ПОСТАНОВА

Іменем України

20 березня 2019 року м. Кропивницький

справа № 383/893/18

провадження № 22-ц/4809/711/19

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючої судді Авраменко Т. М.

суддів Суровицької Л. В., Черненка В. В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1, представник за довіреністю - ОСОБА_2, ОСОБА_3,

відповідач - Приватне акціонерне товариство «Кіровоградобленерго», представник за довіреністю - Лисенко Сергій Васильович

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 15 січня 2019 року у складі судді Адаменко І.М. у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Кіровоградобленерго» про захист порушених прав,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Бобринецького РЕМ Приватного акціонерного товариства «Кіровоградобленерго» про захист порушених прав.

Зазначав, що 23 вересня 2011 року він придбав у власність будинок та земельні ділянки за адресою: АДРЕСА_1. На земельній ділянці знаходяться дві опори повітряних ліній, що займають по 4 кв.м. її площі кожна. Одна опора тримає дроти по яких йде струм 220 вольт, друга опора - 10000 вольт і вона знаходиться в аварійному стані. Ці опори є власністю Бобринецького РЕМ та мають інвентарні номери 0204516 і 0205305. Земельна ділянка під забудову та обслуговування господарських будівель та користування виділялася попередньому власнику у дев?яності роки. В державних актах на право власності на земельну ділянку не вказано місце знаходження цих опор, тобто під розміщення опор у встановленому порядку земля не виділялась. Опора високовольтної напруги знаходиться на відстані одного метра від огорожі та 20-30 метрів від будинку і господарських будівель, що є прямою загрозою життю членів його родини. Він неодноразово в усній формі звертався до керівництва Бобринецької РЕМ з проханням перенести опори з його землі. 30 жовтня 2017 року він письмово звернувся до начальника Бобринецького РЕМ, у відповіді його звинуватили у порушенні чинного законодавства та просили вжити відповідні заходи по винесенню власними силами опор за межі його земельної ділянки.

Просив зобов?язати Бобринецький РЕМ винести за межі його земельної ділянки опори повітряних ліній електропередач.

Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 29 серпня 2018 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи (а.с.23-24).

Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 05 жовтня 2018 року замінено неналежного відповідача Бобринецький РЕМ на належного відповідача Приватне акціонерне товариство «Кіровоградобленерго» (а.с.58,59).

Рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 15 січня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Кіровоградобленерго» про захист порушених прав відмовлено за необґрунтованістю. Суд дійшов висновку, що позивачем не надано доказів того, що зазначені в позові опори споруджено із порушенням діючого законодавства та не доведено факт порушення його прав, як власника земельної ділянки.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалене з порушенням норм процесуального та матеріального права, ухвалити нове рішення про задоволення позову. Зазначає, що суд не взяв до уваги лист-пояснення відповідача № 9691/07 від 19 листопада 2018 року, зокрема додатки до нього. В копії «Переліку нерухомого майна, яке передано у процесі корпоратизації, відповідно до Указу Президента України від 15 червня 1993 року № 210/93 до статутного фонду ВАТ «Кіровоградобленерго» станом на 01 червня 1995 року повітряні лінії електропередач за такими інвентарними номерами не значаться (відсутні). Акт робочої комісії по введенню в дію повітряної лінії електропередач ВЛ-0,4 кВ від 07 липня 2005 року, який суд теж не взяв до уваги, чітко вказує на відсутність виконавчої схеми і документації. Акт введення в дію ВЛ-0,4 кВ де було б вказано точну даті і рік введення відповідачем не надано. Суд не взяв до уваги акт про огляд і передачу житлового будинку власнику будинку від 29 грудня 1991 року, який підтверджує, що земельна ділянка під забудову, обслуговування господарських будівель та користування, виділялась попередньому власнику ще в 1989-1990 роках і ніяких ліній електропередач там не було і не могло бути. Цей факт підтверджений «Переліком нерухомого майна, яке передано у процесі корпоратизації, відповідно до Указу Президента України від 15 червня 1993 року № 210/93 до статутного фонду ВАТ «Кіровоградобленерго» станом на 01 червня 1995 року, актом робочої комісії по введенню в дію ВЛ-0,4 кВ від 07 липня 2005 року та планом земельної ділянки, виділеної під забудову.

