КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2019 року місто Київ.

Справа 757/18977/18-ц

Апеляційне провадження № 22-ц/824/13690/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Желепи О.В.,

суддів: Мараєвої Н.Є., Олійника В.І.

секретар судового засідання Миронюк І.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Печерського районного суду м. Києва від 18 липня 2019 року (у складі судді Писанець В.А., повний текст рішення складено 06 серпня 2019 року)

в справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживачів, стягнення пені, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», правонаступником якого є акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» та просив стягнути пеню у розмірі 3 % річних за кожен день прострочення на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 17 квітня 2017 року по 17 квітня 2018 року, мотивував вимоги тим, що між ним та відповідачем 13 березня 2013 року було укладено депозитний договір № SAMDN4596, на виконання якого позивачу було відкрито рахунок № НОМЕР_1. 13 березня 2013 року на рахунок № НОМЕР_1 було внесено 11 500,00 грн. та в подальшому рахунок № НОМЕР_1 було поповнено: 14 листопада 2013 року на 4 500,00 грн., 06 грудня 2013 року на 4 000,00 грн. та 5 000,00 грн. Після поповнень рахунку, загальна сума депозиту склала 25 000,00 грн.

Також, 13 березня 2013 року між сторонами було укладено депозитний договір № SAMDN4799, на виконання якого позивачу було відкрито рахунок № НОМЕР_2. 13 березня 2013 року на рахунок № НОМЕР_2 було внесено 11 450,00 дол. США та в подальшому рахунок № НОМЕР_2 було поповнено 14 листопада 2013 року на 50 дол. США та 13 грудня 2013 року на 500,00 дол. США, тобто на 550,00 дол. США. Після поповнень рахунку, загальна сума депозиту склала 12 000,00 дол. США.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 18 липня 2019 року позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживачів, стягнення пені задоволено.

Стягнуто з акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 пеню в сумі 3 700 662,00 грн.

Не погодившись з таким рішенням суду, відповідач 07 серпня 2019 року подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. У випадку залишення без змін або зміни судового рішення першої інстанції, просили зазначити у резолютивній частині рішення, що суми коштів, які підлягають стягненню з АТ «Приватбанк» на користь позивача,зазначені без відрахування податків та зборів, які підлягатимуть у подальшому утриманню у встановленому законом порядку.

В апеляційній скарзі посилається на невірне обрахування судом першої інстанції періоду , за який слід обраховувати пеню, без врахування дати повернення вкладів .

Просили суд застосувати Постанову Верховного Суду від 21.02.2018 року у справі №759/13827/15-ц з урахуванням прийнятої ухвали від 31.07.2018 року в частині необхідності здійснення судом вірного розрахунку пені та застосування наведеної Верховним Судом формули визначення пені при розгляді справи та ухваленні судового рішення.

Нарахована позивачем пеня у розмірі 3% за кожен день прострочення на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», яка завищена, не відповідає передбаченим у п.6 ст. 3, ч.3 ст. 509 та ч.ч. 1-2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, як складовим елементам принципу верховенства права, суд має її зменшити.

Також апеляційна скарга містить посилання на наявність підстав для зменшення пені в силу ст. 551 ЦК України.

Судом першої інстанції не враховані додаткові пояснення відповідача, які були надані до суду через канцелярію 17.07.2019 року та оголошені у судовому засіданні 18.07.2019 року щодо врахування положень податкового законодавства при прийнятті судом рішення у справі.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача зазначає, що відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського рахунку сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом у вигляді сплати пені в розмірі 3% від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі.

Дана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі №761/26293/16-ц (провадження №14-64цс19) та постанові Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі №757/32522/17-ц (провадження №61-461св19).

Вказує, що застосування механізму/методики обчислення пені на підставі ч.5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» - нараховування пені не на відсотки, а на суму коштів (вклад), неодноразово застосовувався та продовжує застосовуватися судами усіх інстанцій.

