ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді Свистунової О.В.
суддів Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.
за участю секретаря Гулієва М.І.о.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу
за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1
на рішення Бабушкінскього районного суду м. Дніпропетровська від 26 вересня 2018 року
по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа Квартирно-експлуатаційний відділ м. Дніпро, про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А:
У липні 2017 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії.
В обґрунтування позову вказала, що вона з 2001 року перебуває на військовій службі. Відповідно до договору найму службового житлового приміщення у військовому містечку від 20.11.2012 року № 76, укладеного між позивачем та відповідачем, ОСОБА_1 є наймачем квартири АДРЕСА_1 . Разом з нею зареєстровані члени сім`ї позивача. Забезпечення квартири електро-, водо-постачанням та нарахування за комунальні послуги здійснюється відповідачем. Позивач погоджується, що він повинен відшкодовувати відповідачу вартість спожитих комунальних послуг. Однак вважає, що відповідач помилково з червня 2013 року застосовує тариф «для юридичних осіб» під час нарахування плати за спожиту позивачем електроенергію та через відсутність договору на постачання електричної енергії, що призвело до виникнення у позивача заборгованості за використану електроенергію в сумі 22731,01 грн. Вважає, що позивач є споживачем електроенергії за категорією «населення». Але відповідач відмовляється здійснити перерахунок нарахованої позивачу електроенергії за тарифами «для населення»
З урахуванням викладеного, позивач просила суд визнати незаконними дії відповідача по нарахуванню позивачу в період з червня 2013 року по травень 2016 року згідно особового рахунку НОМЕР_2 оплати за використану електроенергію виходячи з тарифів на електроенергію для юридичних осіб та зобов`язати відповідача перерахувати позивачу заборгованість згідно особового рахунку НОМЕР_2 оплати за використану електроенергію за період з червня 2013 року по травень 2016 року, виходячи з тарифів на електроенергію, затверджених Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, що відпускається населенню, яке проживає в житлових будинках (у тому числі в житлових будинках готельного типу та гуртожитках), обладнаних у встановленому порядку кухонними електроплитами (у тому числі в сільській місцевості).
Рішенням Бабушкінскього районного суду м. Дніпропетровська від 26 вересня 2018 року позов задоволено.
Визнано незаконними дії Військової частини НОМЕР_1 по нарахуванню ОСОБА_1 в період з червня 2013 року по травень 2016 року згідно особового рахунку НОМЕР_2 оплати за використану електроенергію виходячи з тарифів на електроенергію для юридичних осіб.
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 перерахувати ОСОБА_1 заборгованість згідно особового рахунку НОМЕР_2 оплати за використану електроенергію за період з червня 2013 року по травень 2016 року, виходячи з тарифів на електроенергію, затверджених Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, що відпускається населенню, яке проживає в житлових будинках (у тому числі в житлових будинках готельного типу та гуртожитках), обладнаних у встановленому порядку кухонними електроплитами (у тому числі в сільській місцевості).
Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 551 грн. 20 коп.
В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Судом при дослідженні матеріалів справи, встановлено, що позивач ОСОБА_1 перебуває на військовій службі у в/ч НОМЕР_1 , що підтверджується довідкою командира вказаної військової частини від 18.03.2016 року.
20 листопада 2012 року між військовою частиною НОМЕР_1 в особі командира ОСОБА_2 (наймодавець) та військовослужбовцем Збройних Сил України ОСОБА_1 (наймач) укладено Договір найму службового житлового приміщення у військовому містечку № НОМЕР_3 , згідно якого наймодавець надає наймачеві та членам його сім`ї в користування службове приміщення на час проходження військової служби у АДРЕСА_2 , загальною площею 51,8 кв.м., що складається з 2 кімнат.
Згідно п. 2 договору, наймодавець зобов`язується забезпечувати згідно з законодавством та умовами цього договору своєчасне надання житлово-комунальних послуг належної якості.