Апеляційне провадження відкрито 01 березня 2019 року, зазначено, що справа підлягає розгляду в порядку письмового провадження без повідомленням учасників справи (а.с.129). Ухвалою від 18 березня 2019 року призначено розгляд справи на 20 березня 2019 року (а.с.134).

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін. Зазначає, що в ході судового розгляду було встановлено та позивачем не заперечувалось, що оскільки земельна ділянка, яка належить позивачу, та по якій проходять лінії електропередач, знаходиться в охоронній зоні електричних мереж, на неї поширюються обмеження, встановлені чинним законодавством. У такому випадку, використання власником земельної ділянки можливе лише з обмеженнями, встановленими законом. Крім того, вказані лінії електропередач були введені в експлуатацію раніше, ніж у позивача виникло право власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1, тобто на час набуття у власність земельної ділянки позивач знав про проходження по ній повітряних ліній електропередач і не заперечував проти цього та відповідно до нього у власність земельна ділянка перейшла із зазначеними обмеженнями. Окрім того, Позивачем не обґрунтовано належними та допустимими доказами у чому саме вбачається порушення його прав власника земельної ділянки. Необґрунтованим є посилання позивача на те, що одна із встановлених на його земельній ділянці опор має загрозу для життя, враховуючи аварійний стан, оскільки не підтверджені належними та допустимими доказами. Позивачем не надано суду доказів, що вказані в позові опори споруджено із порушенням діючого законодавства. Оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту порушення його прав власника земельної ділянки і об?єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав, та враховуючи, що діючим законодавством передбачено, що уздовж електролінії, яка проходить через земельну ділянку, яка належить позивачу, діє охоронна зона, в межах якої власник зобов?язаний використовувати її з обмеженнями, передбаченими Правилами охорони електричних мереж, а тому позовні вимоги щодо зобов?язання відповідача перенести за межі земельної ділянки позивача опори повітряних ліній електропередач є безпідставними (а.с.134-136).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін з таких підстав.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним нормам процесуального права.

Відповідно до ст.152 ЗК України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.

Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування збитків; застосування інших, передбачених законом способів.

Як встановлено судом і підтверджується матеріалами справи, позивач ОСОБА_1 на підставі нотаріально посвідченого 23 вересня 2011 року за реєстром №303 договору купівлі-продажу є власником житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, розташований на земельній ділянці розміром 0,0868 га, (а.с.7-8,9).

Також позивачу на підставі нотаріально посвідченого 23 вересня 2011 року за реєстром №305 договору купівлі-продажу на праві власності належить земельна ділянка площею 0,0868 га, кадастровий номер НОМЕР_1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, цільове призначення для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (а.с.10-11,12).

Позивач на підставі нотаріально посвідченого 23 вересня 2011 року за реєстром №307 договору купівлі-продажу є власником земельної ділянки площею 0,1696 га, кадастровий номер НОМЕР_2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства (а.с.13-14,15).

Право власності у продавця ОСОБА_7 на земельні ділянки виникло на підставі Державних актів на право власності на земельні ділянки, видані Бобринецькою міською радою 15 червня 2011 року на підставі рішення сесії від 19 травня 2011 року (а.с.16,17).

Актом обстеження земельної ділянки домоволодіння в АДРЕСА_1 від 19 листопада 2018 року, комісією Бобринецької міської ради, створеною на підставі розпорядження міського голови від 02 травня 2018 року №4-аг за заявою представника позивача ОСОБА_2, встановлено, що саме на земельній ділянці, площею 0,1696 га, кадастровий номер НОМЕР_2 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, розташовані дві залізобетонні електроопори №35 високовольтної електролінії потужністю 10 кВт та №216 електролінії потужністю 0,4 кВт (а.с.85).