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача доводи скарги підтримала.

Позивач та його представник доводи скарги не визнали, просили залишити рішення суду без змін.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення в цій частині, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором (ч. 1 ст. 1058 ЦК України), а зобов`язання мають виконуватися належним чином.

З указаного вбачається, що вкладник за договором банківського вкладу (депозиту) є споживачем фінансових послуг, а банк - їх виконавцем і несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені в розмірі трьох процентів вартості послуги за кожен день прострочення.

Положеннями ст. 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Чинним законодавством не передбачено припинення зобов`язання на підставі рішення суду.

Тому, у разі відсутності інших підстав для припинення зобов`язань, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, що передбачає ст. 599 ЦК України.

Згідно з ч. 3 ст. 1060 ЦК України за договором банківського вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом зі спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу.

За положеннями ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Задовольняючи позовні вимоги, суд вважав встановленими такі обставини.

13 березня 2013 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено депозитний договір № SAMDN4596, на виконання якого позивачу було відкрито рахунок № НОМЕР_1 . 13 березня 2013 року на рахунок № НОМЕР_1 було внесено 11 500, 00 грн. та в подальшому рахунок № НОМЕР_1 було поповнено: 14 листопада 2013 року на 4 500,00 грн., 06 грудня 2013 року на 4 000, 00 грн. та 5 000, 00 грн. Після поповнень рахунку, загальна сума депозиту склала 25 000,00 грн.

Також, 13 березня 2013 року між сторонами було укладено депозитний договір № SAMDN4799, на виконання якого позивачу було відкрито рахунок № НОМЕР_2. 13 березня 2013 року на рахунок № НОМЕР_2 було внесено 11 450, 00 дол. США та в подальшому рахунок № НОМЕР_2 було поповнено 14 листопада 2013 року на 50 дол. США та 13 грудня 2013 року на 500,00 дол. США, тобто на 550,00 дол. США. Після поповнень рахунку, загальна сума депозиту склала 12 000,00 дол. США.

Навесні 2014 року, у зв`язку із припиненням функціонування банківських відділень відповідача на території АР Крим, рахунки Позивача були безпідставно заблоковані відповідачем.

З метою отримання належних позивачу коштів та нарахованих по ним відсотків, за договором № SAMDN7954, після закінчення 10 квітня 2014 року строку дії договору, останній неодноразово звертався у відділення ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» із відповідними вимогами. 10 вересня 2014 року позивач письмово звернувся до відповідача із заявою, у якій посилаючись на п. 9 Договору № SAMD7954 від 10 квітня 2013 року, відповідно до якого клієнт має право на дострокове розірвання договору та ч. 2 ст. 1060 ЦК України, відповідно до якого банк зобов`язаний видати вклад на першу вимогу вкладника, повідомив про свій намір отримати свій депозитний вклад в повному обсязі, попередньо погодивши день, місце та час отримання вкладу.

Дана заява була отримана відповідачем 15 вересня 2014 року, але не була задоволена.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 18 вересня 2015 року залишеним без змін ухвалою апеляційного суду міста Києва від 05 листопада 2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 квітня 2016 року у справі № 754/18124/14-ц частково задоволено позов ОСОБА_1 та стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на його користь кошти за договором банківського вкладу від 13 листопада 2013 року № SAMDN4799 у розмірі 12 845, 26 дол. США та кошти за договором банківського вкладу від 13 листопада 2013 року № SAMDN4596 у розмірі 52 680,30 грн.

06 липня 2016 року постановою державного виконавця Жовтневого відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції було відкрито виконавче провадження № 51547456.

Постанова про відкриття виконавчого провадження була отримана в ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», але у встановлений Законом строк самостійно не була виконана.