Згідно довідки № 89 від 05.04.2016 року за підписом начальника штабу в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_3 , центральне теплопостачання в будинку відсутнє з 2009 року, опалення індивідуальне від електричних приладів, стаціонарні електроплити, холодне водопостачання, нарахування за спожиту електроенергію здійснюється на підставі показників приладів обліку встановленого зразка.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості та доведеності.
Однак, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Між сторонами виникли правовідносини з надання комунальних послуг до службового житлового приміщення у АДРЕСА_2 , загальною площею 51,8 кв.м., що складається з 2 кімнат.
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч.1 ст. 525 ЦК України).
За змістом ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч.1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Згідно положень ч.ч.1-3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК випадках.
Частиною 1 статті 19 ЦПК України встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
Стаття 12 Цивільного кодексу України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.
Відповідно до ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Способами захисту цивільних прав та інтересів відповідно до ч.2 ст. 16 ЦК України можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач просив суд визнати незаконними дії відповідача по нарахуванню позивачу в період з червня 2013 року по травень 2016 року, згідно особового рахунку НОМЕР_2 оплати за використану електроенергію, виходячи з тарифів на електроенергію для юридичних осіб та зобов`язати відповідача перерахувати позивачу заборгованість, згідно особового рахунку НОМЕР_2 оплати за використану електроенергію, за період з червня 2013 року по травень 2016 року, виходячи з тарифів на електроенергію, затверджених Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, що відпускається населенню, яке проживає в житлових будинках (у тому числі в житлових будинках готельного типу та гуртожитках), обладнаних у встановленому порядку кухонними електроплитами (у тому числі в сільській місцевості).
Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права визначається законом, який регулює відповідні цивільні правовідносини.
Виходячи з викладеного, приймаючи до уваги зміст позовної заяви, колегія приходить до висновку, що обраний позивачем спосіб захисту заявлення позову про усунення порушення прав споживача шляхом «перерахунку» заборгованість згідно особового рахунку НОМЕР_2 оплати за використану електроенергію за період з червня 2013 року по травень 2016 року, є неналежним, не передбачений чинним законодавством, а саме по собі нарахування відповідачем заборгованості за спожиту електроенергію не встановлює для позивача будь-яких обов`язків.
Колегія суддів вважає, що із зазначених позивачем предмета та підстав позову вбачається, що предметом спору стала правомірність нарахованої плати заборгованості за спожиту електроенергію. Оскарження дій відповідача щодо нарахування плати за використану, поставлену електроенергію, які є різновидом претензії, не передбачено чинним законодавством як спосіб захисту. А все, що зазначив позивач у позовній заяві, може бути запереченням у разі пред`явлення до нього позову про стягнення суми. Однак, таких вимог до нього не заявлено.
Тобто, колегія суддів виходить з того, що фактичні обставини, пов`язані із наявністю або відсутністю заборгованості за послуги електроенергії підлягають доведенню при пред`явленні відповідачем позову про їх стягнення. Отже, сторона звернулася до суду за захистом права за відсутності його порушення іншою стороною, що свідчить про відсутність будь-яких правових підстав для захисту цивільного права позивача, яке в даному випадку не порушене.
У зв`язку з цим, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції належним чином не визначився з характером спірних правовідносин, не в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, що призвело до ухвалення помилкового рішення.
При розгляді даної справи апеляційний суд застосовує положення ч.4 ст. 367 ЦПК України, де передбачено, що суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Виходячи з викладеного вище, апеляційним судом встановлено, що частково задовольняючи позов місцевий суд не звернув увагу на обрання позивачем неналежного способу захисту, що свідчить про порушення вимог ст. 16 ЦК України, тобто наявне неправильне застосування норм матеріального права.
Суд звертає увагу, що відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.
З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,376,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити.
Рішення Бабушкінскього районного суду м. Дніпропетровська від 26 вересня 2018 року скасувати та ухвалити нове.
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа Квартирно-експлуатаційний відділ м. Дніпро, про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П.Красвітна

І.А. Єлізаренко