ПОСТАНОВА

Іменем України

07 березня 2019 року м. Кропивницький

справа № 404/5900/17

провадження № 22-ц/4809/562/19

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді - Голованя А.М.,

суддів - Карпенка О.Л, Мурашка С.І.,

учасники справи: позивач - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда у складі судді Бершадської О.В. від 20 грудня 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2017 року ОСОБА_2 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_3 про стягнення витрат на утримання спільного майна.

Позов обґрунтовувано тим, що їй та відповідачу на праві приватної спільної часткової власності належать по Ѕ частці земельної ділянки та житлового будинку, що розташовані по АДРЕСА_2.

З 2012 року вона із сім'єю проживає у зазначеному будинку і, позичаючи кошти у родичів, друзів, здійснила необхідні ремонтно-укріплюючі роботи у будинку, оскільки постійно відбувався його зсув про що свідчать тріщини у будівлі.

Зазначає, що згідно ст. 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна.

Зважаючи, що договір між нею та відповідачем по утриманню майна не укладався, тому вони в рівних частках мають нести витрати щодо його утримання.

За період з 2014 року по 2017 рік нею були понесені витрати на сплату житлово-комунальних послуг на суму 10 549,22 грн., з яких: 7040,56 грн. за спожитий газ, 1611,18 грн. за електроенергію, 1482,59 грн. за водопостачання, 414,89 грн. за вивіз сміття. Відтак, відповідач має їй сплатити за Ѕ частку витрат на оплату житлово-комунальних послуг у розмірі 5 274,61 грн.

Також, з метою належного утримання будинку, нею було проведено роботи щодо запобігання втрат тепла, замінено вікна, які були в експлуатації більше 45 років, проведено ремонтні роботи у підвальному приміщенні, замінено зовнішні вхідні двері, всього на суму 19 000 грн., тому відповідач має повернути їй 9 500 грн.(1/2 частка).

Крім того, на виконання робіт по укріпленню фундаментної частини будинку та окремої допоміжної споруди у зв'язку з просіданням ґрунтів, утримання та технічне обслуговування водопровідних мереж, системи водовідведення, електричних мереж, газових приладів та устаткування, за період з 2012-2015 років вона витратила 125600 грн., які позичила в борг, що підтверджується розписками, з який відповідач зобов'язаний компенсувати їй 62 800,00 грн.(1/2 частка).

Посилаючись на викладене, просить стягнути із відповідача на її користь витрати на утримання та збереження майна, сплату комунальних послуг в розмірі 77574,61 грн.

Відповідно до положень ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. В порядку ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи в цих межах, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За правилами статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з частинами першою, другою та п'ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 20 грудня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено. Рішення мотивовано безпідставністю позовних вимог щодо стягнення частки понесених витрат на утримання будинку, оскільки відповідач не проживає у будинку і не користується житлово-комунальними послугами. Що стосується коштів сплачених нею за ремонтно-укріплюючі роботи в будинку і садиби у розмірі 125 600 грн. та 19 000 грн. витрачених на заміну вікон та дверей, то відповідачем не доведено, що такі витрати були необхідні саме для збереження спільного з відповідачем майна, а не для поліпшення власних житлових умов.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову з тих підстав, що рішення прийняте з порушення норм матеріального і процесуального права.

В апеляційній скарзі зокрема зазначала, що при вирішенні справи суд мав керуватися положеннями ст. 360 ЦК України, яка регулює питання утримання майна, що є у спільній частковій власності, а не правилами ст. 358 ЦПК України, що визначає порядок здійснення права спільної часткової власності.

Узагальнені доводи і заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_3, не погоджуючись із доводами апеляційної скарги, зазначила, що рішення суду першої інстанції відповідає дійсним обставинам справи, оскільки позов не доведено належними та допустимими доказами.

Суд першої інстанції встановив такі обставини

Згідно свідоцтва про право власності від 16.08.2011 року, виданого Виконавчим комітетом Кіровоградської міської ради, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 належить на праві приватної спільної часткової власності, кожному по Ѕ частці, житловий будинок по АДРЕСА_2. Також, сторони, в рівних частках, є співвласниками земельної ділянки за цією ж адресою ( а.с. 4-5, 75-76).

Позивач ОСОБА_2 постійно проживає в зазначеному будинку, а відповідач ОСОБА_3 проживає та зареєстрована з 03.12.2004 року за іншою адресою - АДРЕСА_1.

Позивачем понесені витрати на оплату спожитих комунальних послуг за час проживання в будинку по пров. Братиславський, 29 в м. Кропивницький за період з 01.01.2014 року по 01.07.2017 року у розмірі 10 549, 22 грн.

Суд зазначив, що відповідач не користується згаданими комунальними послугами, а споживаються вони лише позивачем, членами її сім'ї, а оплата за них здійснюється відповідно до показів засобів обліку.

Тому, суд дійшов висновку, що використання послуг з газопостачання, водовідведення та водопостачання, а також електричної енергії здійснюється лише для потреб позивача, а не для утримання самого будинку, і відповідно їх оплата не є витратами в розумінні статті 360 ЦК України у зв'язку з чим підстави для стягнення Ѕ частки цих витрат з відповідача відсутні.

Також суд вказав про безпідставність вимог щодо стягнення Ѕ частки витрат на ремонтно-укріплюючі роботи в будинку та у садибі у розмірі - 62 800 грн., оскільки позивачем не було надано доказів, що ремонтні роботи були необхідні саме для збереження спільного з відповідачем майна і, що між сторонами було досягнуто домовленості щодо проведення таких робіт.

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

Суд апеляційної інстанції погоджується з правовими висновками суду першої інстанції, оскільки вважає, що вони ухвалені на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин.

Відповідно до статті 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном.

При цьому тлумачення вказаної статті свідчить, що управління, утримання та збереження спільного майна не охоплює собою житлово-комунальні послуги. Це зумовлено тим, що житлово-комунальні послуги надаються на підставі договору про надання таких послуг. Більше того, житлово-комунальні послуги надаються не будинку (квартирі), як об'єкту права власності, а певному суб'єкту - власнику (співвласнику, наймачу, суб'єкту сервітуту тощо) квартири, який проживає в квартирі. По своїй суті надання житлово-комунальних послуг направлене на задоволення потреб власника (співвласника, наймача, суб'єкта сервітуту тощо) квартири і споживаються саме відповідним суб'єктом, а не для управління, утримання та збереження квартири, що перебуває в спільній частковій власності.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору про надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 цього Закону обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до житлово-комунальних послуг належать послуги з централізованого постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізованого опалення, вивезення побутових відходів та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. Надання цих послуг здійснюється на підставі договору.

При цьому, у разі коли об'єкт споживача перебуває у власності (користуванні) кількох осіб, укладається один договір з одним із співвласників (користувачів) за умови письмової згоди всіх інших співвласників (користувачів), про що робиться відмітка у договорі.

Відповідно до ст. 179 ЖК України користування будинками (квартирами) та їх утримання здійснюється з обов'язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями.

Пунктом 10 Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року № 572, передбачений порядок поділу плати за житлово-комунальні послуги між співвласниками квартири у разі, якщо між ними відсутня згода щодо оплати.

Згідно з цими Правилами мешканці квартири, в якій проживає два і більше співвласники, наймачі (орендарі) мають рівні права на користування підсобними приміщеннями і обладнанням; можуть обирати відповідальну за виконання встановлених правил особу; встановлюють за узгодженням порядок використання підсобних приміщень, а також черговість їх прибирання; розподіляють за узгодженням загальні витрати на оплату житлово-комунальних та інших послуг. У разі коли між мешканцями квартири відсутня згода щодо оплати житлово-комунальних та інших послуг плата розподіляється:

- за електроенергію при загальному лічильнику - пропорційно потужності побутового електричного обладнання кожного співвласника, наймача (орендаря);

- за газ, водопостачання та водовідведення, освітлення підсобних приміщень - за чисельністю членів сім'ї, що проживають у квартирі, та осіб, які проживають у квартирі більше ніж місяць;

- за послуги з централізованого опалення, утримання житлових будинків і споруд та прибудинкових територій - за встановленими тарифами відповідно до опалювальної та загальної площі приміщення, яким користується співвласник, наймач (орендар).

Отже, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити отримані ними житлово-комунальні послуги. Між тим, покладення обов'язку по сплаті комунальних послуг на співвласника, споживачем яких він не є, нормами чинного законодавства не передбачено.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що відповідач проживає АДРЕСА_2 та користується послугами з газопостачання, водовідведення та водопостачання, а також електричної енергії.

Тобто в цьому випадку використання газопостачання, водовідведення та водопостачання, а також електричної енергії мало місце лише для потреб позивача, а не для утримання самого будинку, а тому вони не є витратами в розумінні статті 360 ЦК України. Також, у справі відсутні докази того, що договори щодо надання зазначених послуг були укладені саме між їх постачальниками та відповідачем.

З огляду на викладене суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки відповідач не проживає у спірному будинку, не користується вищезазначеними послугами, а оплата за їхнє використання здійснюється згідно з показниками засобів обліку, відповідно до кількості спожитих послуг саме позивачем, яка проживає у будинку та користується ним.

Відмовляючи у задоволенні позову щодо стягнення витрат на ремонтно-укріплюючі роботи в будинку та у садибі, суд першої інстанції правильно вважав, що при здійсненні ремонту позивачем не було додержано порядок використання спільного майна, відповідач не була повідомлена та не погоджувалася на проведення ремонтних робіт у будинку, з нею не обговорювалися питання щодо матеріалів, робіт, їх вартості, строків виконання, тощо. Зазначені позивачем роботи виконано для поліпшення житлових умов в будинку, в якому проживає сім'я позивача.

Належних та допустимих доказів необхідності проведення витрат на ремонт задля збереження спірного нерухомого майна позивачем не надано.

У відповідності до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відтак, суд обґрунтовано відхилив вимоги позивача про стягнення частини вартості ремонту будинку з огляду на їх недоведеність, правильно врахувавши той факт, що ремонт спірного нерухомого майна (будинку) не був викликаний необхідністю його збереження, зокрема загрозою його руйнування чи погіршення якості і його було зроблено в період, коли відповідач в ньому не проживала та не давала своєї згоди здійснення позивачем ремонтних робіт.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

За таких обставин, висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову відповідають фактичним обставинам справи та ґрунтуються на наявних у справі доказах.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині судового рішення, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника із застосуванням до спірних правовідносин положень ст.358 ЦК України.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Ураховуючи наведене, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону та відповідає матеріалам справи і підстав для його зміни чи скасування немає.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 20 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 12 березня 2019 року.

Головуючий суддя Головань А.М.

Судді: Карпенко О.Л.

Мурашко С.І.