Банк відмовився у добровільному порядку виконати рішення суду, що набрало законної сили та неодноразово звертався до суду та в судовому порядку із забороною органам ДВС здійснювати будь-які дії спрямовані на стягнення коштів за судовими рішеннями боржником в яких був банк. Таким чином робота Жовтневого відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції, у напрямку стягнення коштів присуджених ОСОБА_1 , була фактично паралізована (справи: № 201/5111/15ц, розглядалася Жовтневим районним судом міста Дніпропетровська; № 202/1828/16-ц, розглядалася Індустріальним районним судом міста Дніпропетровська; справа № 202/324/16-ц, розглядалася Індустріальним районним судом міста Дніпропетровська).

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 18 вересня 2015 року у справі № 754/18124/14-ц було виконане відповідачем лише 09 листопада 2017 року, тому суд вважав позовні вимоги позивача про стягнення пені доведеними та обґрунтованим в тому розмірі, та за період, який вказаний позивачем в позові.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про наявність підстав для стягнення пені на підставі Закону України "Про захист прав споживачів". проте не погоджується з визначеним позивачем та судом розміром пені. який підлягає стягненню з відповідача.

Доводи відповідача про те, що пеня має рахуватись від суми відсотків, а не від суми неповернутого вкладу та відсотків, колегія суддів не приймає з огляду на наступне.

У відповідності до ч. 1 ст. 1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

З цього слідує, що послугою банку, після закінчення дії депозитного договору або отримання банком вимоги вкладника видати вклад є видача грошової суми, яка складається з суми вкладу та суми відсотків нарахованих за користування вкладом.

Оскільки в основному нормативно-правовому акті, який регулює засади функціонування банківської системи в Україні (Закон України «Про банки і банківську діяльність») не наводиться жодного визначення поняттю «банківська послуга», для його визначення необхідно застосувати доктринальний підхід.

У зв`язку із цим, проаналізувавши низку публікацій у науковій літературі, присвячену вивченню теоретико-методологічних та економічних аспектів визначення сутності та складових поняття «банківська послуга», засвідчило відсутність єдиної наукової думки, щодо розуміння сутності та складових цього поняття. Але більшість наукових висновків зводяться до того, що банківська послуга - це взаємопов`язана сукупність банківських операцій, які реалізуються банком клієнту на договірній основі і спрямовані на задоволенні потреб клієнта у банківському обслуговуванні (у кредиті, розрахунково-касовому обслуговуванні, гарантіях, купівлі, продажу і зберіганні цінних паперів, іноземної валюти тощо). Гарантіями, у ситуації із переданням банку коштів у вигляді депозиту є: зберігання суми депозиту; примноження переданих у якості депозиту коштів, у вигляді отримання від банку відсотків за користування ним вкладом та швидке (протягом 2-х банківських днів) отримання у вільне розпорядження суми коштів (депозиту) та нарахованих відсотків.

Тобто послугою банку, після закінчення дії депозитного договору або отримання банком вимоги вкладника видати вклад є видача грошової суми, яка складається з суми вкладу та суми відсотків нарахованих за користування вкладом.

Процес виробництва банківських послуг на практиці здійснюється у формі відповідних операцій - депозитних, кредитних, інвестиційних тощо. Завершення операції й означає надання відповідної послуги клієнтам. Враховуючи основні ознаки банківського проценту, пропонується його наступне визначення: Банківській процент - це визначена банківським правочином або законом нарахована сума платежу, яка є предметом акцесорного (додаткового) зобов`язання, що визначається в сотій частині до суми основного грошового зобов`язання за яким з настанням певного строку передбачено здійснення платежу.

Таким чином стає очевидним, що послуга: «нарахування відсотків на депозит» та її виплата вкладнику є лише складовою більш широкого поняття послуги, яка включає в себе, як виплату відсотків так й виплату суми депозиту, яка повинна бути здійснена/надана банком у вигляді своєчасного платежу вкладнику.

Потребою клієнта банка, який передав банку кошти у вигляді депозиту є: зберігання у банку певної суми коштів (вкладу) протягом обумовленого у договорі строку, отримання відсотків та отримання кінцевого результату у вигляді отримання переданої суми коштів та суми нарахованих відсотків.

