ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«14» березня 2019 року

м. Харків

справа № 638/9839/17-ц

провадження № 22ц/818/586/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Бровченка І.О., Пилипчук Н.П.

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Міська Рекламно-інформаційна система»,

відповідач - ОСОБА_1

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 травня 2018 року в складі судді Омельченко К.О.

в с т а н о в и в:

У червні 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Міська Рекламно-інформаційна система» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 01 грудня 2011 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Міська Рекламно-інформаційна система» та ОСОБА_1, яка діяла як фізична особа-підприємець, укладено договір безпроцентної позики №1/12, згідно якого ОСОБА_1 мала отримати безпроцентну позику у розмірі 50 000,00 грн. та зобов'язувалась повернути її позикодавцю.

Вказав, що фактично товариством виконано взяті на себе зобов'язання з надання грошових коштів згідно договору шляхом перерахування позики на поточний рахунок відповідача, а саме: 01 грудня 2011 року перераховано грошові кошти в розмірі 20 000, 00 грн. з призначенням платежу: надання безвідсоткової позики на основі повернення згідно договору № 1/12 від 01 грудня 2011 року без ПДВ; 28 грудня 2011 року перераховано грошові кошти в розмірі 20 000, 00 грн. з пизначенням платежу: надання безвідсоткової позики на основі повернення згідно договору № 1/12 від 01 грудня 2011 року без ПДВ.

Зазначив, що надав позику відповідачу в розмірі 40 000, 00 грн., проте ОСОБА_1 порушила строк повернення позики, який згідно підпункту 4.1 договору встановлено у 365 календарних днів з моменту надання суми позики.

Вказав, що згідно умов договору при простроченні повернення позики (її частини) позичальник сплачує штраф у розмірі 1 % від неповерненої суми позики; додатково до штрафу позичальник сплачує проценти в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, а також позичальник зобов'язаний повернути суму позики (її неповернену частину в разі дострокового повернення частини позики), збільшену з урахуванням індексу інфляції за весь строк прострочення.

Зазначив, що з відомостей із Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців йому стало відомо про те, що 05 червня 2013 року припинено фізичну особу - підприємця ОСОБА_1, однак у разі припинення суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи її зобов'язання за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як за фізичною особою, оскільки фізична особа не перестає існувати.

Просив стягнути з ОСОБА_1 суму боргу за договором безпроцентної позики № 1/12 від 01 грудня 2011 року в розмірі 86 451,35 грн., з яких: сума позики склала 40 000,00 грн., втрати від інфляції - 46 051,35 грн., а також штраф за прострочення повернення позики - 400,00 грн., судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 травня 2018 року, у якому ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 31 серпня 2018 року виправлено описку, позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Міська Рекламно - інформаційна система» задоволено; стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Міська Рекламно-інформаційна система» суму боргу за договором безпроцентної позики № 1/12 від 01 грудня 2011 року в розмірі 86 451,35 грн., з яких суму позики - 40 000,00 грн., втрати від інфляції - 46 051,35 грн., штраф за прострочення повернення позики - 400,00 грн., а також судові витрати - 1600,00 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 через свого представника подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення скасувати і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову, вирішити питання щодо судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважала, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув увагу на те, що строк позовної давності звернення до суду пропущено, оскільки у договорі чітко встановлений строк повернення позики, а посилання позивача щодо того, що договір діє до повного виконання зобов'язань, не відповідає нормам цивільного законодавства; що договір позики не містить умов щодо збільшення строку позовної давності, а його умова про дію до повного виконання зобов'язань не може тлумачитися як збільшення строку позовної давності.

13 лютого 2019 року від Товариства з обмеженою відповідальністю «Міська Рекламно - інформаційна система» до суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому товариство вважав, що рішення є законним, а апеляційна скарга - необрунтованою. При цьому посилався на те, що строк дії договору позики не закінчився, оскільки зобов'язання не виконано.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити, рішення суду - скасувати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач звернувся до суду в межах строків позовної давності, яку збільшено сторонами у договорі.

