КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 жовтня 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Желепа О.В., Мараєва Н.Є.

при секретарі Клець О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 27 травня 2019 року, ухвалене у складі судді Остапчук Т.В. у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Державної казначейської служби України про стягнення завданих збитків,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся з позовом, в якому просив стягнути з Міністерства юстиції України завдані збитки у сумі 432 332,00 грн. та моральну шкоду у сумі 100 000,00 грн., шляхом безспірного списання коштів казначейством.

Посилається на те що 03.08.2015 року Міністерство юстиції України було винесено наказ № 1407/5 про анулювання свідоцтва про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора) ОСОБА_1 № 748 від 18.03.2013 року. Зазначений наказ Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 26.11.2017 року у справі № 813/4449/15 визнано протиправним та скасовано. Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 11.04.2017року у справі № 813/4449/15 вказану постанову залишено без змін. Наказом від 14.07.2017 року № 2256/5 скасовано наказ від 03.08.2015 року № 1407/5. Станом на 03.08.2015 року ОСОБА_1 виконував обов`язки арбітражного керуючого на 4-х об`єктах та мав право на винагороду у розмірі не менше двох мінімальних заробітних плат за кожний місяць. За період з 03.08.2015 року по 14.07.2017року становить 432 332 грн.Позивач зазначає, що розмір матеріальних збитків це доходи, які він міг би і повинен був реально одержати за звичайних обставин, якби право не було порушене (упущена вигода) 432 332 грн. Наказ № 1407/5 підірвав його авторитет як одного з найдосвідченіших арбітражних керуючих, тому моральну шкоду завдану йому Міністерством юстиції України оцінює у 100 000 грн.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 27 травня 2019 року позов ОСОБА_1 - задоволено частково.

Стягнуто за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 1500 грн. на відшкодування моральної шкоди шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України.

В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати в частині відмови щодо стягнення завданих ОСОБА_1 збитків наказом Міністерства юстиції України №1407/503 від 03.08.2015 року, який в судовому порядку визнано протиправним та скасовано, та в частині суми на відшкодування моральної шкоди. Стягнути за рахунок коштів Державного бюджету України завдані ОСОБА_1 збитки в сумі 432 332,00 грн. та відшкодувати моральну шкоду у сумі 100 000,00 грн.

Посилається на те, що обґрунтування завданої моральної шкоди наводилося по двох напрямках, а саме шкода завдана здоров`ю, докази чого додані до позовної заяви, які судом не розглянуто та шкода завдана діловій репутації та авторитету, доказом якої є «Картка обліку роботи арбітражного керуючого» подана разом із запереченнями на відзив відповідача від 30.09.2018 року. Перелік об`єктів у достатній мірі свідчить про авторитет арбітражного керуючого серед сторін справ про банкрутство та у судах. Проте, вказані докази судом не розглянуті та не досліджені належним чином.

В судовому засіданні позивач підтримав апеляційну скаргу з підстав викладених у апеляційній скарзі.

Представник відповідача заперечив проти задоволення апеляційної скарги. Посилається на те, що в матеріалах справи відсутні докази завдання позивачу збитків та моральної шкоди, позовні вимоги необґрунтовані. Позивач стверджує, що Наказ №1407/5 підірвав його авторитет як одного з найдосвідченіших арбітражних керуючих, проте вказані твердження в позові нічим не обґрунтовані. Свідоцтво позивач про право на зайняття діяльністю арбітражного керуючого анульовувалось двічі - Наказами Міністерства юстиції України №1407/5 від 03.08.2015 року та №3198/5 від 13.10.2017 року. Останній Наказ позивач навіть не оскаржував до суду. Наказом Міністерства юстиції України від 22.01.2013 року №145/5, який діяв до 15.11.2016 року встановлювалися рівні кваліфікації - найвищий п`ятий та найнижчий перший. Позивач мав лише перший рівень кваліфікації. Крім того, відсутній причинно - наслідковий зв`язок між прийняттям Наказу 31407/5 та моральними стражданнями позивача.

Інші учасники процесу в судове засідання не з`явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належно, тому в порядку ч. 2 ст. 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що бездіяльністю міністерства щодо анулювання свідоцтва позивача про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого ОСОБА_1 завдано моральної шкоди. Враховуючи характер правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, керуючись засадами справедливості, добросовісності та розумності, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 1500 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та не приймає до уваги доводи апеляційної скарги виходячи з наступного.

Виходячи з положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (стаття 264 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 03.08.2015 року Міністерством юстиції України винесено наказ № 1407/5 про анулювання свідоцтва про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора) ОСОБА_1 № 748 від 18.03.2013 року.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 26.11.2017 року у справі № 813/4449/15, яка залишена без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 11.04.2017 року, зазначений наказ визнано протиправним та скасовано. Наразі справа оскаржується в касаційному порядку, ухвалою Вищого адміністративного суду від 05.05.2017 року відкрито касаційне провадження у даній справі.

Наказом від 14.07.2017 року № 2256/5 скасовано наказ від 03.08.2015 року № 1407/5. Станом на 03.08.2015 року позивач виконував обов`язки арбітражного керуючого на 4-х об`єктах.

Позивач вказував на те, що протиправним наказом заподіянайому матеріальна та моральна шкода, оскільки з 03.08.2015 року по 14.07.2017 року він не мав можливості виконувати обов`язки арбітражного керуючого.

Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу.

Відповідно до ч.1,2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу положень статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Таким чином, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані.

Пред`явлення вимоги про відшкодування не одержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на позивача обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані.

Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Неодержаний дохід (упущена вигода) - це рахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на доказах, які підтверджують реальну можливість отримання певних грошових сум.

За змістом статті 1166 ЦК України для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Заявляючи вимоги про стягнення упущеної вигоди з Державного бюджету України за період з 03.08.2015 року по 14.07.2017 року в розмірі 432 332 грн., ОСОБА_1 вказував, що станом на 03.08.2015 року виконував обов`язки арбітражного керуючого на 4-х об`єктах та мав право на винагороду в розмірі не менше двох мінімальних заробітних плат за кожний місяць.

Позивач вказував, що станом на 03.08.2015 року виконував обов`язки арбітражного керуючого у справах:

про банкрутство ВАТ «Надвірнянська автобаза» - справа № 909/1307/13;

про банкрутство Івано-Франківське ОДОСП - справа № Б-11/45-3/270-21/145;

про банкрутство Радгосп «Більшовик» - справа № 5008/988/2011;

про банкрутство ТзОВ «Апша-Технокат» - справа № 909/1307/13.

Судом встановлено, що ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області від 07.07.2015року у справі № 909/1307/13 провадження у справі про банкрутство ВАТ «Надвірнянська автобаза» - припинено. Тобто, дану справу про банкрутство припинено ще до анулювання свідоцтва позивача.

Позивачем не надано доказів відповідно до приписів статей 77-78 ЦПК України на підтвердження того, що він виконував обов`язки арбітражного керуючого у справі про банкрутство Івано-Франківське ОДОСП - справа № Б-11/45-3/270-21/145.

Постановою від 23.08.2011 року у справі № 5008/988/2011 відрито ліквідаційну процедуру, визнано банкрутом радгосп «Більшовик».

Ухвалою від 30.01.2013 року у справі № 5008/988/2011 призначено ліквідатором радгоспу «Більшовик» арбітражного керуючого ОСОБА_1., якому приступити до виконання обов`язків відповідно до ст.ст. 25-34 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом». Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 07.12.2016 року у справі № 5008/988/2011 достроково припинено повноваження позивача як ліквідатора радгоспу «Більшовик». Відповідно винагороду позивачу за час виконання повноважень арбітражного керуючого протягом дії наказу (з 03.08.2015 року по 07.12.2016 року) має виплачувати підприємство на якому арбітражний керуючий здійснював свої повноваження.

