Єдиний унікальний номер 233/1560/18 Номер провадження 22-ц/804/531/19

Єдиний унікальний номер 233/1560/18
Номер провадження 22-ц/804/531/19
Головуючий у 1 інстанції Мартиненко В.С.
Доповідач Агєєв О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2019 року Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.

суддів: Канурної О.Д., Санікової О.С.,

за участю секретаря судового засідання Самойленко Г.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Донецького апеляційного суду в м. Бахмут цивільну справу № 233/1560/18 за позовом ОСОБА_1 до дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 03 грудня 2018 року (суддя Мартиненко В.С.), ухваленого о 12 год. 14 хв. в приміщенні суду в м. Костянтинівка Донецької області, повний текст рішення складено 07 грудня 2018 року, -

ВСТАНОВИВ:

В квітні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (далі ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України») про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

03 липня 2018 року ОСОБА_1 подана уточнена позовна заява.

Позов мотивовано тим, що з липня 2000 року він працював у вказаному підприємстві на різних посадах, зокрема, з 02 листопада 2017 року - на посаді начальника автомобільної газонаповнювальної компресорної станції м. Костянтинівка регіонального виробничого управління «Київавтогаз» ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України». 28 лютого 2018 року ним була написана заява про звільнення за угодою сторін з 05 березня 2018 року. 02 березня 2018 року позивачем складена заява про анулювання домовленості про припинення договору за угодою сторін, яка була прийнята відповідачем 03 березня 2018 року, у якій він просив не розглядати раніше подану заяву про звільнення та вважати її помилково поданою, у зв`язку із зміною обставин, що передували написанню заяви. З 05 березня 2018 року по 16 березня 2018 року та з 19 березня 2018 року по 30 березня 2018 року позивач перебував на лікуванні. Проте, наказом начальника регіонального виробничого управління «Київавтогаз» ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» № 31 к від 03 березня 2018 року позивача було звільнено на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін). Дане звільнення вважає проведеним з порушенням норм трудового законодавства, оскільки на час розгляду роботодавцем його заяви про припинення трудового договору за угодою сторін та на час звільнення в нього не було волевиявлення на звільнення з роботи за угодою сторін, а, отже, угода сторін про звільнення досягнута не була. Також в порушення вимог ст. 40 КЗпП України звільнення було здійснено у період тимчасової непрацездатності. З наказом позивач ознайомлений не був, трудову книжку отримав поштою 30 березня 2018 року.

Просив визнати незаконним та скасувати наказ начальника регіонального виробничого управління «Київавтогаз» ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» № 31 к від 03 березня 2018 року про його звільнення з посади начальника автомобільної газонаповнювальної компресорної станції м. Костянтинівка відповідно до п.1 статті 36 КЗпП України; поновити його на посаді начальника автомобільної газонаповнювальної компресорної станції м. Костянтинівка регіонального виробничого управління «Київавтогаз» ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України»; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 06 березня 2018 року по день поновлення на роботі без урахування відповідних зборів та обов'язкових платежів, виходячи із суми 378 грн 43 коп. за кожний день вимушеного прогулу; допустити негайне виконання судового рішення в частині поновлення на роботі та стягнення заробітку за один місяць та стягнути з відповідача судові витрати, пов'язані із наданням правничої допомоги в розмірі 8 000 грн (а.с. 1-5, 97-101 т.1).

Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 03 грудня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відмовлено.

В грудні 2018 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та прийняти нове про задоволення позовних вимог через невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що згідно поданої ним заяви про звільнення за угодою сторін, сторони мали досягти домовленості про звільнення працівника у останній робочий день, що передував 05 березня 2018 року, тобто 03 березня 2018 року; згода на звільнення за угодою сторін відповідно до заяви позивача від 28 лютого 2018 року директором ДП «Укравтогаз» була надана лише 03 березня 2018 року, тобто на день розгляду його заяви про звільнення та надання згоди роботодавцем на звільнення, волевиявлення та згода позивача на таке звільнення були вже відсутні, оскільки заява про анулювання звільнення на ім`я директора ДП «Укравтогаз» складена 02 березня 2018 року, що підтвердили допитані у судовому засіданні у якості свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3; суд не надав належної оцінки поясненням свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3; вважає що роботодавець звільнив його (позивача) з роботи 05 березня 2018 року за пунктом 1 ст. 36 КЗпП України з власної ініціативи у період тимчасової непрацездатності; в порушення вимог частини 4 ст. 263 ЦПК України, судом не було враховано правовий висновок, викладений в постанові Верховного Суду у справі № 821/761/17 від 11 липня 2018 року, згідно якого, розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору суди повинні з`ясувати, зокрема, чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення.

Відповідач ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» подав відзив на апеляційну скаргу, в обґрунтування якого зазначив, що досягнення домовленості щодо припинення трудового договору між ОСОБА_1 та ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України», а також узгодження конкретної дати звільнення, відбулося ще 28 лютого 2018 року, а з 03 березня 2018 року був виданий наказ про звільнення позивача за угодою сторін з 05 березня 2018 року. Зазначає, що заява ОСОБА_1 від 02 березня 2018 року з проханням не розглядати його заяву про звільнення від 28 лютого 2018 року, зареєстрована 03 березня 2018 року за № 06-Р, була розглянута, але підстав для зміни раніше досягнутої домовленості між працівником і роботодавцем не знайдено. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», відмовитись від домовленості про розірвання трудового договору за угодою сторін можна лише за згоди всіх сторін, тобто як працівника , так і роботодавця. Таким чином, вважає, що наказ про звільнення позивача, не порушив його прав, оскільки його видано із суворим дотриманням КЗпП України. Також вказує, що оскільки 03 березня 2018 року позивач відмовився ознайомитися з наказом про звільнення, що зафіксовано відповідним актом, 05 березня 2018 року скан-копія наказу про звільнення позивача № 31-К була направлена на електрону адресу автомобільної газонаповнювальної компресорної станції м. Костянтинівка з вимогою до позивача ознайомитися з цим наказом, проте цієї ж дати позивач об 11 год. 04 хв. зателефонував до РВУ «Київатогаз» та повідомив, що він захворів та виходить на лікарняний. Через цю обставину, 05 березня 2018 року на домашню адресу позивача було надіслано копію наказу про звільнення, яку ОСОБА_1 отримав 20 березня 2018 року. З огляду на викладене, вважає твердження позивача про не ознайомлення його з копією наказу надуманими та такими, що не відповідають обставинам справи. Доводи позивача про його звільнення у період тимчасовоїї непрацездатності, відповідач вважає необґрунтованими, оскільки наказ про звільнення був виданий в період працездатності позивача, а 05 березня 2018 року, згідно табеля робочого часу, позивач був відсутній на роботі з невизначених причин. Підтверджуючих документів щодо звернення за медичною допомогою у робочий час 05 березня 2018 року до цього часу позивач відповідачу не надав.

Позивач та його представник в судовому засіданні апеляційного суду підтримав доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити.

Відповідач в судове засідання не зявився, був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи. Направив суду клопотання з проханням відкласти розгляд справи через перебування його представника у навчальній відпустці.

Згідно до ч.1 ст.372 ЦПК України, апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

На думку колегії суддів, причини зазначені відповідачем у клопотанні не є поважними, оскільки відповідач є юридичною особою і згідно копії наказу, долученого до клопотання, має в своїй структурі управління юридичного забезпечення і можливість направити в судове засідання свого представника.

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи наведене апеляційний суд приходить до висновку про можливість розгляду справи за відсутністю представника відповідача та позивача.

Частиною 1 ст.368 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (стаття 263 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 працював у ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України», зокрема, з 20 листопада 2017 року на посаді начальника автомобільної газонаповнювальної компресорної станції м. Костянтинівка регіонального виробничого управління «Київавтогаз» ДП «Укравтогаз» (а.с. 26 т.1).

Відповідно до довідки про доходи ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» за вих. № 41-06 від 19 квітня 2018 року загальна сума доходу ОСОБА_1 за період з 01 січня 2018 року по 28 лютого 2018 року склала 12866 грн 67 коп.; середньомісячна зарплата складає 7757 грн 82 коп.; середньоденна зарплата складає 378 грн 43 коп (а.с. 73 т.1).

Статутом ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України», затвердженим 02 лютого 2017 року, передбачено, що директор ДП «Укравтогаз» приймає на роботу та звільняє з роботи працівників Підприємства. Директор в межах чинного законодавства може делегувати окремі свої повноваження заступникам директора або іншим працівника підприємства. Положенням про регіональне виробниче управління «Київавтогаз» ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України», затвердженим 04 травня 2010 року, передбачено, що начальник управління приймає на роботу (призначає на посаду) та звільняє з роботи (посади) працівників Управління, за виключенням головного інженера, заступників начальника, головного бухгалтера (а.с. 116-127, 128-133 т.1).

Відповідно до посадової інструкції начальника автомобільної газонаповнювальної компресорної станції м. Костянтинівка РВУ «Київавтогаз» ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України», начальник автомобільної газонаповнювальної компресорної станції призначається на посаду, переводиться на іншу посаду і звільняється з посади наказом начальника Управління за попереднім письмовим погодженням директора Підприємства з дотриманням вимог чинного законодавства (п. 1.2 інструкції). З вказаною посадовою інструкцією ознайомлений ОСОБА_1 01 листопада 2017 року (а.с. 150-161 т.1).

Наказом ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» № 182 від 17 серпня 2017 року директор ДП «Укравтогаз» наказано начальникам РВУ ДП «Укравтогаз» здійснювати призначення на посади, звільнення з посад, зокрема, начальників автомобільної газонаповнювальної компресорної станції, лише за попереднім письмовим погодженням з директором ДП «Укравтогаз» або особою, яка виконує його обовязки.

28 лютого 2018 року позивач написав заяву, адресовану директору ДП «Укравтогаз» ОСОБА_4, про звільнення з вказаної посади на підставі угоди сторін з 05 березня 2018 року, на якій міститься віза начальника РВУ «Київавтогаз» ДП «Укравтогаз» ОСОБА_5, - «не заперечую» (а.с. 60 т.1).

На підставі наказу про відрядження від 27 лютого 2018 року начальник РВУ ДП «Укравтогаз» ОСОБА_5 з 28 лютого 2018 року по 03 березня 2018 року перебував у відрядженні в м. Краматорськ (а.с. 134 т.1).

На підставі наказу ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» № 19 від 29 січня 2018 року про перенесення робочих днів у 2018 році, субота 03 березня 2018 року був робочим днем.

В цей же день 03 березня 2018 року начальник РВУ ДП «Укравтогаз» ОСОБА_5 звернувся до директора ДП «Укравтогаз» з метою погодження звільнення ОСОБА_1 та цієї ж дати директор ДП «Укравтогаз» ОСОБА_4 надав згоду на звільнення з роботи ОСОБА_1 за угодою сторін 05 березня 2018 року (а.с.61 т.1).

03 березня 2018 року позивач перебував у відрядженні у м. Київ. Приблизно о 10-00 год. ранку він прибув до приміщення управління, та надав в канцелярію управління заяву, адресовану директору ДП «Укравтогаз» ОСОБА_4 датовану 02 березня 2018 року, у якій просив не розглядати раніше подану заяву про звільнення та вважати її помилково поданою (а.с. 28 т.1).

Наказом начальника РВУ «Київавтогаз» ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» ОСОБА_5 № 31 к від 03 березня 2018 року ОСОБА_1 звільнено з посади начальника автомобільної газонаповнювальної компресорної станції м. Костянтинівка відповідно до п.1 статті 36 КЗпП України (а.с. 24 т.1).

З наказом про звільнення ОСОБА_1 ознайомлений не був. Разом з тим, 03 березня 2018 року комісія у складі посадових осіб управління склала акт про те, що ОСОБА_1 відмовився від ознайомлення з вказаним наказом (а.с. 62 т.1).

05 березня 2018 року ОСОБА_1 був тимчасово непрацездатним та перебував на амбулаторному лікуванні в КУ «Центральна районна лікарня м. Костянтинівка» (а.с. 30 т.1).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами існувала домовленість про припинення трудового договору за угодою сторін з 05 березня 2018 року, відповідач не надав своєї згоди на анулювання вказаної домовленості, відсутність волевиявлення працівника на час видання наказу про звільнення не є перешкодою для звільнення відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін), а отже відповідач правомірно видав наказ № 31 к від 03 березня 2018 року про звільнення ОСОБА_6 з посади начальника автомобільної газонаповнювальної компресорної станції м. Костянтинівка. Суд також зазначив, що перебування позивача у стані тимчасової непрацездатності, не перешкоджає припиненню трудового договору за угодою сторін, оскільки у такий період не допускається звільнення працівника лише з ініціативи власника. Помилковість подання позивачем заяви про звільнення за угодою сторін 28 лютого 2018 року позивачем не обґрунтована.

Дійшовши висновку про відмову у задоволенні позову про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, суд вважав такою, що не підлягає задоволенню вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Висновки суду першої інстанції є правильними та ґрунтуються на вимогах діючого законодавства.

Однією з підстав припинення трудового договору, зокрема, є угода сторін (пункт 1 ст. 36 КЗпП України).

У разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами.

Як роз'яснено у пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 ст. 36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку в силу вимог ст.ст. 12, 81,89 ЦПК України, встановивши, що відповідно до статуту ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України», положення про РВУ «Київавтогаз» ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України», начальником Управління за попереднім письмовим погодженням директора Підприємства звільняється начальник автомобільної газонаповнювальної компресорної станції та враховуючи те, що між сторонами трудових правовідносин було досягнуто згоди про звільнення ОСОБА_6 з посади директора начальника автомобільної газонаповнювальної компресорної станції м. Костянтинівка з 05 березня 2018 року, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

При цьому, суд першої інстанції, з урахуванням положень діючого трудового законодавства, правильно зазначив, що анулювання домовленості про розірвання трудового договору на підставі пункту 1 ст. 36 КЗпП України можливо лише за взаємною згодою на це працівника та власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду № 640/2336/17 (провадження № 61-6272св18) від 25 квітня 2018 року.

Враховуючи викладене колегія суддів вважає необґрунтованими твердження позивача про те, що суд першої інстанції не надав належної оцінки поясненням свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3, які підтвердили надання позивачем заяви з проханням не звільняти його за угодою сторін та викладені в апеляційній скарзі доводи в цій частині.

Не ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону аргументи апеляційної скарги про не врахування судом першої інстанції вимог трудового законодавства про заборону звільнення працівника у період його тимчасової непрацездатності, оскільки за змістом частини 3 ст.40 КЗпП України у період тимчасової непрацездатності не допускається звільнення працівника лише з ініціативи власника (за винятком повної ліквідації підприємства), а не за угодою сторін (пункт 1 ст. 36 КЗпП України).

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду № 761/25946/15-ц (провадження № 61-1706св17) від 28 лютого 2018 року.

Аргументи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції вимог частини 4 ст.263 ЦПК України в частині не врахування правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду у справі № 821/761/17 від 11 липня 2018 року, згідно якого, розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору суди повинні з`ясувати, зокрема, чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення, колегія суддів не приймає, оскільки предметом позову у справі № 821/761/17 (провадження № К/9901/20997/18) було визнання протиправним та скасування наказу про звільнення за ст. 38 КЗпП України, тобто іншим, ніж у справі, рішення по якій переглядається апеляційним судом.

Таким чином, встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права, не порушив норми процесуального права, та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання незаконним та скасування наказу № 31 к від 03 березня 2018 року про звільнення, поновлення ОСОБА_6 на роботі та стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Доводи апеляційної скарги правильність висновків суду не спростовують, а тому відсутні підстави для її задоволення.

Згідно ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції повно та всебічно з'ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, постановлено законне і обґрунтоване рішення, подану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись статтями ст.ст.374, 375, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 03 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 14 березня 2019 року.

Головуючий О.В.Агєєв

Судді: О.Д. Канурна

ОСОБА_7