Постанова

Іменем України

17 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 363/3157/14-ц

провадження № 61-4872св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Сердюка В. В., Грушицького А. І., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Енергобанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія «Енерготрейд»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Енергобанк» на постанову Київського апеляційного суду від 24 січня 2019 року в складі колегії суддів: Мережко М. В., Верланова С. М., Савченка С. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У липні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Енергобанк» (далі - ПАТ «Енергобанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа -Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія «Енерготрейд» (далі - ТОВ «Енерготрейд»), про звернення стягнення на предмет іпотеки.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що 14 вересня 2010 року між ПАТ «Енергобанк» та ТОВ «Енерготрейд» укладений кредитний договір № 1009-07, відповідно до умов якого позивач надав позичальнику кредит шляхом відкриття невідновлювальної відкличної кредитної лінії з лімітом 6 150 000,00 грн на поточні потреби, строком до 05 вересня 2012 року.

На забезпечення виконання позичальником зобов`язань за вказаним кредитним договором, 14 вересня 2010 року між ПАТ «Енергобанк» та ОСОБА_1 укладений договір іпотеки, предметом якого є: квартира АДРЕСА_1 та садовий будинок із земельною ділянкою, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 .

Позичальник не виконав взяті на себе договірні зобов`язання з погашення суми кредиту, внаслідок чого виникла заборгованість за кредитним договором.

Враховуючи наведене, позивач у рахунок часткового погашення заборгованості ТОВ «Компанія «Енерготрейд» за кредитним договором від 14 вересня 2010 року № 1009-07 звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 14 вересня 2010 року шляхом визнання права власності за ПАТ «Енергобанк» на нерухоме майно, а саме: садовий будинок площею 245 кв. м, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , та земельну ділянку площею 0,112 га, що розташована за тією ж адресою.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 02 жовтня 2014 року позов задоволено.

У рахунок часткового погашення заборгованості ТОВ «Компанія «Енерготрейд» за кредитним договором від 14 вересня 2010 року в розмірі 3 260 000,00 грн звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 14 вересня 2010 року, шляхом визнання права власності за ПАТ «Енергобанк» на нерухоме майно: садовий будинок, загальною площею 245 кв. м, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , вартістю 3 112000,00 грн та земельну ділянку площею 0,112 га, що розташована за тією ж адресою, цільове призначення -ведення садівництва, вартістю 148 000,00 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 27 листопада 2014 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 березня 2015 року рішення Вишгородського районного суду Київської області від 02 жовтня 2014 року залишено без змін.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодилися суди апеляційної та касаційної інстанції, виходив із того, що іпотечним договором передбачено право іпотекодержателя на набуття у власність предмета іпотеки в разі порушення боржником умов кредитного договору.

Не погодившись із таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 , яка не брала участь у розгляді справи, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для вирішення справи, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, просила скасувати рішення Вишгородського районного суду Київської області від 02 жовтня 2014 року та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Постановою Київського апеляційного суду від 24 січня 2019 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ПАТ «Енергобанк» відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що сторони в договорі іпотеки визначили позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття на нього права власності іпотекодержателем, що виключає можливість визнання за позивачем права власності на предмет іпотеки за рішенням суду.

Крім того, при ухваленні оскаржуваного рішення, апеляційний суд врахував ту обставину, що рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 05 квітня 2018 року, яке залишено без змін постановою Апеляційного суду Київської області від 18 липня 2018 року, у справі № 363/4215/17 визнано недійсним з моменту вчинення договір іпотеки від 14 вересня 2010 року, укладений між ПАТ «Енергобанк» та ОСОБА_1 , який в свою чергу був підставою для звернення стягнення на спірне майно.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У березні 2019 року ПАТ «Енергобанк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 24 січня 2019 року, в якій просить скасувати зазначене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзі заявник вказує на те, що апеляційний суд, вирішуючи питання про поновлення пропущеного строку на оскарження рішення суду першої інстанції без наведення відповідних причин та скасувавши в подальшому рішення, порушив принцип правової визначеності та право позивача на справедливий судовий розгляд.

Під час ухвалення оскаржуваного рішення апеляційним судом не досліджені докази, подані разом з відзивом на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , зокрема, ухвалу Верховного Суду від 03 вересня 2018 року про відкриття касаційного провадження, за касаційною скаргою ПАТ «Енергобанк», за результатами розгляду якої скасовано рішення Вишгородського районного суду Київської області від 05 квітня 2018 року та постанову Апеляційного суду Київської області від 18 липня 2018 року, які були покладені в основу оскаржуваного рішення, та ухвалено нове рішення, яким відмовлено ОСОБА_2 у задоволенні заявлених нею позовних вимог про визнання недійсним договору іпотеки.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 13 травня 2019 року відкрито касаційну провадження

у зазначеній цивільній справі, витребувано матеріали справи та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення суду апеляційної інстанції відповідають вимогам ЦПК України щодо законності та обґрунтованості.

Виклад фактичних обставин справи

Судом установлено, що 14 вересня 2010 року між ПАТ «Енергобанк» та ТОВ «Енерготрейд» укладений кредитний договір № 1009-07, відповідно до умов якого позивач надав позичальнику кредит шляхом відкриття невідновлювальної відкличної кредитної лінії з лімітом 6 150 000,00 грн на поточні потреби, строком до 05 вересня 2012 року.

На забезпечення виконання позичальником зобов`язань за вказаним кредитним договором, 14 вересня 2010 року між ПАТ «Енергобанк» та ОСОБА_1 укладений договір іпотеки, предметом якого є: квартира АДРЕСА_1 та садовий будинок із земельною ділянкою, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 .

Розділом 4 договору іпотеки врегульовано питання звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса, застереження про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно з пунктом 4.4.1 цього договору, звернення стягнення на майно здійснюється іпотекодержателем шляхом позасудового врегулювання, згідно з яким іпотекодержатель набуває право від свого імені продати майно, або прийняти його у власність в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у порядку, визначеному Законом України «Про іпотеку».

Відповідно до пункту 4.4.2 договору, реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження.

Позичальник не виконав взяті на себе договірні зобов`язання з погашення суми кредиту, внаслідок чого виникла заборгованість за кредитним договором, а тому позивач звернувся до суду з цим позовом та просив в рахунок погашення заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки.

Нормативно-правове обґрунтування

У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

У статті 12 Закону України «Про іпотеку» вказано, що в разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 33 цього Закону передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому необхідно врахувати, що стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Такий висновок суду відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, висловленим у постанові від 21 березня 2018 року № 14-38цс18.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Таким чином, Верховний Суд не має права встановлювати обставини справи і оцінювати докази.

Враховуючи наведене, ухвалюючи оскаржуване рішення, суд апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, з огляду на те, що такий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, як набуття права власності на нього на підставі рішення суду, не передбачено умовами іпотечного договору, укладеного між сторонами у справі, оскільки такий спосіб звернення, визначений сторонами в договорі, як позасудовий.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд, відкриваючи апеляційне провадження у зазначеній цивільній справі, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , не навів поважних причин пропуску заявником строку на апеляційне оскарження, не заслуговують на увагу, оскільки апеляційний суд поновлюючи заявнику строк на апеляційне оскарження визнав зазначені в клопотанні причини такого пропуску поважними, з огляду на те, що ОСОБА_2 не приймала участі у розгляді даної справи в суді першої інстанції та зі змістом судового рішення ознайомилася лише 05 вересня 2018 року.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд не надав оцінки ухвалі Верховного Суду про відкриття касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_2 До ПАТ «Енергобанк», ОСОБА_1 про визнання недійсним договору іпотеки, не заслуговують на увагу, оскільки це не має значення для правильного вирішення справи, з огляду на те, що апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позову, насамперед виходив із того, що таке звернення стягнення як визнання за іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки на підставі рішення суду не передбачений умовами укладеного між сторонами договору та є позасудовим способом звернення.

Суд апеляційної інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих доказів, рішення суду відповідає нормам матеріального та процесуального права. Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального чи процесуального права, що може бути підставою для скасування судового рішення.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення без змін із підстав, передбачених статтею 401 ЦПК України.

Керуючись статтями 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Енергобанк» залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 24 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. В. Сердюк А. І. Грушицький І. М. Фаловська