до прийняття Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не залежало від державної реєстрації цього права не впливають на обґрунтованість рішення суду першої інстанції, оскільки не спростовують, що будинок, збудований спадкодавцем, є таким, що не ведений в експлуатацію та щодо якого відсутні правовстановлюючі документи.

Таким чином, колегія суддів не вбачає підстав для зміни чи скасування рішення суду, як і не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення залишити без змін, як таке, що ухвалене з вірним застосуванням норм процесуального права, є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 21 листопада 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 17 жовтня 2019 року.

Суддя-доповідач: І.М. Вербова

Судді: В. В. Соколова

О. В. Немировська