Проте, з таким висновком суду погодитися не можна, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 01 грудня 2011 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Міська Рекламно-інформаційна система» та ОСОБА_1, яка діяла як фізична особа-підприємець, укладено договір безпроцентної позики №1/12.

Згідно пункту 1.1 договору позики позикодавець передає у власність позичальнику грошові кошти у розмірі, встановленому договором, а позичальник зобов'язується повернути їх позикодавцю.

За змістом пункту 4 договору строк повернення позики становить 365 календарних днів з моменту надання суми позики.

Пунктом 5.1. договору передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути суму позики (або неповернену її частину в разі дострокового погашення частини позики) в останній день строку, встановленого в пункті 4.1 цього договору.

Згідно із пунктом 6.1 договору при простроченні повернення позики (її частини) позичальник сплачує штраф у розмірі 1 % від неповерненої суми позики.

При простроченні повернення позики (її частини) позичальник додатково до штрафу, передбаченого пунктом 6. 1 договору, сплачує проценти в розмірі подвійної облікової ставки НБУ (пункт 6.2 договору).

У випадку, передбаченому пунктом 6.2 цього договору, позичальник зобов'язаний повернути суму позики (її неповернену частину в разі дострокового повернення частини позики), збільшену з урахуванням індексу інфляції за весь строк прострочення (пункт 6.2.1 договору).

Відповідно до пунктів 7.1., 7.2 договору, він набуває чинності з моменту надання позикодавцем суми позики позичальнику та діє до повного виконання позичальником своїх зобов'язань за договором. Строк повернення позики, встановлений у пункті 4.1., може бути продовжено за погодженням сторін, що оформляється додатковою угодою до договору.

Як вбачається з виписки із розрахункового рахунку Товариства з обмеженою відповідальністю «Міська Рекламно-інформаційна система» №1201, МФО 380548, 01 грудня 2011 року перераховано фізичній особі - підприємцю ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 20 000, 00 грн. з призначенням платежу: надання безвідсоткової позики на основі повернення згідно договору № 1/12 від 01 грудня 2011 року без ПДВ; 28 грудня 2011 року перераховано фізичній особі - підприємцю ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 20 000, 00 грн. з призначенням платежу: надання безвідсоткової позики на основі повернення згідно договору № 1/12 від 01 грудня 2011 року без ПДВ.

Відомостей щодо повернення ОСОБА_1 грошових коштів позикодавцю матеріали справи не містять.

З витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців вбачається, що підприємець з 07 березня 2007 року по 05 червня 2013 року ОСОБА_1 зареєстрована як фізична особи-підприємець.

05 червня 2013 року вона припинила підприємницьку діяльність.

Відповідно до статей 51, 52, 598-609 ЦК України, статті 46 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" однією із особливостей підстав припинення зобов'язань для фізичної особи-підприємця є те, що у випадку припинення суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи (виключення з реєстру суб'єктів підприємницької діяльності) її зобов'язання за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як фізичною особою, оскільки фізична особа не перестає існувати. Фізична особа-підприємець відповідає за своїми зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.

Зазначений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 09 серпня 2017 року у справі № 3-788гс17, у постанові Верховного Суду України від 04 грудня 2013 року у справі № 6-125цс13.

Відтак, у разі припинення підприємницької діяльності фізичною особою як її права, так і обов'язки за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як за фізичною особою.

Фізична особа, яка мала статус суб'єкта підприємницької діяльності, але на дату подання позову втратила його, до 15 грудня 2017 року не могла бути стороною у господарському процесі, якщо для цього не було визначених ГПК України підстав. З часу державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи спори за її участю, зокрема пов'язані з підприємницькою діяльністю, що здійснювалася нею раніше, слід розглядати за правилами цивільного судочинства, за винятком випадків, коли провадження у відповідних справах відкрито у господарському суді до настання таких обставин.

Вказані висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 14 березня 2018 року у справі № 593/793/14-ц, від 05 червня 2018 року, справа № 338/180/17, провадження № 14-144 цс18.

Таким чином, припинення підприємницької діяльності ОСОБА_1 не звільняє її від відповідальності за укладеним договором позики.

За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Згідно статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного Банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Договір позики вважається безпроцентним, якщо: 1)він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п'ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов'язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; 2)позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками.

Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

За змістом частини 1 статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 549 ЦК України визначає, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_1 отримала за договором позики від відповідача 40 000, 00 грн. строком до 30 листопада 2012 року. Суму боргу вона не повернула, тому повинна відповідачу 86 451,35 грн., з яких сума позики - 40 000,00 грн., втрати від інфляції - 46 051,35 грн., штраф за прострочення повернення позики - 400,00 грн

Однак, 16 листопада 2017 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 звернувся до суду першої інстанції з заявою про застосування наслідків пропуску строку позовної давності. Аналогічне клопотання міститься і у відзиві на позовну заяву від 07 лютого 2018 року.

Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина 2 статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України і повязується не стільки зі строком дії (припинення дії договору), скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи.

Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(частина перша статті 261 ЦК України), а за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята цієї статті).

Поняття «строк договору», «строк виконання зобов'язання» та «термін виконання зобов'язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення, а згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).

Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов'язків під час дії договору.

Поняття «строк виконання зобов'язання» і «термін виконання зобов'язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов'язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов'язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов'язання.

Зазначене відповідає висновку, викладеному у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

Матеріали справи свідчать про те, що згідно пункту 4 договору позики строк повернення позики становить 365 календарних днів з моменту надання суми позики, тобто до 30 листопада 2012 року.

Позику надано відповідачу 01 грудня 2011 року у розмірі 20 000,00 грн. та 28 грудня 2011 року у розмірі 20 000,00 грн.

Відповідно до пункту 7.1. договору, він набуває чинності з моменту надання позикодавцем суми позики позичальнику та діє до повного виконання позичальником своїх зобов'язань за договором.

Таким чином, сторони погодили строк виконання зобов'язання з повернення позики у 365 календарних днів з моменту її надання.

Враховуючи, що другу частину позики надано відповідачу 28 грудня 2011 року та договором встановлено строк її повернення у 365 календарних днів з моменту надання, з 29 грудня 2012 року позивач дізнався про порушення своїх прав за договором.

Проте, з позовом до суду товариство звернувся у червні 2017 року, тобто майже через 5 років після порушення його прав за договором та закінченням строку кредитування.

Посилання позивача на те, що строк дії договору не закінчився, оскільки він діє до повного виконання зобов'язань за цим договором є безпідставними, виходячи з наступного.

За змістом частини першої статті 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Збільшення строку позовної давності потребує дотримання сторонами встановленої законом письмової форми шляхом укладення відповідного договору, який боржник мав би підписати. За відсутності зазначеного, підстав вважати, що відбулася домовленість між сторонами про зміну тривалості позовної давності, немає.

Умова укладеного сторонами договору про те, що останній діє до повного виконання зобов'язань не є умовою про збільшення позовної давності, оскільки остання за своєю правовою природою є певним періодом у часі (частина перша статті 251, стаття 256 ЦК України), який починається від конкретного дня і спливає також у певний момент часу.

Відповідні роз'яснення містяться у пункті 3.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року №10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів».

Матеріали справи свідчать про те, що додаткової угоди про продовження строку виконання договору, встановленого підпунктом 4.1., між сторонами не укладалося.

Частиною 4 статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Враховуючи, що про порушення свого права товариство дізналося у 2012 році, строк дії договору закінчився у 2012 році, товариством подано позов до суду у 2017 році, в суді першої інстанції ОСОБА_1 заявлено про застосування строку позовної давності, виходячи з вимог частини 4 статті 267 ЦК України в задоволенні позову товариству необхідно відмовити.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу - задоволено, з Товариства з обмеженою відповідальністю «Міська Рекламно-інформаційна система» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір в розмірі 2400,00 грн. за подачу апеляційної скарги

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст.374, ст.376, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 травня 2018 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні позову Товариству з обмеженою відповідальністю «Міська Рекламно-інформаційна система» - відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Міська Рекламно-інформаційна система» на користь ОСОБА_1 2400,00 грн. судового збору за подачу апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді І.О.Бровченко

Н.П. Пилипчук

Повний текст постанови складено 14 березня 2019 року.