Справа № 463/6429/18 Головуючий у 1 інстанції: Жовнір Г.Б.
Провадження № 22-ц/811/1623/19 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, в письмовому провадженні, в приміщенні Львівського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 20 березня 2019 року, постановлене в складі головуючого судді Жовніра Г.Б., у справі за позовом Львівського міського центру зайнятості до ОСОБА_1 про повернення допомоги з безробіття, витрат на професійне навчання та компенсації за проїзд до місця розташування навчального закладу та у зворотному напрямку, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач Львівський міський центр зайнятості звернувся в суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення з нього виплаченої йому допомоги з безробіття та вартості професійного навчання в розмірі 27 065 грн. 79 коп., а також судового збору в сумі 1 762 грн. 00 коп.

Позов мотивував тим, що 27 грудня 2016 року відповідач звернувся до Львівського міського центру зайнятості в пошуках роботи, йому надано статус безробітного відповідно до ст. 43 Закону України «Про зайнятість населення». За час перебування на обліку ОСОБА_1 отримав у центрі зайнятості матеріальне забезпечення допомогу по безробіттю за період з 03.01.2017 року по 31.05.2017 року.

З 01.06.2017 року припинено реєстрацію як безробітного ОСОБА_1 у зв`язку із поданням ним 01.06.2017 року заяви про відмову від послуг служби зайнятості.

Однак, 04.07.2017 року відповідач повторно звернувся до позивача та йому було поновлено статус безробітного з 04.07.2017 року, за час перебування на обліку у центрі зайнятості ОСОБА_1 отримував матеріальне забезпечення - допомогу по безробіттю в період з 04.07.2017 року по 01.11.2017 року та соціальні послуги - проходив професійне навчання Досягнення успіху у підприємницькій діяльності з 25.09.2017 року по 11.10.2017 року.

З 28.11.2107 року припинено реєстрацію як безробітного ОСОБА_1 у зв`язку із поданням ним 28.06.2017 року заяви про відмову від послуг служби зайнятості.

Центр зайнятості отримав інформацію про те, що відповідач під час реєстрації та набуття статусу безробітного не повідомив, що він перебував у цивільно-правових відносинах з ПП КІР і, відповідно, не міг бути визнаний безробітним та отримувати допомогу по безробіттю, оскільки належав до зайнятого населення. У зв`язку із не повідомленням відповідачем спеціалістів центру про вказані обставини, він безпідставно продовжував отримувати допомогу по безробіттю, перебувати на обліку як безробітний. У зв`язку з цим, Львівський міський центр зайнятості скерував відповідачу претензію про відшкодування коштів в сумі 27 065 грн. 79 коп., проте така залишилась без задоволення. В обґрунтування позовних вимог посилається на додані до позовної заяви письмові докази, які підтверджують право вимоги до відповідача та розмір заборгованості останнього. Як на правову підставу задоволення вимог вказує на положення ст.ст. 1, 3, 4, 44, 45 Закону України «Про зайнятість населення», п.п. 2, 3 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», ч. 1 ст. 1166, ст. 1212 ЦК України.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 20 березня 2019 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Львівського міського центру зайнятості кошти у розмірі 27 065 грн. 79 коп. та судовий збір.

Не погоджуючись з даним рішенням, відповідач ОСОБА_1 оскаржив таке в апеляційному порядку. Вважає таке необґрунтованим та незаконним, внаслідок неправильного застосування норм матеріального права.

В обґрунтування вимог покликається на те, що дійсно відповідачем укладались цивільно-правові угоди з ПП «КІР» № 3 від 01.08.2016 року, № 4 від 10.01.2017 року, № 5 від 01.06.2017 року, № 6 від 01.09.2017 року, однак, виконання робіт (надання послуг) по них не відбувалось та будь-яка винагорода не виплачувалась. Відтак, вказані цивільно-правові угоди були розірвані відповідно з додатковими угодами від 18.08.2018 року до цивільно-правової угоди № 3 від 01.08.2016 року, від 30.01.2017 року до цивільно-правової угоди № 4 від 10.01.2017 року, від 20.06.2017 року до цивільно-правової угоди № 5 від 01.06.2017 року, від 28.0.2017 року до цивільно-правової угоди № 6 від 01.09.2017 року. В матеріалах справи відсутні докази та не встановлено факту виплати ПП «КІР» відповідачу винагороди на виконання укладених договорів.

Окрім того, станом на 27.12.2016 року та 04.07.2017 року, тобто дні, коли відповідач звертався до позивача із заявами про надання (поновлення) статусу безробітного у відповідача, були відсутні будь-які діючі цивільно-правові угоди. Раніше укладені цивільно-правові угоди були розірвані до моменту звернення до центру зайнятості.

Стаття 31 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» містить вичерпний перелік підстав для припинення виплати допомоги по безробіттю, і така не містить підстави для припинення виплати, як наявність укладеного цивільно-правового договору. Тому, вказаним заперечується твердження позивача про неправдивість відомостей у документах, які подавались ним для отримання статусу безробітного. Відтак, у позивача відсутні будь-які законодавчі та фактичні підстави вимагати від відповідача повернення виплачених йому коштів допомоги по безробіттю та вартості пройденого навчання.

Просить скасувати рішення Личаківського районного суду м. Львова від 20 березня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

У відзиві на апеляційну скаргу Львівський міський центр зайнятості зазначив, що під час реєстрації в центрі зайнятості на набуття статусу безробітного 27.12.2016 року та в період перебування на обліку, відповідач як безробітний не повідомив спеціалісту центру зайнятості про перебування у цивільно-правових відносинах з ПП «КІР», згідно укладеного та діючого Договору від 01.08.2016 року № 3 з терміном його дії по 31.12.2017 року, та про укладення Договору цивільно-правового характеру з ПП «КІР» від 10.01.2017 року № 4 з терміном дії по 10.05.2017 року, що призвело до неправомірного прийняття рішення про надання ОСОБА_1 статусу безробітного з 27.12.2016 року та призначення матеріального забезпечення на випадок безробіття та незаконного отримання ОСОБА_1 матеріального забезпечення на випадок безробіття з 03.01.2017 року по 31.05.2017 року З 01.06.2017 року припинено реєстрацію як безробітного ОСОБА_1 у зв`язку із поданням ним заяви від 01.06.2017 року про відмову від послуг служби зайнятості.

04.07.2017 року ОСОБА_1 звернувся повторно до центру зайнятості про поновлення статусу безробітного, оскільки після припинення попередньої реєстрації безробітній ОСОБА_1 не працевлаштувався. Під час поновлення статусу безробітного та поновлення допомоги по безробіттю ОСОБА_1 не повідомив про перебування у цивільно-правових відносинах з ПП «КІР» згідно договору № 5 від 01.06.2017 року по 03.07.2017 року щодо виконання роботи з розробки сайту підприємства та про укладення Договору № 6 від 01.09.2017 року з терміном дії по 31.11.2017 року, що призвело до неправомірного прийняття рішення про поновлення відповідачу статусу безробітного та соціальних послуг з 25.09.2017 року до 11.10.2017 року.

Оскільки відповідач не виконав свій обов`язок щодо своєчасного подання відомостей про обставини, що впливають на умови набуття статусу безробітного, призначення (поновлення) виплати допомоги по безробіттю і надання соціальних послуг, то відповідно до п. п. 2, 3 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», виплачена допомога по безробіттю та вартість послуг підлягають стягненню.

На підставі викладеного просить рішення Личаківського районного суду м.Львова від 20 березня 2019 року залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» створено Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду, з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції, без повідомлення учасників справи. Таким чином, дана справа, у якій переглядається рішення суду по справі з ціною позову 27 065 грн. 79 коп., що є менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 ЦПК України, розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Такий випадок передбачено у ч. 13 ст. 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Оскільки колегією суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні), а копія судового рішення у такому разі надсилається в порядку передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.

В той же час, ураховуючи, що згідно з ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, колегія суддів інформувала учасників справи шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.

У відповідності до приписів ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону не дотримався.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Розглядаючи спір та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що укладення застрахованою особою, яка має статус безробітної, цивільно-правового договору є обставиною, що впливає на умови виплати їй допомоги по безробіттю, тому неповідомлення цією особою центру зайнятості про виникнення такої обставини свідчить про невиконання нею своїх обов`язків та відповідно до частини третьої статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» є підставою для стягнення із відповідача на користь позивача суми виплаченої допомоги з безробіття та вартості професійного навчання в розмірі 27 065, 79 грн.

З наведених підстав, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується, так як вони не відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Так, судом встановлено, що 27.12.2016 року ОСОБА_1 звернувся до Львівського міського центру зайнятості із заявою про надання статусу безробітного та призначення виплати допомоги по безробіттю, в якій вказав, що через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів, у тому числі не забезпечує себе роботою самостійно (а.с.5).

Наказом Львівського міського центру зайнятості від 30.12.2016 року №НТ161230 відповідачу надано статус безробітного та згідно Наказу Львівського міського центру зайнятості від 03.01.2017 року № НТ170103 призначено допомогу по безробіттю з 03.01.2017 року відповідно до п. п. 1, 3, 4 ст. 22, ч. 1 ст. 23 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття».

Наказом Львівського міського центру зайнятості від 01.06.2017 року №НТ170601 припинено реєстрацію як безробітного ОСОБА_1 у зв`язку із поданням ним заяви 01.06.2017 року про відмову від послуг служби зайнятості відповідно до ч. 1 ст. 45 Закону України Про зайнятість населення.

Відповідач 04.07.2017 року повторно звернувся до Львівського міського центру зайнятості із заявою про поновлення статусу безробітного та призначення виплати допомоги по безробіттю (а.с. 8).

Наказом Львівського міського центру зайнятості від 04.07.2017 року №НТ170704 відповідачу поновлено статус безробітного та згідно Наказу Львівського міського центру зайнятості від 04.07.2017 року № НТ170704 поновлено виплату допомоги по безробіттю з 04.07.2017 року.

22 вересня 2017 року відповідач подав заяву про направлення його на професійне навчання (а.с. 10). На підставі даної заяви було укладено Договір №00019 про професійне навчання безробітного між Львівським міським центром зайнятості в особі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , відповідно до якого територіальний орган направляє безробітного в Львівський центр професійно-технічної освіти Державної служби зайнятості на професійне навчання у період з 25 вересня 2017 року по 11 жовтня 2017 року (а.с.11-12).

Відповідно до листа Львівського центру професійно-технічної освіти державної служби зайнятості від 07.09.2018 року № 384-18/06-06, вартість навчання ОСОБА_1 у Львівському центрі ПТО ДСЗ, відповідно до договору №00019 від 22.09.2017 року, за період з 25.09.2017 року по 11.10.2017 року становить 980 грн. 60 коп. (а.с.4а).

Окрім того, відповідачу було виплачену компенсацію за проїзд до місця розташування навчального закладу та у зворотному напрямку за період з 25.09.2017 року по 11.10.2017 року відповідно до маршрутного листа (а.с. 14) у сумі 104 грн. 00 коп.

Згідно здійсненої перевірки відповідно до Закону України «Про зайнятість населення» встановлено, що ОСОБА_1 працював по цивільно-правових угодах, укладених з ПП «КІР» з 01.08.2016 року по 31.12.2016 року, з 10.01.2017 року по 10.05.2017 року, з 01.06.2017 року по 03.07.2017 року, з 01.09.2017 року по 30.11.2017 року в ПП «КІР». Однак, заробітна плата йому за цей період не нараховувалась і не виплачувалась. Дана обставина підтверджується інформацією від Личаківського відділу соціального захисту управління соціального захисту департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради (а.с.16).

Згідно Акту розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» №174 від 20.10.2016 року ОСОБА_1 надавав послуги по цивільно-правовим угодам з 01.08.2016 року по 31.12.2016 року, з 10.01.2017 року по 10.05.2017 року, з 01.06.2017 року по 03.07.2017 року, з 01.09.2017 року по 30.11.2017 року в ПП «КІР». Однак, заробітна плата йому у цей період не нараховувалась і не виплачувалась (а.с.19-20).

Вказані цивільно-правові угоди були розірвані відповідно з додатковими угодами від 18.08.2018 року до цивільно-правової угоди № 3 від 01.08.2016 року, від 30.01.2017 року до цивільно-правової угоди № 4 від 10.01.2017 року, від 20.06.2017 року до цивільно-правової угоди № 5 від 01.06.2017 року, від 28.0.2017 року до цивільно-правової угоди № 6 від 01.09.2017 року (а.с. 65 - 68).

Відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про зайнятість населення», безробітною є особа віком від 15 до 70 років, яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів як джерела існування, готова та здатна приступити до роботи.

Зайнятість - не заборонена законодавством діяльність осіб, пов`язана із задоволенням їх особистих та суспільних потреб з метою одержання доходу (заробітної плати) у грошовій або іншій формі, а також діяльність членів однієї сім`ї, які здійснюють господарську діяльність або працюють у суб`єктів господарювання, заснованих на їх власності, у тому числі безоплатно. Зайнятість це діяльність громадян, пов`язана із задоволенням особистих та суспільних потреб і така, що, як правило, приносить їм доход у грошовій або іншій формі.

Статтею 2 Закону України «Про зайнятість населення» визначено, що безробітними визнаються працездатні громадяни працездатного віку, які через відсутність роботи не мають заробітку або інших передбачених законодавством доходів і зареєстровані у державній службі зайнятості як такі, що шукають роботу, готові та здатні приступити до підходящої роботи. Безробітними визнаються також інваліди, які не досягли пенсійного віку, не працюють та зареєстровані як такі, що шукають роботу.

Статтею 4 Закону України «Про зайнятість населення» визначено, що до зайнятого населення належать особи, які працюють за наймом на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, особи, які забезпечують себе роботою самостійно (у тому числі члени особистих селянських господарств), проходять військову чи альтернативну (невійськову) службу, на законних підставах працюють за кордоном та які мають доходи від такої зайнятості, а також особи, що навчаються за денною формою у загальноосвітніх, професійно-технічних та вищих навчальних закладах та поєднують навчання з роботою.

Згідно з п. 4 ч. 2 ст. 44 Закону України «Про зайнятість населення» зареєстровані безробітні зобов`язані інформувати територіальний орган центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, протягом трьох робочих днів про обставини припинення реєстрації, визначені у ч. 1 ст. 45 цього Закону (зокрема, зайнятість особи).

Відповідальність за достовірність поданих до територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, даних та документів, на підставі яких приймається рішення щодо реєстрації безробітного та призначення матеріального забезпечення, надання соціальних послуг, покладається на зареєстрованого безробітного (ч. 3 ст. 44 Закону України «Про зайнятість населення»).

Згідно п. 8 ч. 1 ст. 45 Закону України «Про зайнятість населення» реєстрація безробітного в територіальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, припиняється, зокрема у разі: встановлення факту подання особою недостовірних даних та документів, на підставі яких було прийнято рішення про надання їй статусу безробітного, призначення (виплати) матеріального забезпечення на випадок безробіття та надання соціальних послуг.

Згідно пункту 8 частини першої статті 31 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» виплата допомоги по безробіттю припиняється у разі призначення виплати на підставі документів, що містять неправдиві відомості.

Частиною 2 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» передбачено, що застраховані особи, зареєстровані в установленому порядку як безробітні, зобов`язані своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг.

Відповідно до ч. 3 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов`язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг.

Відповідно до підпункту 1 пункту 37 Порядку реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 березня 2013 року № 198, центр зайнятості припиняє реєстрацію, серед іншого зокрема, і з дня укладення цивільно-правового договору щодо виконання робіт (надання послуг).

Згідно зі ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Зобов`язання у зв`язку з безпідставним набуттям майна виникають за наявності трьох умов: набуття або зберігання майна; набуття або зберігання майна за рахунок іншої особи; відсутність правових підстав для такого набуття чи зберігання або припинення таких підстав згодом.

Відповідно до ст. 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, але за умови відсутності: а) рахункової помилки зі сторони платника; б) недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом.

Разом із тим необхідно зазначити, що згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 22 січня 2014 року у справі № 6-151цс13, безпідставно набуті особою кошти, що належать до виплат встановлених абацом 2 частипни 1 статті 1215 ЦК України, за відсутності рахункової помилки з боку особи, яка добровільно провела їх виплату, та факту недобросовісності набувача, не підлягають поверненню.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач ОСОБА_1 уклав цивільно-правові угоди з 01.08.2016 року по 31.12.2016 року, з 10.01.2017 року по 10.05.2017 року, з 01.06.2017 року по 03.07.2017 року, з 01.09.2017 року по 30.11.2017 року в ПП «КІР», однак, такі були розірвані і заробітна плата йому у цей період не нараховувалась і не виплачувалась (а.с.16, 19-20, 65-68).

Станом на 27.12.2016 року та 04.07.2017 року, тобто дні, коли відповідач звертався до позивача із заявами про надання (поновлення) статусу безробітного у відповідача, були відсутні будь-які діючі цивільно-правові угоди. Раніше укладені цивільно-правові угоди були розірвані до моменту звернення до центру зайнятості.

Тому виходячи з системного аналізу вище перелічених норм права колегія суддів приходить до висновку, що оскільки відповідач хоч і укладав цивільно-правові угоди однак, такі були розірвані, заробітна плата йому за цими угодами не нараховувалась і не виплачувалась, тобто він був безробітною особою в розумінні вимог Закону України «Про зайнятість населення». Розірвавши ці угоди ( а.с. 65-68 ) та не отримавши за цими угодами заробітку відповідач правомірно не повідомляв позивача про укладення таких, і відтак набував допомогу з безробіття на достатній правовій підставі. Виплата даних коштів була проведена позивачем добровільно, за відсутності рахункової помилки та недобросовісності з боку відповідача.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 2 ст. 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

А відтак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення дійшов невірного висновку про підставність позовних вимог позивача про стягнення з відповідача сум за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням України на випадок безробіття, а саме допомоги з безробіття, вартості професійного навчання та компенсації за проїзд до місця розташування навчального закладу та у зворотному напрямку, і тому неправомірно задовольнив такі на підставі вимог ст.1212 ЦК України.

Колегія суддів з такими висновками суду першої інстанції не погоджується, оскільки суд невірно застосував правові норми та ухвалив неправильне по суті рішення, дійшовши його на основі неповно з`ясованих обставин, які суперечать наявним у матеріалах справи доказам та приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового про відмову у задоволенні позовних вимог, як на підставі вимог ст.1166 ЦК України, так і на підставі ст.1212 ЦК України.

Відповідно до частини 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно ч. 1, п. п. 1, 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

2. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача.

Оскільки позовні вимоги задоволенню не підлягають, то понесені витрати на судовий збір в сумі 2 643 грн. 20 коп., пов`язані з розглядом апеляційної скарги, слід покласти на позивача.

У відповідності до вимог абзацу 2 ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Повний текст даного судового рішення складено 16 жовтня 2019 року.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 374 ч. 1 п. 2, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 20 березня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову Львівського міського центру зайнятості до ОСОБА_1 про повернення допомоги з безробіття, витрат на професійне навчання і компенсації за проїзд до місця розташування навчального закладу та у зворотному напрямку в сумі 27 065 грн. 79 коп. - відмовити.

Стягнути з Львівського міського центру зайнятості на користь ОСОБА_1 2 643 грн. 20 коп. судового збору, сплаченого останнім при поданні апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 16 жовтня 2019 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.