Справа № 183/2862/19
№ 2/183/2479/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 серпня 2019 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючої судді Сороки О.В.,

секретаря судового засідання Пащенко А.С.,

розглянувши, у підготовчому судовому засіданні, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа відділ реєстрації та обліку громадян виконавчого комітету Новомосковської міської ради Дніпропетровської області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

в с т а н о в и в:

06 травня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищезазначеним позовом до ОСОБА_2 , в обґрунтування якого посилається на те, що на підставі рішення Новомосковського міського суду Дніпропетровської області від 03.11.2003 року їй на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 . 12.04.2006 року у вказаному житловому будинку, був зареєстрований її онук ОСОБА_2 , який з червня 2012 року разом зі своєю матір`ю ОСОБА_3 виїхали на постійне місце проживання до Франції, де він й на зараз мешкає та навчається, і до України повертатися не бажає.

Між тим, проживаючи за іншою адресою, відповідач залишається зареєстрованим у належному позивачу житловому будинку. Добровільно зніматися з реєстрації відмовляється, оскільки найближчим часом він не планує приїздити на Україну. Позивач вимушена нести витрати по утриманню житла, виходячи з кількості зареєстрованих у ньому осіб, також вона не має можливості отримати житлову субсидію, в такий спосіб фактично позбавлена можливості вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, а тому посилаючись на вимоги ст.ст. 391,405 ЦК України, позивач просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням будинком АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 03 червня 2019 року відкрито провадження у справі.

Позивач в судове засідання не з`явилася, надавши суду заяву про розгляд справи у її відсутність, згідно якої позов підтримала у повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не з`явився, на електронну адресу суду надіслав заяву про розгляд справи у його відсутність, у якій одночасно зазначив, що з позовними вимогами ОСОБА_1 погоджується.

На підставі ч.3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

У відповідності до ч.4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем, за наявності для того законних підстав, суд ухвалює рішення про задоволення позову.

На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи.

Суд, дослідивши докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що позивач являється власником житлового будинку АДРЕСА_1 , який належить їй на підставі рішення Новомосковського міського суду Дніпропетровської області № 2-1301/03 від 03 листопада 2003 року (а.с.13), що також підтверджується витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.14).

Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеним законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає суду підстави дійти висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Згідно домової книги (а.с.20-21), довідки про склад сім`ї (а.с.23), а також у відповідності до відомостей відділу адресно-довідкової роботи Управління паспортної роботи громадянства та реєстрації фізичних осіб ГУ ДМС України у Дніпропетровській області (а.с.27) у зазначеному житловому будинку зареєстрованим значиться відповідач по справі ОСОБА_2 , 2001 року народження, який в розумінні вимог Житлового Кодексу України, являється членом сім`ї власника, та був зареєстрований у будинку зі згоди позивача.

Частина 2 ст. 405 ЦК України передбачає, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Вимоги ст.156 ЖК України передбачають, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Суду подано акт голови квартального комітету №13 від 13 квітня 2019 року, складений за участю сусідів, у відповідності до якого ОСОБА_2 , 2001 року народження зареєстрований, але не проживає в будинку АДРЕСА_1 з 2012 року (а.с.24).

У відповідності до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Як випливає із зазначеної норми закону, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно при позбавлення права власності на житлове приміщення, позбавленні права користування житловим приміщенням, визнанні особи безвісно відсутньою, оголошенні фізичної особи померлою.

З огляду на те, що Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа № 21-1438а15).

Як зазначає у своєму позові ОСОБА_1 , наявність реєстрації відповідача у належному їй на праві власності житловому будинку, заважає їй вільно розпоряджатися своєю власністю, у зв`язку з чим, суд вважає за необхідне визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням будинком АДРЕСА_1 . Даних про наявність будь-якої домовленості між позивачем та відповідачами, з приводу користування житловим приміщенням, а також доказів про поважність причин відсутності відповідача у житловому приміщенні за місцем реєстрації суду не надано.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 4,12,76,81,89,223,263,265 ЦПК України, ст.ст. 321, 391, 405 ЦК України, -

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 ,- задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням будинком АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Сорока О.В.