Наведене свідчить, що спірні опори безпосередньо розташовані не на земельній ділянці, яка є присадибною ділянкою з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, а на земельній ділянці для ведення особистого селянського господарства.

Матеріалами справи (довідками, актами, схемами) також підтверджується, що через цю земельну ділянку проведено повітряні лінії електропередач: ВЛ-0,4 кВ (інвентарний номер 0204516), яка введена в експлуатацію 01 вересня 1985 року, та ВЛ-10 кВ (інвентарний номер 0205305), яка введена в експлуатацію 01 січня 1969 року, які знаходяться на балансі Приватного акціонерного товариства «Кіровоградобленерго» та обслуговуються Бобринецьким РЕМ ПрАТ «Кіровоградобленерго» (а.с.33, 34,74-76,94-97).

Оскільки спірні лінії електропередач були введені в експлуатацію раніше, ніж у позивача та у продавця майна виникло право власності на земельну ділянку і на час набуття у власність земельної ділянки позивач знав про проходження по ній повітряних ліній електропередач і за таких умов все таки придбав її, то суд першої інстанції дійшов правильного і обґрунтованого висновку, що земельну ділянку він набув в охоронній зоні електричних мереж, про що достовірно знав та на неї поширюються обмеження, встановлені законом, зокрема, статтями 76,112 ЗК України, ст. ст. 22,26,30,32 Закону України «Про землі енергетики та правовий режим спеціальних зон енергетичних об'єктів», ч.2 п.4 Правил охорони електричних мереж, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 1997 року №209.

Доводи апеляційної скарги такого висновку суду не спростовують.

Даних про те, що спірні лінії є самочинним будівництвом, споруджені із порушенням чинного законодавства суду не надано, отже, колегія суддів виходить із презумпції правомірності будування лінії, оскільки цей об'єкт був наявним ще до набуття позивачем права власності на земельну ділянку і знаходиться на балансі у відповідача.

У відповідності до ч.4 ст.18 Закону України «Про електроенергетику», у разі спорудження або реконструкції будівель, доріг, мостів, інших об'єктів архітектури роботи з перенесення повітряних і підземних електричних мереж, теплових мереж та інших об'єктів електроенергетики виконуються власником цих об'єктів електроенергетики за рахунок замовників будівництва або реконструкції будівель, доріг, мостів, інших об'єктів архітектури відповідно до затвердженої проектно-кошторисної документації.

Частина 18 ст.21 Закону України «Про ринок електричної енергії» передбачає, що демонтаж і перенесення електричних опор можливе лише за заявою і за рахунок замовника.

Наведене свідчить, що перенесення повітряної лінії електропостачання із земельної ділянки можливо провести за погодженням з власником земельної ділянки за його рахунок за наявності технічної можливості і у відповідності до затвердженої проектно-кошторисної документації, про що відповідач роз'яснив позивачу письмово у відповіді на його звернення (а.с.19). Така згода позивача відсутня, а покладення обов'язку перенесення опор на відповідача суперечить нормам матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Посилання позивача на те, що одна із встановлених на його земельній ділянці опор має загрозу для життя, враховуючи аварійний стан, не підтверджені належними та допустимими доказами, а дефектна опора підлягала заміні відповідачем в плановому порядку (а.с.19).

Безпідставними та такими, що не ґрунтуються на нормах матеріального права є доводи позивача, що відсутність державної реєстрації обмежень у використанні земельної ділянки, свідчить про необхідність перенесення опор за рахунок відповідача.

Суд надав належну оцінку доказам, правильно здійснив тлумачення закону з урахуванням установлених обставин справи. Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, однак підстави для переоцінки доказів апеляційним судом відповідно до ст.367 ЦПК України відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

В межах вимог та доводів апеляційної скарги передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову в позові не встановлено.

Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375,381,382,384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішенняБобринецького районного суду Кіровоградської області від 15 січня 2019 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в касаційному порядку у випадку, передбаченому ст.389 ЦПК України .

Повний текст постанови складено 20 березня 2019 року.

Головуюча суддя Т. М. Авраменко

Судді: Л. В. Суровицька

В. В. Черненко