Суддя-доповідач Гаврилова Г.Л.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

Єдиний унікальний номер 264/8128/15-ц

Номер провадження 22-ц/804/2171/19

08 жовтня 2019 року місто Маріуполь

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Донецького апеляційного суду у складі:

головуючого судді Гаврилової Г.Л.

суддів - Кочегарової Л.М., Пономарьової О.М.

за участю секретаря - Єфремової О.В.

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_4 , на рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 26 червня 2019 року, у складі судді Іванченко А.М.,

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2015 року позивач звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання недійсним договору дарування нерухомого майна. В обґрунтування позовних вимог зазначала, що з липня 2007 року вона стала проживати разом з ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу. З 07 жовтня 2010 року по 21 жовтня 2014 року вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 . При цьому з липня 2007 року по серпень 2009 року вони проживали у будинку батьків відповідача за адресою: АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 помер дідусь відповідача - ОСОБА_5 , який проживав у АДРЕСА_2 та спадщину після нього прийняв ОСОБА_2 , з яким вона стала проживати за даною адресою. Будинок потребував ремонту, та у жовтні 2009 року, вони за взаємною згодою почали реконструкцію та капітальний ремонт спадкового будинку. Ними була проведена реконструкція старого сараю в нежитлову прибудову літ.а-1, реконструкція сараю в нежитлову споруду літ.а2-1, реконструкція літ. А-1 в нежитлову споруду, заміна старих дерев`яних вікон і встановлення нових пластикових вікон, споруда навісу літ.а3-1, споруда навісу літ.В-1, встановлення нового огородження, у будинку встановлені нові двері, відремонтовані стіни, стеля, підлога, дах, проведена каналізація. Внаслідок трудових та грошових затрат позивачки, вкладених в поліпшення будинку, його вартість значно збільшилась, тому позивачка вважає, що має право на визнання за нею права власності на 1/2 частину вказаного будинку.

Просила встановити факт її проживання однією сім`єю разом з ОСОБА_2 у період з липня 2007 року по 07 жовтня 2010 року без реєстрації шлюбу, визнати будинок АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю її та ОСОБА_2 , та визнати недійсним договір дарування будинку АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , який 05 лютого 2016 року посвідчений державним нотаріусом Першої державної нотаріальної контори Турченко Т.П.

Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 26 червня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання недійсним договору дарування нерухомого майна відмовлено у повному обсязі.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, позивач ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу та, посилаючись порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 26 червня 2019 року скасувати та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що факт здійснення ремонту та поліпшень у будинку АДРЕСА_2 саме за рахунок її грошових та трудових затрат, підтверджується її поясненнями та поясненнями свідків - ОСОБА_8 , який особисто здійснював ремонтні роботи у будинку, а також поясненнями свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 Також письмовими доказами підтверджується отримання ней у 2010 році доходів від здійснення підприємницької діяльності, які вона витратила на ремонт будинку. Відповідачами не було надано до суду жодного документа, який би підтверджував їх грошові витрати на ремонт будинку в період з вересня 2009 року по жовтень 2011 року.

Вважає, що суд безпідставно не взяв до уваги пояснення всіх свідків зі сторони позивача, та не навів обґрунтування, з яких підстав не приймає пояснень кожного із свідків.

Також, зазначає, що вартість будинку АДРЕСА_2 , який отримав у спадщину ОСОБА_2 як об`єкта в цілому до 16 серпня 2010 року складала 174 823,00 грн., а після здійснення поліпшень вартість будинку як об`єкта в цілому складає 452 520,00 грн., отже, вважає є підстави для визнання спірного будинку об`єктом спільної сумісної власності її та ОСОБА_2 .

У свою чергу, факт її проживання однією сім`єю разом з ОСОБА_2 у період з липня 2007 року по 07 жовтня 2010 року без реєстрації шлюбу підтверджується як її поясненнями так і поясненнями свідків з обох сторін.

Щодо визнання недійсним договору дарування , укладеного між відповідачами після її звернення до суду із позовом, вказує, що цей договір укладено між відповідачами 05 лютого 2016 року, а з позовом вона звернулась до суду 16 грудня 2015 року. Вважає даний договір фіктивним, оскільки складений без наміру створити правові наслідки, що притаманні договору дарування, оскільки відповідачі є родичами, та продовжують проживати за старими адресами.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження учасникам справи було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу. Сторони своїм правом не скористалися.

Відповідачі , належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи до суду не з`явились, клопотань до апеляційного суду не надавали, що у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи за їх відсутність. ( а.с. 186,186 том2),

При цьому судова колегія, враховуючи вимоги ст.371 ЦПК України(строки розгляду справ), відхиляє клопотання представника відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 адвоката Алексєєнко В.О. про відкладення розгляду справи у зв`язку із знаходженням його у одноденному відрядженні до м. Слов`янськ 08 жовтня 2019 року( а.с. 189-190 том2), оскільки відповідачі обізнані про дату, час і місце розгляду справи з 20 серпня 2019 року ( а.с. 186,186 том2), та клопотань про продовження строку розгляду справи апеляційному суду відповідно до ч. 2 ст. 371 ЦПК України не надавали.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, яка просила задовольнити вимоги апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

За приписами ч.2 ст.3 СК, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 3.06.99 №5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Згідно із ч.ч.1, 2 ст.21 СК шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до ч.1 ст.36 цього кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За правилами статті 74 СК України , якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки або чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що ст.74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком і жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності в сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї.

У свою чергу, визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте),а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Відмовляючи у задоволені позову , суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано достатніх доказів, що у сторін до моменту реєстрації шлюбу, були фактичні шлюбні відносини, ознаками яких є ведення спільного господарства, спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї. Допитані в судовому засіданні свідки підтвердили лише факт тимчасового, періодичного спільного проживання позивача в будинку його батьків. Позивачем не надано доказів про те, що ремонт та переобладнання у спірному будинку здійснені внаслідок спільної праці членів її сім`ї та їх спільного бюджету.

Судова колегія погоджується з такими висновками суду.

Відповідно ч.3 ст.10 ЦПК (у редакції на час поданная позову ) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами стст.57-60 ЦПК засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази й висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які, за законом, повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України ( у редакції на час розгляду справи) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини 1 статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно до частини 1 статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається із матеріалів справі, зокрема, з пояснень свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , що з липня 2007 року позивач та відповідач ОСОБА_2 підтримували особисті стосунки, періодично спільно мешкали за адресою : АДРЕСА_1 .

07 жовтня 2010 року між ОСОБА_1 та відповідачі - ОСОБА_2 було укладено шлюб.

21 жовтня 2014 року за рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя шлюб між ними було розірвано.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_5 , який був власником домоволодіння , що розташоване за адресою : АДРЕСА_2 , та 20 листопада 2010 року відповідач ОСОБА_2 отримав свідоцтво про право на спадщину на даний будинок.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 20 листопада 2010 року відповідач ОСОБА_2 отримав після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 спадщину, яка складається з жилого будинку з належними до нього надвірними будівлями та спорудами за АДРЕСА_2 . На земельній ділянці розташовано: жилий будинок, погріб, прибудова, ганок літ.А-1,а/п,а-1,а2, шлакоблочні, загальною площею -101,1 кв.м., у тому числі жилою площею -52,0, нежила прибудова, прибудова Літ. А1-1, а3-1, сарай літ.В-1, гараж літ.Е-1, огорожа №1, мостіння1. Вартість спадкового майна 130697 грн., згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно № 27152337, виданого МКП «Маріупольське бюро технічної інвентаризації» 30 серпня 2010. (а.с.85т.1)

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач стверджує, що з відповідачем ОСОБА_2 в період з липня 2007 року по серпень 2009 року вона проживала однією сім`єю за адресою його батьків: АДРЕСА_1 , та з жовтня 2009 року вони почали ремонтувати жилий будинок АДРЕСА_2 , що належав дідусю її чоловіка та який він отримав у спадщину. Оскільки станом на 2016 рік вартість будинку, згідно висновків судової будівельної експертизи, значно збільшилась? тобто становить 452 520 гривень порівняно із 16.08.2010 роком, коли вартість даного будинку становила 174 823 гривень, вважає що таке здороження вартості будинку відбулось внаслідок трудових та грошових затрат позивача, отже, є підстави визнати даний будинок житловою площею 52 кв.м. , загальною площею 101,1 кв.м. об`єктом спільної сумісної власності.

Як вбачається з висновку № 15-с судової будівельно-технічної експертизи від 12.07.2018 рок експертом досліджувався жилий будинок АДРЕСА_2 , що складався із приміщень жилою площею 31,6 кв.м. та загальною площею 110,8 кв.м.( а.с. 76 том 2)

При цьому встановити чи проводились чи ні поліпшення (добудівля, перепланування, реконструкція) домоволодіння АДРЕСА_2 у 2009-2010 роках не представляється можливим, тому що найближча до 2009-2010 року інвентаризація даного домоволодіння проводилася 13.02.1987 року та 16.08.2010 року (тобто не у 2008 та 2011 р.), та у матеріалах цивільної справи відсутні договори підряду та акти виконаних робіт на будівництво або ремонт та накладних, товарних чеків або інших документів на придбання матеріалів, які могли бути використані при будівництві або ремонті.

В матеріалах інвентарної справи № 2039 домоволодіння АДРЕСА_2 та інвентаризації на 26.01.2016 року (а.с. 41-44 том2) не однозначно визначені самовільно збудовані будівлі та споруди.

Ринкова вартість даного домоволодіння АДРЕСА_2 , станом на 13.02.1987 року (тобто до 16.08.2010р.) на момент проведення експертизи складає 174 823 гривні. Ринкова вартість домоволодіння АДРЕСА_2 , станом на теперішній час ( з урахуванням інвентаризації на 16.08.2010 року та 26.01.2016 р.) на момент проведення експертизи складає 452520 гривень. (а.с.70-81 т.2)

Отже, предметом дослідження експерта був жилий будинок із самовільно збудованими будівлями та спорудами, перебудовами, що не є предметом спору, оскільки позивач просить визнати об`єктом спільної сумісної власності будинок саме житловою площею 52 кв.м. , загальною площею 101,1 кв.м., який відповідач отримав у спадок, та який наразі з такими технічними характеристиками не існує, чого не заперечувала позивач у апеляційному суді.

У свою чергу, позивачкою не надано належних і допустимих доказів на підтвердження того, що вона з відповідачем ОСОБА_2 в період з липня 2007 року по жовтень 2010 року вели спільне господарство, мали спільний бюджет, проводили спільні витрати, придбали інше майно за спільні кошти та саме за спільні кошти провели ремонтні роботи у будинку, що розташований за адресою АДРЕСА_2 .

На підтвердження понесених нею витрат, позивачкою надано до суду зошит, який заповнений свідком ОСОБА_8 ( т. 1 а.с. 176-197) та звіти до податкової за 2010 рік , де за наростаючим підсумком зазначений дохід позивач за 2010 рік у сумі 210100 грн.(а.с.144-148 том1 ).

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснив, що протягом року працював в с. Сартана , виконував певні роботи з благоустрою домоволодіння за адресою АДРЕСА_2 та перелік та вартість робіт заносив до зошиту .

Разом з цим, даний документ не містить період виконання робіт, з зошита не можливо встановити час проведення робіт, чи були ці роботи проведені взагалі, чи сплачувалися ці роботи, ким, та яким чином.( а.с. 176-197 том1)

Отже, судова колегія погоджується з висновками суду, що записи у зошиті ОСОБА_8 які виконані у формі прайс листа, не можуть вважатися належним доказом на підтвердження саме витрат позивачкою, а лише містять перелік будівельних робіт з зазначенням їх вартості.

У свою чергу звіти до податкової інспекції констатують дохід позивачки за певний період, проте, даних про те, що ці гроші були використані саме на ремонт спірного будинку позивачкою не надано.

Судова колегія погоджується з висновками суду, що пояснення свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , які були допитані в судовому засіданні за клопотанням позивачки, та пояснили, що їм відомо про обставини сумісного життя позивачки та відповідача - ОСОБА_2 зі слів позивачки, при цьому свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_10 постійно мешкають у м. Горлівка,- не можуть вважатись належними доказами на підтвердження доводів позивача щодо як проживання її з відповідачем однією сім`єю у розумінні ст. 3 Сімейного кодексу України так і набуття спільного сумісного майна у вигляді жилого будинку.

У свою чергу, з пояснень свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_21 вбачається, що ремонт спірного будинку розпочався ще за життя ОСОБА_5 , та який проводився за кошти батьків ОСОБА_2 та його особистих. Мати відповідача з 2002 року працювала у Греції та гроші передавала на ремонт будинку, ОСОБА_2 працював на фірмі у позивачки. Ремонт будинку робив особисто ОСОБА_2 з батьком, та допомагали їм знайомі та друзі.

Як вбачається з паспортних даних позивача, нотаріальної довіреності від імені ОСОБА_23 від 11.11.2015 року , звітів суб`єкта малого підприємництва - фізичної особи- платника єдиного податку ОСОБА_1 за 3,4 квартал 2010 року,- містом реєстрації та проживання ОСОБА_1 є АДРЕСА_7 . Згідно довідки Державної фіскальної служби від 16.12.2016 року місцем реєстрації та проживання ОСОБА_1 є АДРЕСА_4 . ( а.с. 13, 14-15, 147,148, 158 том1)

За таких обставин, відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що встановлений судом факт періодичного спільного мешканння позивача з відповідачем ОСОБА_2 не є достатнім для визнання факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в розумінні ст.74 СК без наявності інших ознак сім`ї, враховуючи те, що судом встановлено: у період з 28.03.2007 року по 05.01.2011 року позивач у документах вказувала своє місце реєстрації, а також постійного проживання- місто Горлівка. Крім того, позивач не надала допустимих доказів значного поліпшення вартості спірного майна внаслідок спільної праці та проживання однією сім`єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було проведені ремонтні роботи у спірному будинку, та що саме за спільні кошти сторони провели ремонтні роботи у будинку, що розташований за адресою АДРЕСА_2 .

Щодо доводів апеляційної скарги з приводу неправильного застосування судом приписів статті 234 ЦК України, судова колегія зазначає таке.

05 лютого 2016 року відповідач ОСОБА_2 подарував спірне домоволодіння відповідачу ОСОБА_3 Договір посвідчений державним нотаріусом Першої державної нотаріальної контори Турченко Т.П.( а.с. 84 том1 )

Оскільки сторони даного договору є родичами, та реального виконання договору, на думку апелянта, не відбулось, позивач вважає, що даний договір має ознаки фіктивного договору.

Основними ознаками фіктивного правочину, з огляду на приписи статей 203, 215, 234 ЦК України, є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для вигляду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Причому такі цілі можуть бути протизаконними, або фіктивний правочин може взагалі не мати правової мети.

Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення судом умислу його сторін.

Разом з цим, судом не встановлено, що умисел сторін за договором дарування не відповідав його змісту та цілі. Натомість, у п.6 Договору дарування сторони стверджують, що укладення цього договору відповідає їх інтересам, волевиявлення є вільним і усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі, договір не приховує іншого правочину. ( а.с. 84 том1 )

Іншого судом першої інстанції не встановлено.

У свою чергу, факт невиконання сторонами умов правочину або його часткове невиконання також не робить його фіктивним. Для визнання правочину фіктивним ознака вчинення його лише для вигляду має бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не можна визнати фіктивним.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № № 910/12959/18.

Оскільки позивачем не доведено наявність вказаного у діях сторін оспорюваного договору, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанцій про відмову у задоволені позову і про визнання договору дарування недійсним, оскільки позивачем не доведено суду належними та допустимим доказами, що укладаючи оспорюваний правочин, відповідачі мали інші цілі, ніж передбачені спірним правочином, та відповідно воля відповідачів була іншою, ніж об`єктивне волевиявлення.

За таких обставин, переглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги , судова колегія погоджується з висновками суду щодо відмови у задоволені позову, а доводи апеляційної скарги про порушення норм матеріального права є безпідставними.

Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, та є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового судового рішення відповідно до частини 3 статті 376 ЦПК України не встановлено.

Керуючись ст. ст. 367, 374,375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 26 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 15 жовтня 2019 року.

Головуючий Гаврилова Г.Л.

Судді Кочегарова Л.М.

Пономарьова О.М.