Справа №487/6350/18
Провадження №2/487/472/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.03.2019 року м. Миколаїв

Заводський районний суд м. Миколаєва у складі головуючого судді Павлової Ж.П., за участі секретаря Ігнатьєва А.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Миколаєва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Миколаївський бронетанковий завод» про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні,

В С Т А Н О В И В:

26.09.2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ДП «Миколаївський бронетанковий завод» про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 9 108,54 грн. та стягнення моральної шкоди в розмірі 5 000,00.

Свій позов ОСОБА_1 обґрунтував тим, що 11.08.2016 року був прийнятий на роботу слюсарем-ремонтником 3 розряду в ДП «Миколаївський бронетанковий завод», про що керівником підприємства було видано наказ №481 від 09.08.2016 року. В подальшому, 22.06.2018 року позивача було звільнено, проте в день звільнення роботодавцем не було проведено розрахунок працівнику всіх належних останньому сум, що передбачено ст. ст. КЗпП України.

З огляду на викладене, беручи до уваги затримку виплати грошових коштів в 42 дні, позивач звернувся до суду з даним позовом за захистом свого порушеного права.

Ухвалою судді Заводського районного суду м. Миколаєва Нікітіна Д.Г. від 01.10.2018 року було відкрито провадження у даній справі.

16.11.2018 року представник відповідача через канцелярію суду надав відзив, в якому проти задоволення позову заперечував, посилаючись на невідповідність постанові КМУ №100 від 08.02.1995 року «Про порядок обчислення середньої заробітної плати» розрахунків середнього заробітку, що надав позивач. А за такого, відповідач вважає, що середній заробіток за час затримки розрахунку, без врахування (утримання) податків і зборів складає 9 837,09 грн., а після утримання складає 7 918,85 грн., які було виплачено позивачу 16.10.2018 року.

Указом Президента України №13/2014 від 17.01.2014 року суддя Нікітін Д.Г. призначений суддею місцевого загального суду строком на 5 років. Таким чином, у судді Нікітіна Д.Г. 17.01.2019 року закінчився 5-річний строк повноважень.

Згідно протоколу повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями від 17.01.2019 року визначено нового суддю в даній справі ОСОБА_2

Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 18.01.2019 року дану справу прийнято до свого провадження та призначено до судового розгляду.

04.03.2019 року позивач надав до суду уточнену позовну заяву, в якій просив суд стягнути різницю між нарахованим та фактично сплаченим середнім заробітком за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 1 189,69 грн. та моральну шкоду в розмірі 5 000,00.

В судове засідання позивач та його представник не зявилися, надали до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримали просили їх задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, надав до суду відзив, в якому позов не визнав, просив залишити його без задоволення.

Враховуючи, що всі особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не зявились, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд дійшов до наступних висновків.

У судовому засіданні встановлено, що 11.08.2016 року був прийнятий на роботу слюсарем-ремонтником 3 розряду в ДП «Миколаївський бронетанковий завод», про що в трудовій книжці позивача було зроблено відповідний запис (а. с. 7).

В подальшому, згідно трудової книжки, 22.06.2018 року позивача було звільнено за угодою сторін.

Також в судовому засіданні встановлено, що відповідач визнає, що на день звільнення ДП «Миколаївський бронетанковий завод» заборгувало позивачу заробітну плату, яка була виплачена у повному обсязі 03.08.2018 року. А за такого, кількість робочих днів за час затримки розрахунку при звільненні дорівнює 29 дням.

Керуючись постановою КМУ №100 від 08.02.1995 року «Про порядок обчислення середньої заробітної плати», середньоденний заробіток позивача складає 339,21 грн.

Виходячи з наведеного середній заробіток ОСОБА_1 за час затримки розрахунку, без врахування (утримання) податків і зборів складає 9 837,09 грн.

Згідно відомості ДП «Миколаївський бронетанковий завод» про виплату готівки №239 за серпень 2018 року ОСОБА_1 виплачено 7 918,85 грн. 16.10.2018 року.

Конституцією України, ст. 49 ЦПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, для чого роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.

Судовий розгляд, яким цивільна справа вирішується по суті, закінчується ухваленням рішення суду.

В силу статей 12, 78, 81, 263 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року Про судове рішення у цивільній справі рішення суду у цивільні справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 77-78, ч. ч. 3-4 ст. 82, 89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 81 ЦПК України, обовязок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Так, відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Згідно зі ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Так, в судовому засіданні встановлено, що середній заробіток ОСОБА_1 за час затримки розрахунку (29 днів), без врахування (утримання) податків і зборів складає 9 837,09 грн.

Проте, податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів (правова позиція ВС постанова від 18.07.2018 у справі №359/10023/16-ц провадження №61-14794св18).

За такого, середній заробіток ОСОБА_1 за час затримки розрахунку (29 днів), із врахуванням (утриманням) податків і зборів складає 7 918,85 грн.

Враховуючи вищевикладене, та той факт, що 16.10.2018 року відповідач виплатив позивачу 7 918,85 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд приходить до висновку про відсутність підстав для стягнення вказаних сум, а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі.

При цьому суд не вбачає підстав для задоволення позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Постановою Пленуму ВСУ №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Спори про відшкодування фізичній особі моральної шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобовязань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобовязання і передбачають відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

З урахуванням того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження його моральних страждань, спричинених неправомірними діями відповідача, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди.

Керуючись ст. ст. 6, 7, 10, 12, 13, 81, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Державного підприємства «Миколаївський бронетанковий завод» про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні відмовити.

Рішення набирає законної сили через 30 днів, якщо не буде подана апеляційна скарга.

Рішення суду може бути оскаржене в 30-денний строк з дня його проголошення до Миколаївського апеляційного суду.

Повний текст рішення складено 14.03.2019 р.

СУДДЯ: Ж.П. ПАВЛОВА