Дата документу 13.03.2019 Справа № 331/380/19
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 331/380/19Головуючий у 1-й інстанції Скользнєва Н.Г. Повний текст ухвали складено 29.01.2019 року.
Пр. № 22-ц/807/1440/19Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Кочеткової І.В., Маловічко С.В.,

за участі секретаря Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» на ухвалу Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 29 січня 2019 року про забезпечення позову ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», приватного нотаріуса Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Кондратюк Віктора Станіславовича, Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», третя особа: приватний виконавець виконавчого округу Запорізької області Сколибог Олександр Сергійович про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню

ВСТАНОВИВ:

У січні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вищезазначеним позовом (а.в.м. 9-13), в якому на підставі ст. 15-16, 626, 629 ЦК України, ст. ст. 1, 11 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. ст. 87-89 Закону України «Про нотаріат» просив визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 334 від 05 грудня 2018 року, вчинений приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Кондратюком В.С. про стягнення з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Вердикт Капітал» суми заборгованості за кредитним договором № CL-201/557/2008 від 19.09.2008р., укладеним між ОСОБА_2 та ТОВ «ОТП Факторинг Україна».

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 29 січня 2019 року (а.в.м. 32-33) відкрито провадження у справі за вищезазначеним позовом позивача.

Одночасно, із зверненням до суду із вищезазначеним позовом, позивач подав до суду заяву про забезпечення позову (а.в.м. 14-16), в якій просив в якості забезпечення позову зупинити стягнення на підставі вищезазначеного виконавчого напису № 334 від 05 грудня 2018 року, вчиненого приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Кондратюком В.С. про стягнення з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Вердикт Капітал» суми заборгованості за кредитним договором № CL-201/557/2008 від 19.09.2008 року, укладеним між ОСОБА_2 та ТОВ «ОТП Факторинг Україна», який ним оскаржується у судовому порядку.

В обґрунтування своєї заяви позивач зазначав, що незабезпечення позову, запропонованим ним шляхом унеможливить ефективний захист та поновлення його порушених прав та інтересів.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 29 січня 2019 року (а.в.м.1-3) заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову у цій справі задоволено.

Зупинено стягнення на підставі виконавчого напису № 334 від 05 грудня 2018 року, вчиненого приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Кондратюком В.С. про стягнення з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Вердикт Капітал» суми заборгованості за кредитним договором № CL-201/557/2008 від 19.09.2008р., укладеним між ОСОБА_2 та ТОВ «ОТП Факторинг Україна», який оскаржується боржником - ОСОБА_2 у судовому порядку, до набрання рішенням законної сили.

Виконання ухвали доручено приватному виконавцю виконавчого округу Запорізької області Сколибог О.С. (адреса місцезнаходження: м. Запоріжжя, вул. Жаботинського Леоніда, буд. № 50, оф. № 102).

Всі учасники цієї справи із вищезазначеною ухвалою суду першої інстанції погодились, останню в апеляційному порядку не оскаржували, окрім відповідача ТОВ «Вердикт Капітал».

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції, посилаючись на порушення норм процесуального права судом першої інстанції при її постановленні, відповідач ТОВ «Вердикт Капітал» у своїй апеляційній скарзі (а.м.с. 36-43) просило ухвалу суду першої інстанції скасувати, у задоволенні заяви ОСОБА_2 відмовити у повному обсязі.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» від 29.12.2017 року №452/2017 ліквідовано зокрема: Апеляційний суд Запорізької області та утворено Запорізький апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Запорізьку область з місцезнаходженням у місті Запоріжжі.

Указом Президента України № 297/2018 від 28.09.2018 «Про переведення суддів» судді Апеляційного суду Запорізької області переведені до Запорізького апеляційного суду, який почав роботу з 05 жовтня 2018 року.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Кочеткову І.В. та Маловічко С.В. (а.в.м.46).

Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито (а.в.м. 47), справу призначено до апеляційного розгляду (а.в.м. 49).

ОСОБА_2 через свого представника подав апеляційному суду відзив на вищезазначену апеляцій ну скаргу (а.с. 67-71).

Інші учасники цієї справи не скористались своїм правом на подачу відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом.

Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.

У судове засідання 13 березня 2019 року повідомлені апеляційним судом про дату, час і місце розгляду цієї справи (а.в.м. 55-66) всі учасники цієї справи, окрім представників відповідача ТОВ «Вердикт Капітал» - адвоката Доля Д.М. (а.в.м. 73-75) та позивача ОСОБА_2 - адвоката Працевитого Г.О. (а.в.м.76), не з'явились, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

Приватний виконавець виконавчого округу Запорізької області Сколиюок О.С. подав апеляційному суду заяву (а.в.м. 72), в якій просив розглядати дану справу апеляційним судом в його відсутність.

Інші учасники цієї справи, що не з'явились, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили.

В силу вимог ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

При вищевикладених обставинах, апеляційний суд визнав неповажними причини неявки у дане судове засідання всіх учасників цієї справи, що не з'явились, і на підставі ст. 372 ч. 2 ЦПК України ухвалив заяву приватного виконавця задовольнити, розглядати дану справу апеляційним судом у даному судовому засіданні за відсутністю всіх учасників цієї справи, що не з'явились, за присутністю представників відповідача ТОВ «Вердикт Капітал» - адвоката Доля Д.М. та позивача ОСОБА_2 - адвоката Працевитого Г.О.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників відповідача ТОВ «Вердикт Капітал» - адвоката Доля Д.М. та позивача ОСОБА_2 - адвоката Працевитого Г.О., перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши виділені матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга відповідача ТОВ «Вердикт Капітал» не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

В силу вимог ст. 258 ч. 1 п. 1 ЦПК України судовими рішеннями є ухвали.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи заяву позивача про забезпечення позову позивача у цій справі у вищезазначений спосіб, керувався ст.ст. 151-153 ЦПК України та виходив із наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).

Згідно із ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

П. 6 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку.

Ч. 3 ст. 150 ЦПК України встановлено, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

П. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову роз'яснено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позов, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права та інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов'язковий елемент конкретного суб'єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб'єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Ст. 124 Конституції України визначено принцип обов'язковості судових рішень, який з огляду на положення ст.ст. 14, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до частини третьої статті 151 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті це обмеження суб'єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов'язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлюються ухвалою суду, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову (стаття 154 ЦПК України).

До такого правового висновку дійшов Верховний Суд України при розгляді справи № 6-2552цс16 у постанові від 18 січня 2017 року, яка є обов'язковою для усіх суб'єктів правозастосування судів України.

У відповідності до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Ст. 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року № ETS N 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі"Дорани проти Ірландії"Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи"Каіч та інші проти Хорватії"(рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов'язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, Держава Україна несе обов'язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і у пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року №15-рп/2004 у справі №1-33/2004, де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у п. 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції вважав, що захід забезпечення позову шляхом зупинення стягнення на підставі виконавчого напису № 334 від 05 грудня 2018 року, вчиненого приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Кондратюком В.С. про стягнення з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Вердикт Капітал» суми заборгованості за кредитним договором № CL-201/557/2008 від 19.09.2008р., укладеним між ОСОБА_2 та ТОВ «ОТП Факторинг Україна», до набрання рішенням законної сили, є необхідним для можливості виконання рішення суду по справі щодо визнання виконавчого напису № 334 від 05 грудня 2018 року, вчиненого приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Кондратюком В.С. про стягнення з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Вердикт Капітал» суми заборгованості за кредитним договором № CL-201/557/2008 від 19.09.2008р., таким, що не підлягає виконанню.

Окрім того, суд першої інстанції правильно вважав, що наведений захід забезпечення позову відповідає вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову і спроможний забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову. Невжиття таких заходів забезпечення позову призведе до неможливості виконання судового рішення і виникнення між сторонами у справі конфліктних ситуацій. Будь-які права інших осіб, що не є учасниками даного судового процесу, не порушуються у зв'язку із вжиттям такого заходу.

Апеляційний суд погоджується із такими висновками суду першої інстанції, вважає їх правильними, а ухвалу суду першої інстанції такою, що постановлена з додержанням вимог закону, є правильною та законною.

Доводи апеляційної скарги відповідача ТОВ «Вердикт Капітал» не спростовують фактичних обставин, встановлених судом першої інстанції на час постановлення оскаржуємої ухвали у цій справі, є безпідставними, не ґрунтуються на законі та належних, допустимих доказах, наявних у матеріалах цієї справи, а ґрунтуються на припущеннях, що суперечить вимогам ст. 81 ч. 6 ЦПК України.

Предметом виконання в даному випадку є не судове рішення, а виконавчий напис нотаріуса, який є предметом судового оскарження у цій справі, і для такого випадку прямо в ЦПК України у ст. 150 ч. 1 п. 6 передбачено окремий захід забезпечення, як зупинення стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку.

Тому, безпідставними у даному випадку є посилання апелянта ТОВ «Вердикт Капітал» на п. 2 постанови Пленуму ВСУ № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», за змістом якого недопустимо забезпечувати позов шляхом зупинення виконання судових рішень, що набрали законної сили.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Представник відповідача ТОВ «Вердикт Капітал» в судовому засіданні в апеляційному суді усно зазначав додаткові доводи для скасування оскаржуємої ухвали суду першої інстанції у цій справі.

Проте, останні не могли бути і не були предметом апеляційного розгляду цій справі.

Оскільки, в силу вимог ст. 364 ч. 1 ЦПК України особа, яка подала скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на апеляційне оскарження.

Разом із тим, апеляційний суд вважає за необхідне наголосити на тому, що згідно із останніми роз'ясненнями Верховного Суду реалізація заходів зустрічного забезпечення є правом суду, а не його обов'язком.

Апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості ухвали суду першої інстанції у цій справі в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідача ТОВ «Вердикт Капітал».

Так, в силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Однак, докази, передбачені ст. 367 ч. 3 ЦПК України у цій справі відсутні, та зокрема стороною відповідача ТОВ «Вердикт Капітал» апеляційному суду не надані.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування ухвали суду першої інстанції у цій справі або ж її зміни.

Крім того, встановлено, що відповідачем ТОВ «Вердикт Капітал» при подачі вищезазначеної апеляційної скарги до апеляційного суду було сплачено судовий збір (а.в.м. 35).

Однак, в силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови відповідачу ТОВ «Вердикт Капітал» у задоволенні його вищезазначеної апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, останній не має права на компенсацію за рахунок позивача ОСОБА_2 будь-яких судових витрат, пов'язаних із розглядом цієї скарги апеляційним судом.

Керуючись ст. ст. 12,141, 367-368, 371-372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» залишити без задоволення.

Ухвалу Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 29 січня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови апеляційним судом складений 14.03.2019 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Кочеткова І.В.Маловічко С.В.