Щодо винагороди позивачу, як арбітражному керуючому на вказаному підприємстві не виплачену з 07.12.2016 року по 14.07.2017 року суд встановив наступне.

Ліквідаційна процедура розпочата 23.08.2011 року. Відповідно до частини 2 статті 22 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (в редакції за правилами якої здійснювався розгляд даної справи) строк ліквідаційної процедури не може перевищувати дванадцяти місяців. Господарський суд може продовжити цей строк на шість місяців, якщо інше не передбачено цим Законом. Тобто,ліквідаційна процедура мала б закінчитися не пізніше 23.02.2013 року. Позивач виконував повноваження ліквідатора у даній справі з 30.01.2013 року по 07.12.2016 року, тобто протягом майже трьох років. Протягом такого тривалого терміну позивач не вжив належних заходів для закінчення ліквідаційної процедури.

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 19.02.2015 року у справі № 909/1307/13 відкрито ліквідаційну процедуру в межах строку, передбаченого ч.1 ст.37 Закону. Призначено ліквідатором ТОВ «Апша-Технокат» арбітражного керуючого ОСОБА_1.

Відповідно до частини 1 статті 37 Закону у випадках, передбачених цим Законом, господарський суд у судовому засіданні за участю сторін приймає постанову про визнання боржника банкрутом і відкриває ліквідаційну процедуру строком на дванадцять місяців. Тобто строк процедури сплинув ще 19.02.2016року.

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 29.03.2017 року у справі № 907/1040/14 ліквідовано юридичну особу боржника з обмеженою відповідальністю «Апша - Технокат».

Враховуючи вищевикладене, доводи позивача про те, що судом було проігноровано надані до позовної заяви докази не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення упущеної вигоди.

Твердження скаржника про те, що судом неналежно досліджено надані до позовної заяви докази та розрахунок завданих збитків, колегія суддів не приймає до уваги виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1,2,3 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.ч.1,2 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків.

При вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди обов`язковому з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та чим він при цьому керувався, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Оскільки судовим рішенням, яке набрало законної сили, встановлено неправомірність дій посадової особи Міністерства юстиції України щодо анулювання свідоцтва про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого - позивача у справі, суд дійшов вірного висновку про наявність передбачених законом підстав для відшкодування завданої позивачу такими діями моральної шкоди.

Моральна шкода, завдана органами Міністерства юстиції України є підставою для покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, тому кошти на відшкодування моральної шкоди підлягають стягненню з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на підставі статей 1174, 1176 ЦК України.

Відповідний правовий висновок щодо застосування статей 1166, 1167, 1176, 1173, 1174 ЦК України викладено у правовому висновку Верховного Суду України у постанові від 22 червня 2017 року у справі №6-501цс17.

Враховуючи характер правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, керуючись засадами справедливості, добросовісності та розумності, суд дійшов обгрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 1500 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги про те, що Наказом Міністерства юстиції України №1407/5 підірвано авторитет позивача як одного з найдосвідченіших арбітражних керуючих, колегія суддів не приймає до уваги виходячи з наступного.

Свідоцтво ОСОБА_1 про право на зайняття діяльністю арбітражного керуючого анульовувалось двічі, а саме Наказами Міністерства юстиції України №1407/5 від 03.08.2015 року та №3198/5 від 13.10.2017 року. Останній Наказ позивач навіть не оскаржував до суду. Крім того, Наказом Міністерства юстиції України від 22.01.2013 року №145/5, який діяв до 15.11.2016 року встановлювалися рівні кваліфікації - найвищий п`ятий та найнижчий перший. Позивач мав лише перший рівень кваліфікації.

Щодо шкоди завданої здоров`ю позивача, то вказані доводи також не знайшли підтвердження у судовому засіданні, оскільки не доведено доказами відповідно до приписів статей 77-78 ЦПК України спричинення шкоди здоров`ю позивача саме діями відповідача у справі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Оскільки рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 27 травня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 16 жовтня 2019 року.

Головуючий Рубан С.М.

Судді Желепа О.В.

Мараєва Н.Є .