ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

12 березня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 751/5760/18

Головуючий у першій інстанції - Яременко І. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/413/19

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді: Мамонової О.Є.,

суддів: Висоцької Н.В., Шитченко Н.В.,

із секретарем: Зіньковець О.О.,

сторони:

позивач: ОСОБА_2,

відповідач: ОСОБА_3, відповідач: ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 11 січня 2019 року (ухвалене о 15:47, повний текст рішення складено 21 січня 2019 року) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про виселення із житлового будинку, -

У С Т А Н О В И В:

У серпні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, в якому, посилаючись на приписи ст. 116, 157 ЖК Української РСР, просила виселити відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1.

Позов обґрунтовувала тим, що вона є власником вищевказаного будинку, а відповідачки зареєстровані у ньому як невістка та онука, проте на сьогоднішній день вони не є членами сім'ї позивачки та не сплачують комунальні послуги. У частині будинку, де мешкають відповідачки знаходиться газовий котел, лічильники на світло та водопостачання. Відповідачки створюють позивачці перешкоди у розпорядженні власністю, оскільки не допускають її до газового котлу та лічильників, що унеможливлює користування будинком, постійно погрожують фізичною розправою, у зв'язку з чим остання змушена звертатись зі скаргами до дільничного інспектора.

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 11 січня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким усунути перешкоди в користуванні житловим будинком, шляхом виселення з будинку АДРЕСА_1 - ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що обґрунтовуючи позов, ОСОБА_2 посилалася на приписи ст. 387, 391, 392 ЦК України, якими гарантовано громадянам вимагати усунення будь-яких порушень у здійсненні права власності.

Суд першої інстанції зосередившись на з'ясуванні обставин щодо виселення відповідачів на підставі ст. 116 ЖК Української РСР не звернув уваги на те, що позовні вимоги полягали безпосередньо не у виселенні відповідачів за ст. 116 ЖК Української РСР, а зводились до вимоги про захист права приватної власності, а саме усунення перешкод у володінні, користуванні та розпорядженні житловим будинком, належним позивачці на праві власності, шляхом виселення відповідачів на підставі приписів ст. 387, 391 ЦК України.

Заявниця вказує, що звернення до правоохоронних органів з приводу користування спірним будинком, докази яких містяться у справі, свідчать про наявність конфлікту між власником будинку та відповідачами з приводу порушення права володіння та користування, які створюють відповідачі.

Зазначає, що відповідачки не є членами її сім'ї у розумінні ст. 64, ч. 4 ст. 156 ЖК Української РСР.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення позивачки ОСОБА_2 та її представника - адвоката Чикилевської О.В., які просили задовольнити апеляційну скаргу, відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4, які наголошували на законності рішення суду перщої інстанції, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що при розгляді даної справи, не знайшов свого підтвердження факт систематичного порушення правил співжиття та застосування у зв'язку з цим до відповідачів заходів запобігання і громадського впливу з боку відповідних органів, передбачених ч. 1 ст. 116 ЖК Української РСР, які виявилися безрезультатними.

З таким висновком районного суду погоджується апеляційний суд, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

Судом у справі встановлено, що ОСОБА_2 на праві приватної власності належить в цілому житловий будинок з надвірними спорудами АДРЕСА_1, який був успадкований нею після смерті чоловіка - ОСОБА_6, що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 17.07.2012 та витягом про державну реєстрацію прав КП «Чернігівське МБТІ» від 01.08.2012 № 35027192 (а.с. 6, 7, 15-18).

Згідно довідки Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №11110 від 14.08.2018 станом на 14.08.2018 у спірному житловому будинку зареєстровані: власник - ОСОБА_2, її син - ОСОБА_7, невістка - ОСОБА_3, онука - ОСОБА_4 (а.с. 22). Спірний будинок є зареєстрованим місцем проживання відповідачів з 27.06.1995 (а.с. 39-40).

Заочним рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 05.07.2017 року шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 був розірваний (а.с. 8-9).

У матеріалах справи містяться численні висновки Чернігівського відділу поліції ГУНП в Чернігівській області по результатам перевірки за зверненням гр. ОСОБА_2 від 10.04.2016, 22.07.2016, 27.10.2017, 09.01.2018, 07.05.2018 та 28.08.2018 (а.с. 10-14, 61), з яких вбачається, що остання, звертаючись до органів поліції, посилалася на те,що:

- невістка за місцем мешкання вчинила сварку (висновки від 10.04.2016, 07.05.2018);

- невістка її побила (висновок від 22.07.2016);

- невістка ображає її нецензурною лайкою і не дає доступу до котла, що опалює приміщення (висновок від 27.10.2017);

- ОСОБА_3 вчиняє з нею сварки та ображає, а також включила котел обігріву та повідкривала кватирки (висновок від 09.01.2018);

- колишня невістка ОСОБА_3 не дає змоги заявниці вільно користуватись її майном, ображає та провокує на скандали (висновок від 28.08.2018).

Під час проведення перевірок ОСОБА_3 заперечувала вчинення сварок, нанесення тілесних ушкоджень та образ, посилаючись на невідповідність дійсності. Пояснювала, що у свекрухи є ключі від другої половини будинку, де вони мешкають з дочкою, і вона хоче виселити їх з будинку, у зв'язку з чим сама влаштовує конфлікти.

За результатами перевірок з відповідачкою ОСОБА_3 проводились профілактичні бесіди щодо недопущення протиправної поведінки.

Також 14.08.2017 із заявою до Чернігівського відділу поліції ГУНП в Чернігівській області зверталась відповідачка ОСОБА_3, в якій просила прийняти міри до свекрухи ОСОБА_2, яка за місцем мешкання погрожує їй і її дочці, за результатами розгляду якої з позивачкою ОСОБА_2 було проведено профілактичну бесіду про неприпустимість протиправних ситуацій, про що в матеріалах справи мається відповідний висновок (а.с. 71).

Згідно копій квитанцій про оплату житлово-комунальних послуг вбачається, що відповідна оплата проводилась як позивачкою ОСОБА_2, так і відповідачкою ОСОБА_3 (а.с. 32-60, 68-70, 82-91).

Постановою Апеляційного суду Чернігівської області від 23.07.2018 скасовано рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 15.03.2018, яким визнано ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим будинком, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (справа № 751/6982/17). У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні будинком шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням відмовлено (а.с. 27-33).

Відповідачка ОСОБА_3 є власником будинку за адресою: АДРЕСА_2. (а.с. 94-98).

Відповідно до ч. 1, 3 статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Пунктом 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, гарантовано кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Згідно з ч. 4 статті 9 Житлового кодексу УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення (ч. 1 статті 116 ЖК Української РСР).

Статтею 157 ЖК Української РСР передбачено, що членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу.

Виходячи з аналізу змісту статті 116 ЖК Української РСР, остання вказує на те, що виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення можливо лише у разі: а) систематичного руйнування чи псування житлового приміщення; б) використання його не за призначенням; в) систематичного порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку.

У всіх трьох випадках до винних осіб повинні попередньо вживатися заходи попередження.

Закон встановлює як умову виселення осіб, винних у порушенні правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, наявність фактів про те, що ці дії носили систематичний характер, а до винного в цьому були застосовані заходи попередження і суспільного впливу, які виявилися безрезультатними (наприклад, його поведінка була предметом розгляду органів міліції, прокуратури, суду, громадських організацій).

Виселенню підлягають лише конкретно винні в цьому особи. Протиправна винна поведінка - це навмисні дії особи, безпосередньо пов'язані не тільки з явною неповагою до звичайних правил спільного проживання (скандали, дебоші, образи, заподіяння тілесних ушкоджень), але також навмисне ігнорування встановлених правил користування житловими і підсобними приміщеннями, невиконання вимог про дотримання тиші в квартирах і на подвір'ї а також інші навмисні дії, що перешкоджають нормальному проживанню в квартирі або житловому будинку.

При вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК Української РСР мають враховуватися порушення правил співжиття у сфері даних житлових відносин, а не такі порушення, що допущені відповідачем в інших правовідносинах та не мають відношення до користування сторонами жилим приміщенням.

Як роз'яснено у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК УРСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів Житлово-будівельного кооперативу, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

За ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за її ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Частинами 1, 3 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Звертаючись до суду з позовом, як на правову підставу свого позову ОСОБА_2 посилалась на положення ст. 157, ч. 1 ст. 116 ЖК Української РСР. У відповіді на відзив ОСОБА_2 зазначила, що відповідачами по справі систематично порушуються правила співмешкання і це робить неможливим проживання з ними в одному приміщенні, тому відповідно до ст. 116 ЖК Української РСР вони підлягають виселенню (а.с. 81-82).

Таким чином вирішуючи справу, суд першої інстанції вірно досліджував обставини, що стосуються виселення відповідачів на підставі ст. 116 ЖК Української РСР, що була правовою підставою позову, а тому доводи апеляційної скарги про те, що позовні вимоги зводились до вимоги про захист права приватної власності, а саме усунення перешкод у володінні, користуванні та розпорядженні житловим будинком, належним позивачці на праві власності, шляхом виселення відповідачів на підставі приписів ст. 387, 391 ЦК України, не відповідають дійсності.

Зважаючи на викладене та положення ч. 6 ст. 367 ЦПК України в апеляційного суду відсутні підстави для задоволення вимоги апеляційної скарги про ухвалення нового рішення, яким усунути перешкоди у користуванні спірним будинком шляхом виселення відповідачів, оскільки такі вимоги не були предметом розгляду суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст. 78 ЦПК України).

Згідно приписів ст. 12, ч. 1, 5-7 ст. 81, ч. 1 ст. 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оскільки матеріали справи не містять належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження фактів систематичного порушення правил співжиття та застосування у зв'язку з цим до відповідачів заходів попередження і суспільного впливу, які виявилися безрезультатними, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недоведеність заявлених позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2, про те, що звернення до правоохоронних органів з приводу користування спірним будинком, докази яких містяться у справі, свідчать про наявність конфлікту між власником будинку та відповідачами з приводу порушення права володіння та користування, які створюють відповідачі, не заслуговують на увагу, оскільки вищезазначені висновки поліції не підтверджують наявності обставин, необхідних для виселення відповідачів із будинку на підставі ч. 1 ст. 116 ЖК Української РСР.

Жоден з висновків, складених за результатами перевірки по зверненнях ОСОБА_2 (а.с. 10-14, 61) не містить посилання на те, що до ОСОБА_3 чи ОСОБА_4 застосовувались заходи попередження чи громадського впливу уповноваженим на це органом, а проведення профілактичної бесіди до таких не відноситься. Відповідачки до адміністративної відповідальності не притягувались, протоколи офіційного застереження про недопущення протиправної поведінки щодо них не складались.

Посилання апеляційної скарги на те, що відповідачки не є членами сім'ї позивачки у розумінні ст. 64, ч. 4 ст. 156 ЖК Української РСР не мають правового значення для вирішення даної справи, оскільки питання виселення на підставі ч. 1 ст. 116 ЖК Української РСР може бути порушено відносно як членів сім'ї власника жилого будинку, так і інших осіб, які проживають разом з ним. При цьому сама позивачка при зверненні до суду правовою підставою звернення крім ст.116 ЖК Української РСР зазначала і ст. 157 ЖК Української РСР, яка регулює правовідносини щодо виселення членів сім'ї власника жилого будинку.

За таких обставин, висновок районного суду про відсутність підстав для задоволення позовних вимог є обґрунтованим, доводи апеляційної скарги його не спростовують, а тому апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід залишити без задоволення, а рішення районного суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 11 січня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 14 березня 2019 року.

Головуючий Судді: