Постанова

Іменем України

09 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 127/26042/15-ц

провадження № 61-29203св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Сімоненко В. М.,

суддів: Калараша А. А., Мартєва С. Ю., Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24 травня 2017 року у складі судді Ан О. В. та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 06 липня 2017 року в складі колегії суддів: Сопруна В. В., Денишенко Т. О., Матківської М. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

В листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернулась у суд з позовом до ОСОБА_2 простягнення коштів.

Позовні вимоги мотивовано тим, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 11 грудня 2013 року стягнуто з ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_1 борг за договором позики від 03 грудня 2012 року в сумі 3 600 доларів США, що еквівалентно 28 774,80 грн, проценти за користування позикою в сумі 1 778,11 грн та 3 % річних за прострочення повернення позики в сумі 243,60 грн; стягнуто з ОСОБА_2 , накористь ОСОБА_1 борг за договором позики від 03 січня 2013 року в сумі 10 000 доларів США, що еквівалентно 79 930 грн., проценти за користування позикою в сумі 440 доларів США, що еквівалентно 3 516,92 грн та 3 % річних за прострочення повернення позики в сумі 656,95 грн, а також судові витрати по справі.

09 вересня 2015 року відповідач сплатив суму боргу, згідно із офіційним курсом валют Національного банку України станом на 11 грудня 2013 року.

Посилаючись на те, що на час виконання зобов`язання курс долара змінився, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила стягнути з відповідача на її користь 243 399,20 грн завданих збитків, а також судові витрати по справі.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції та ухвали суду апеляційної інстанції

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 24 травня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 06 липня 2017 року, позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_1 243 399,20 грнзбитків у зв`язку з несвоєчаснимвиконанням судового рішення та 8 568,24 грн в рахуноквідшкодування судових витрат.

Рішення суду мотивовано тим, що оскільки порушено право позивача, тому воно підлягає захисту шляхом стягнення з відповідача на користь позивача збитків у зв`язку з несвоєчасним виконанням судового рішення.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

27 липня 2017 року ОСОБА_2 надіслав засобами поштового зв`язку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 06 липня 2017 року, у якій просить суд касаційної інстанції оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі за касаційною скаргою ОСОБА_2 .

У травні 2018 року вказану справу передано до Верховного Суду.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10 червня 2019 року вказану справу призначено судді-доповідачеві Петрову Є. В.

Ухвалою Верховного Суду від 30 вересня 2019 року вказану справу призначено до судового розгляду у порядку спрощеного позовного провадження.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційну скаргу мотивовано тим, що невиконання рішення суду не може бути підставою для повторного стягнення тієї ж суми боргу в еквіваленті станом на сьогоднішній день.

Крім того, стягнення курсової різниці фактично створює накладення повторного стягнення за тими ж зобов`язаннями, що є неприпустимим.

Заявлені позивачем суми курсової різниці не підлягають стягненню, оскільки норми Цивільного кодексу України не встановлюють обов`язку особи, яка є боржником відшкодовувати суми курсової різниці у зв`язку з невиконанням свого зобов`язання чи несвоєчасним погашенням заборгованості. Крім того, поняття «курсова різниця» застосовується при здійсненні фінансових операцій в господарській діяльності та не є видом цивільно-правової відповідальності за виконання зобов`язання.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 11 грудня 2013 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики від 03 грудня 2012 року в сумі3 600 доларів США, що на час ухвалення рішення було еквівалентно 28 774,80 грн, проценти за користування позикою в сумі 1 778,11 грн та три проценти річних за прострочення повернення позики в сумі 243,60 грн. Цим же рішенням стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики від 03 січня 2013 року в сумі 10 тис. доларів США, що на час ухвалення рішення еквівалентно 79 930 грн, проценти за користування позикою в сумі 440 доларів США, що еквівалентно 3 516,92 грн та три проценти річних за прострочення повернення позики в сумі 656,95 грн, а також судові витрати по справі.

09 вересня 2015 року відповідач сплатив суму боргу, згідно з офіційним курсом валют Національного банку України станом на 11 грудня 2013 року.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають вказаним вимогам закону.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів

Згідно зі статтею 99 Конституції Українигрошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України).

Такі випадки передбачені статтею 193 ЦК України, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Згідно зі статтею 524 ЦК України, зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України,грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим частина друга статті 533 ЦК Українидопускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до Положення (стандарт) бухгалтерського обліку «Вплив змін валютних курсів», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 10 серпня 2000 року № 193 та Порядку відображення в обліку операцій в іноземній валюті, затвердженого Наказом Державного казначейства України від 24 липня 2001 року № 126, іноземна валюта - валюта інша, ніж валюта звітності.

Курсова різниця - різниця, яка є наслідком відображення однакової кількості одиниць іноземної валюти в національну валюту України при різних валютних курсах. Курсові різниці визначаються за монетарними статтями балансу.

Монетарні статті - статті балансу, що відображають грошові кошти в касі, на рахунках в установах банків, а також такі активи і зобов`язання, що будуть отримані чи сплачені у фіксованій чи визначеній сумі грошей або їх еквівалентів.

Виходячи з поняття «курсова різниця», можна виділити чотири періоди, за які здійснюється перерахунок заборгованості в іноземній валюті для визначення курсових різниць. Це періоди між:

- датою відображення операції в бухгалтерському обліку і датою фактичного здійснення розрахунків;

- датою відображення операції в бухгалтерському обліку і датою складання бухгалтерської звітності за звітний період;

- датою складання бухгалтерської звітності за попередній звітний період і датою фактичного здійснення розрахунку;

- датою складання бухгалтерської звітності за попередній звітний період і датою складання бухгалтерського звіту за звітний період.

Курсові різниці розраховуються положеннями (стандартами) бухгалтерського обліку.

Наведене дає право зробити висновок, що курсові різниці застосовуються у фінансовій звітності підприємств при веденні бухгалтерського обліку.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України,кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтею 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У пункті 8 статті 16 ЦК України зазначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках

Заявляючи вимоги про стягнення курсової різниці, позивач просив стягнути її на підставі статті 22 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 22 ЦК Україниособа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до частини другої статті 22 ЦК України, збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Відповідно до статті 22 ЦК Україниу вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання.

Визначення поняття збитків наводиться також у частині другійстатті 224 Господарського кодексу України, відповідно до якої під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відповідно до частини четвертої статті 623 ЦК України,при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Кредитор, який вимагає відшкодування збитків, має довести: неправомірність поведінки особи; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. З іншого боку, боржник має право доводити відсутність своєї вини (стаття 614 ЦК України).

Таким чином, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані.

Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані.

Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Тобто, «курсова різниця» жодним чином не може бути упущеною вигодою, оскільки кредитор міг і не отримати такі доходи. Коливання курсу валют, що призвело до курсової різниці, не можна розцінювати як неправомірні дії боржника, що призвели до позбавлення кредитора можливості отримати прибуток.

Кредитор, який сам визначив заборгованість у валюті гривні України, погодився із судовим рішенням, яким таку заборгованість стягнуто з боржника, не має права на стягнення курсової різниці, оскільки визначив зобов`язання у національній валюті, у якій і прийняв його виконання.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 травня 2016 року у справі № 6-237цс16, а також у постанові Великої Палати Верхового Суду від 30 травня 2018 року у справі № 750/8676/15-ц (провадження № 14-79цс18).

Судами попередніх інстанцій при вирішенні справи незастосовано вищезазначені норми матеріального права та не досліджено належним чином доказіву справі.

Крім того слід зазначити, що відповідно до частини другої статті 625 ЦПК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Тому з ОСОБА_2 підлягає стягненню 3 % річних за прострочення повернення позики за договором від 03 грудня 2012 року в сумі 1 635, грн та 3 % річних за прострочення повернення позики за договором від 03 січня 2013 року в сумі 4 544,10 грн за період з 24 грудня 2013 року (набрання рішенням законної сили) по 09 вересня 2015 року (сплата суми боргу).

Інші доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування судом норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання чи додаткової перевірки доказів, обставини справи судом встановлено повно і всебічно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувані рішення суду першої та апеляційної інстанції підлягають скасуванню та ухваленню нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Щодо судових витрат

Згідно із частиною 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з підпунктом «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК Українирезолютивна частина постанови суду касаційної інстанції складається, в тому числі, із розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Враховуючи викладене, підлягають відшкодуванню позивачемна користь відповідача витрати понесені ОСОБА_2 у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної та касаційної інстанцій.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИЛА:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 06 липня 2017 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення курсової різниці в період з 24 грудня 2013 року по 09 вересня 2015 року та процентів за користування грошовими коштами в період з 24 грудня 2013 року по 09 вересня 2015 року, скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні цих вимог.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 06 липня 2017 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення трьох процентів річних за користування грошовими коштами в період з 24 грудня 2013 року по 09 вересня 2015 року, залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 49 (сорок дев'ять) гривень 97 копійок судового збору.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 2 109 (дві тисячі сто дев'ять) гривень 78 копійок.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 2 301 (дві тисячі триста одну) гривню 58 копійок.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. М. Сімоненко

Судді: А. А. Калараш

С. Ю. Мартєв

Є. В. Петров

С. П. Штелик