Досліджуючи підходи науковців до визначення змісту терміну «банківська послуга», ще раз слід констатувати, що «банківська послуга» - це сукупність практичних дій операційної діяльності банка, спрямованих на задоволення кінцевих потреб споживачів банківської послуги.

Пунктом 17 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага.

Таким благом є видача/повернення банком вкладнику його коштів (депозиту) переданих банку раніше на зберігання та примноження.

Верховний Суд України у своїх постановах від 11 травня 2016 року у справі № 6-37цс16; від 01 червня 2016 року у справі № 6-2558цс15; від 28 вересня 2016 року у справі № 6-1699цс16; від 13 березня 2017 року у справі № 6-2128цс16; від 13 вересня 2017 року у справі № 6-1881цс16, прийшов до висновку, що нарахування пені у розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» з дня витребування вкладу до дня ухвалення судового рішення, повинно нараховуватися не на не нараховані або невиплачені відсотки, а на сам вклад.

Слід звернути увагу на те, що правова позиція Верховного Суду України, викладена у зазначених вище Постановах підтримана та залишена без змін у постановах Верховного Суду, зокрема у Постанові ВС від 12 лютого 2018 року у справі № 753/2454/16-ц; у Постанові ВС від 14 лютого 2018 року у справі № 761/24140/15-ц; у Постанові ВС від 04 квітня 2018 року у справі № 367/7401/14-ц; у Постанові ВС від 28 березня 2018 року у справі № 754/931/15-ц; у Постанові ВС від 18 квітня 2018 року у справі № 201/17457/15-ц; у Постанові ВС від 15 травня 2018 року у справі № 761/31569/16-ц; у Постанові ВС від 18 липня 2018 року у справі № 201/12075/14-ц; у Постанові ВС від 19 вересня 2018 року у справі № 761/46145/16-ц; у Постанові ВС від 01 жовтня 2018 року у справі № 761/42169/16-ц; у Постанові ВС від 05 грудня 2018 року у справі № 369/8423/16-ц; у Постанові ВС від 06 грудня 2018 року у справі № 235/6674/16-ц.

Поряд із цим, Верховний Суд у Постанові ВС від 18 липня 2018 року у справі № 201/12075/14-ц не лише послався на правовий висновок викладений у Постанові Верхового Суду України від 11 травня 2016 року, у справі № 6-37цс16, а й окремо зазначив, що: «Підстав відступити від цього правового висновку Верховний Суд не встановив.».

Згідно із ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов`язання, яка має на меті окрім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов`язання, додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов`язання.

Відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського рахунку сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом у вигляді сплати пені в розмірі 3 % від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі.

Дана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19) та постанові Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі № 757/32522/17-ц (провадження № 61-461св19).

Верховний Суд у постанові від 19 червня 2019 року зазначив, що цілком законним є стягнення з Банку на користь позивача пені у розмірі трьох процентів від суми утримуваних Банком коштів, оскільки відмова Банку виконати рішення суду та своєчасно видати вкладнику належні йому кошти свідчить про невиконання Банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності передбаченої Законом України «Про захист прав споживачів» у вигляді сплати пені у розмірі трьох процентів від суми утримуваних Банком коштів за кожен день прострочення до дня фактичної видачі.

Також у даній постанові Верховний Суд прийшов до висновку, що висновок апеляційного суду про те, що вартість послуги за договором банківського вкладу - це лише розмір процентів, які банк має сплатити за користування коштами вкладника, не відповідає вимогам наведених вище норм законодавства, а також пункту 17 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів», яким визначено, що послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага. Таким благом є видача (повернення) вкладнику його коштів.

Тому посилання відповідача на постанову Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі № 759/13827/15-ц, провадження №61-5543св18 не можуть бути прийняті судом.

Разом з тим, знайшли своє підтвердження доводи скарги відповідача в тій частині, що суд безпідставно стягнув пеню за період з 17 квітня 2017 року по 17 квітня 2018 року, при цьому не врахував, що пеня може нараховуватись лише по дату виконання рішення суду, щодо повернення вкладів, а саме : по 09 листопада 2017 року.

Як вбачається з матеріалів справи розмір пені за депозитним договором SAMDN4596від 13 березня 2013 року за період з 17 квітня 2017 року по 09 листопада 2017 рокустановить 154500 грн. (25000*3 %*206 днів).

За депозитним договором SAMDN4799від 13 березня 2013 року за період з 17 квітня 2017 року по 09 листопада 2017 року розмір пені становить 74160 доларів (12000 доларів*3 %*206 днів). а в гривневому еквіваленті станом на 16.10.2019 року - 1837684,80 грн. Курс валют відповідно до розпорядження НБУ станом на 16.10.2019 року становить 2478 грн. за 100 доларів США.

Тобто, визначений позивачем розмір пені обрахований без врахування дати повернення вкладу, а тому суд першої інстанції безпідставно стягнув пеню в сумі 3700 662,00 грн.

Крім того, положення частини третьої статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обов`язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків.

При цьому, відповідно до вимог частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Суд визнає у межах, встановлених ЦПК України, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, ураховуючи, зокрема, завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між інтересами сторін у справі, особливості предмета спору, ціни позову (стаття 11 ЦПК України).

Отже, положення частини третьої статті 551 ЦК України з урахуванням наведених норм процесуального права щодо загальних засад цивільного судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків.

Такого висновку дійшли Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 04 листопада 2015 року у справі № 61-1120 цс 15 і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц, провадження № 14-64 цс 19.

Оскільки розмір пені, яку просив стягнути позивач значно перевищує розмір основної заборгованості, а позивач не навів жодних розрахунків, в якому розмірі йому завдані збитки, неповерненням йому вкладу, колегія суддів вважає за можливе застосувати положення ч. 3 ст. 551 ЦК України та зменшити розмірі пені, яка підлягає стягненню з відповідача до 40 000 грн. Враховуючи вимоги Закону, а також засади розумності та справедливості, колегія суддів вважає за можливе стягнути пеню в розмірі:3500 грн. за гривневим депозитним договором та 36 500 грн. за доларовим депозитним договором. Суми коштів, які підлягають стягненню з АТ «Приватбанк» на користь позивача,зазначені без відрахування податків та зборів, які підлягатимуть у подальшому утриманню у встановленому законом порядку.

При цьому суд виходить з того, що чинним податковим законодавством передбачено, що суми нарахованих Банком відсотків на депозитні кошти та неустойка (пеня, штрафи), стягнуті на підставі судового рішення включаються до оподатковуваного доходу платника податку та, відповідно підлягають оподаткуванню на загальних підставах за ставками, визначеними Податковим Кодексом України.

Положеннями п. 2 ч. 2 ст. 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції в частині визначення періоду, за який мало місце прострочення, а також в частині не застосування ст. 551 ЦК України, ухвалено за недоведеності тих обставин, які суд вважав встановленим та з порушенням норм матеріального права, воно підлягає зміні, а розмір стягнутої пені зменшенню до 40 000 грн.

Враховуючи, що розмір пені зменшено з застосуванням ст. 551 ЦК України, судові витрати розподілені судом першої інстанції не перерозподіляються апеляційним судом. Судовий збір, сплачений банком за апеляційну скаргу, також відповідачу не відшкодовується .

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 18 липня 2019 рокузмінити.

Позов ОСОБА_1 до АТ КБ "ПриватБанк" про стягнення пені задовольнити частково.

Зменшити розмір стягнутої з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (01001, м. Київ. вул. Грушевського, 1-Д, ) пені з 3 700 662 грн. до 40 000 (сорок тисяч) грн. 00 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 17 жовтня 2019 року.

Головуючий Судді: