ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2019 року

м. Черкаси

справа № 695/2369/18 провадження № 22-ц/821/359/19 категорія: 311000000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Бородійчука В.Г.,

суддів: Єльцова В.О., Нерушак Л.В.

секретаря: Анкудінова О.І.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ;

відповідач: Публічне акціонерне товариство «Ощадбанк» в особі філії Черкаське обласне управління Акціонерного товариства «Ощадбанк»;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» - адвоката Сироватської Олени Миколаївни на рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 03 липня 2019 року (ухвалене в приміщенні Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області під головуванням судді Середи Л.В., повний текст рішення виготовлено 08 липня 2019 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Черкаське обласне управління Акціонерний банк «Ощадбанк» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

24 липня 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Черкаське обласне управління АТ "Ощадбанк", якою просила поновити її на роботі та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Вимоги вказаної позовної заяви мотивовані тим, що ОСОБА_1 була прийнята 11 березня 2003 року на роботу на посаду провідного бухгалтера Золотоніського відділення № 3275, а в подальшому 14 травня 2003 року була переведена на посаду головного бухгалтера відділення та 30 травня 2016 року була переведена на посаду завідувача сектора контролю операцій та перевірки щоденної звітності.

18 квітня 2018 року Черкаське обласне управління АТ «Ощадбанк» видало наказ №343-к «Про попередження працівників філії - облуправління АТ «Ощадбанк» щодо наступного вивільнення за ч. 1 ст. 40 КЗпП України», відповідно до якого на підставі наказу філії - облуправління АТ «Ощадбанк» від 17 квітня 2018 року № 330 «Про внесення змін в організаційній структурі та штатному розписі з 26 червня 2018 року та на підставі 49-2 КЗпП України попередити про наступне вивільнення за ч. 1 ст. 40 КЗпП України 25 червня 2018 року працівників філії - облуправління АТ «Ощадбанк»: ОСОБА_1 , завідувача сектору контролю операцій та перевірки щоденної звітності №6 (місце дислокації в ТВБВ №10023/0272 м. Золотоноша) відділу бек-офісу філії-облуправління АТ «Ощадбанк».

Наказом Черкаського обласного управління АТ «Ощадбанк» від 22 червня 2018 року за № 533-к «Про звільнення ОСОБА_1 », останню було звільнено 25 червня 2018 року з посади завідувача сектору контролю операцій та перевірки щоденної звітності №6 (місце дислокації в ТВБВ №10023/0272 м. Золотоноша) відділу бек-офісу філії-облуправління АТ «Ощадбанк», у зв`язку з скороченням чисельності або штату працівників, згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Позивач по справі не погоджується з порядком її звільнення, наполягаючи на тому, що їй належним чином не запропоновані усі вакантні посади, які наявні у відповідача на день видання наказу про звільнення, а тому під час звільнення позивача відповідач не дотримався гарантій, передбачених ст. 49-2 КЗпП України, оскільки відповідач не запропонував їй усіх вакантних посад АТ «Ощадбанк», що є грубим порушенням порядку звільнення позивача з займаної посади та є підставою для визнання такого звільнення незаконним.

Відтак, відповідачем не була дотримана процедура звільнення та порушені трудові гарантії позивача, а тому остання була змушена звернутися до суду із вказаним позовом для захисту своїх, на її думку, порушених прав. Окрім того позивач наполягає і на необхідності стягнення із відповідача по справі середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 03 липня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано незаконним та скасовано наказ від 22 червня 2018 року № 533-к про звільнення

ОСОБА_1 на посаді завідувача сектора контролю операцій та перевірки щоденної звітності ТВБВ № 6 відділу бек-офісу філії Черкаського обласного управління АТ «Ощадбанк».

Стягнуто з ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Черкаське обласне управління АТ «Ощадбанк» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 26 червня 2018 року по день ухвалення рішення суду в сумі 93 189 грн. 84 коп.

Стягнуто з ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Черкаське обласне управління АТ «Ощадбанк» на користь держави кошти по сплаті судового збору в сумі 931 грн. 90 коп.

Рішення суду обґрунтовано тим, що позивач повністю довела обґрунтованість своїх позовних вимог належними та допустимими доказами, відповідач такі докази не спростував, тому суд вважав право позивача порушеним та таким, що підлягає судовому захисту.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись із рішенням суду, АТ «Державний ощадний банк України» оскаржив його в установленому порядку до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі Банк просив скасувати рішення Золотоніського міськраойнного суду Черкаської області від 03 липня 2019 року як незаконне та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що в порушення норм чинного законодавства, суд ухвалив рішення внаслідок невірної оцінки доказів, неповного з`ясування обставин справи. Банк зазначив, що позивачу було усно запропоновано перелік посад, які були вільними на момент звільнення, а 23 червня 2018 року було письмово запропоновано ознайомитися з переліком посад, які існували на підприємстві протягом періоду (з 18 квітня 2018 року по 25 червня 2018 року включно).

Суд невірно витлумачив даний доказ та дійшов до помилкового висновку про те, що позивачу запропоновані посади були не одночасно з попередженням про звільнення, а після винесення наказу про звільнення, тому банк вважає, що в даному випадку порушення прав позивача ніяким чином не відбулося.

Вважають, що звільнення позивача було проведено в рамках діючого законодавства, підстав для визнання наказу про звільнення та поновлення ОСОБА_1 немає, а відтак немає підстав для задоволення вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу працівника.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

ОСОБА_1 була прийнята 11 березня 2003 року на роботу на посаду провідного бухгалтера Золотоніського відділення № 3275 та 14 травня 2016 року була переведена на посаду головного бухгалтера відділення.

У подальшому, 30 травня 2016 року позивач була переведена на посаду завідуючого сектора контролю операцій та перевірки щоденної звітності.

18 квітня 2018 року Черкаське обласне управління АТ «Ощадбанк» видало наказ № 343-к «Про попередження працівників філії-облуправління АТ «Ощадбанк» щодо наступного вивільнення за ч. 1 ст. 40 КЗпП України», відповідно до якого на підставі наказу філії - облуправління АТ «Ощадбанк» від 17 квітня 2018 року № 330 «Про внесення змін в організаційній структурі та штатному розписі з 26 червня 2018 року та на підставі ст.. 49-2 КЗпП України попередити про наступне вивільнення за ч. 1 ст. 40 КЗпП України 25 червня 2018р. працівників філії - облуправління АТ «Ощадбанк»: ОСОБА_1 , завідувача сектору операцій та перевірки щоденної звітності № 6 ( місце дислокації в ТВБВ № 10023/0272 м. Золотоноша) відділу бек-офісу філії-облуправління АТ «Ощадбанк».

Наказом Черкаського обласного управління АТ «Ощадбанк» від 22 червня 2018 року за № 533-к «Про звільнення ОСОБА_1 », останню було звільнено 25 червня 2018 року з посади завідувача сектору операцій та перевірки щоденної звітності №6 відділу бек-офісу філії-облуправління АТ «Ощадбанк», у зв`язку з скороченням чисельності або штату працівників, згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України.

23 червня 2018 року, як зазначає позивач і з цим погоджується відповідач, АТ «Ощадбанк» направив позивачу пропозицію з переліком вакантних посад, від яких позивач відмовилася із підстав низької заробітної плати, про що свідчить її особистий підпис на аркуші пропозиції від 23 червня 2018 року. За таких обставин, 25 червня 2018 року позивача було звільнено з роботи, у зв`язку із зміною організації виробництва і праці в АТ «Ощадбанк», на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

1.Мотивувальна частина

Позиція Апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга АТ «Ощадбанк» не підлягає до задоволення.

Мотиви, з яких виходить Черкаський апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом спірних позовних вимог стало порушення законодавства у сфері трудові відносини, які виникли між позивачем та відповідачем у справі.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийняти па роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Так п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірвані власником у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі скорочення чисельності, або штату працівників.

Відповідно до статті 49-2 КЗпП України встановлено порядок вивільнення працівників та відповідно до ч. 3 та ч. 4 вказаної статті імперативно встановлено, що одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Вимоги частин першої-третьої цієї статті не застосовуються до працівників, які вивільняються у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, пов`язаними з виконанням заходів під час мобілізації, на особливий період.

Отже, виходячи з вимог ст. 49-2 КЗпП України, одночасно з попередженням про звільнення працівника роботодавець зобов`язаний запропонувати йому всі наявні вакантні посади за відповідною кваліфікацією.

Судом першої інстанції встановлено і дану обставину відповідач визнав, що ні 18 квітня 2018 року, ні 19 квітня 2018 року вакантні посади позивачу у письмовій формі запропоновані не були, та останні були запропоновані лише 23 червня 2018 року, тобто після винесення наказу про звільнення працівника, який був винесений 22 червня 2018 року та лише в межах філії Черкаського обласного управління АТ «Ощадбанк».

Позивачу були запропоновані посади в межах Черкаського обласного управління АТ «Ощадбанк», що не заперечував і сам представник відповідача.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17 зробила висновки щодо застосування відповідних норм права та зазначила, що згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений термін, а також терміновий трудовий договір до закінчення терміну його дії можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у разі змін в організації виробництва і праці, у тому числі ліквідації, реорганізації, скорочення чисельності або штату працівників.

Зі змісту наведеної норми вбачається, що вона передбачає декілька самостійних підстав для розірвання за ініціативою власника трудового договору з працівником, як при: ліквідації; реорганізації; скороченні чисельності працівників або скороченні штату працівників.

При цьому вживані в цій нормі поняття: «ліквідація»; «реорганізація»; «скорочення чисельності або штату працівників» стосуються саме підприємств, установ, організацій як юридичних осіб, а не їх структурних підрозділів.

За таких обставин підставою для розірвання з працівником трудового договору у зв`язку з ліквідацією та реорганізацією підприємства, установи, організації за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України може бути ліквідація чи реорганізація саме підприємства, установи, організації як юридичної особи.

Ліквідація структурного підрозділу юридичної особи зі створенням чи без створення іншого структурного підрозділу не є ліквідацією або реорганізацією юридичної особи, а свідчить лише про зміну внутрішньої (організаційної) структури юридичної особи. На відміну від ліквідації чи реорганізації юридичної особи ця обставина може бути підставою для звільнення працівників цього структурного підрозділу згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України виключно з підстав скорочення чисельності або штату працівників у зв`язку з такими змінами при умові дотримання власником вимог ч. 2 ст. 40, ст.ст. 42, 43, 492 КЗпП України.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач тільки на наступний день після видання наказу від 22 червня 2018 року за № 533-к «Про звільнення ОСОБА_1 » направив позивачу електронним повідомленням пропозицію з переліком вакантних посад та й ті були лише в межах філії АТ «Ощадбанк».

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що під час звільнення позивача відповідач не дотримався гарантій, передбачених ст. 49-2 КЗпП України, оскільки не запропонував їй усіх вакантних посад.

Вирішуючи питання про законність звільнення позивача районний суд врахував, що однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до вимог ст. 49-2 КЗпП України одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Саме відповідач повинен довести той факт, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю.

З огляду на наявні матеріали справи та надані сторонами докази вбачається, що відповідач не спростував доводів позивача про те, що відбулося порушення процедури звільнення позивача, а отже мотиви суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення вимог позивача про скасування наказу про її звільнення та поновлення на роботі на попередній посаді є обгрунтованими.

Вирішуючи питання про стягнення середнього заробітку, суд першої інстанції керувався тим, що оскільки позовні вимоги про визнання наказу про звільнення та поновлення на роботі підлягають задоволенню, тому й вимога про середній заробіток, яка являється похідною від попередніх вимог також підлягає задоволенню.

Перевіряючи мотиви рішення суду першої інстанції в цій частині вирішення спору, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір та одночасно приймається рішення про виплату працівникові середнього заробітку за увесь час вимушеного прогулу. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Згідно з пунктом 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи, невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

При визначенні розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд першої інстанції виходив з розрахунку середньої заробітної плати позивача, яка згідно розрахункових листів за квітень та травень 2018 року за 40 робочих днів склала 15 910 грн. 46 коп.

Тому, районний суд дійшов обґрунтованого висновку, що середньоденна зарплата позивача за квітень-травень 2018 року становить 378 грн. 82 коп. (15 910 грн. 46 коп. : 42 дн. = 378 грн. 82 коп.), а середньомісячне число робочих днів за квітень-травень 2018 року становить 20 днів (19 + 21 = 40 : 2 = 20 дн.).

Таким чином, середньомісячна заробітна плата ОСОБА_1 склала 7 576 грн. 41 коп. (378 грн. 82 коп. х 20 = 7 576 грн. 41 коп.).

Районний суд дійшов правильного висновку про те, що зазначений розрахунок середньомісячної заробітної плати позивача стверджується даними розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який наданий ОСОБА_1 Такий розрахунок був також предметом дослідження суду апеляційної інстанції, визнаний правильним, а тому сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 26 червня 2018 року по 03 липня 2019 року є правильною і становить 93 189 грн. 84 коп.

Питання щодо стягнення судових витрат вирішено судом правильно у відповідності до положень ст. 141 ЦПК України.

Таким чином доводи, викладені в апеляційній скарзі про те, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права, при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, при неправильному застосуванні норм матеріального права, що призвело до невірного вирішення спору, що, відповідно, є підставою для його скасування, з огляду на викладене, є безпідставними.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

У відповідності ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами колегія суддів не вбачає, оскільки її доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і правильності висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» - адвоката Сироватської Олени Миколаївни залишити без задоволення.

Рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 03 липня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Черкаське обласне управління Акціонерний банк «Ощадбанк» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу залишити без зміни.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Повний текст постанови складено 21 жовтня 2019 року.

Головуючий

Судді