ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«14» березня 2019 року

м. Харків

справа № 621/3309/18-ц

провадження № 22ц/818/1786/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Бровченка І.О., Колтунової А.І.

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Котельні лікарняного комплексу»,

відповідачі - ОСОБА_1, ОСОБА_2

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Зміївського районного суду Харківської області від 15 січня 2019 року в складі судді Бібіка О.В.,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Котельні лікарняного комплексу» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за надання послуг з централізованого опалення.

Позовна заява мотивована тим, що відповідачі зареєстровані та проживають за адресою: АДРЕСА_1, є споживачами послуг з централізованого опалення, які надаються Товариством з обмеженою відповідальністю «Котельні лікарняного комплексу», проте, своїх обов'язків щодо оплати послуг не виконують.

Вказав, що станом на 01 листопада 2018 року за період з 01 жовтня 2015 року по 01 травня 2018 року у відповідачів утворилась заборгованість за послуги з централізованого опалення у розмірі 27 723,17 грн.

Зазначив, що у червні 2018 року відповідачам направлено претензію, однак заборгованість до теперішнього часу не погашена.

Вказав, що 30 серпня 2018 року звернувся до суду із заявою про видачу судового наказу про солідарне стягнення з відповідачів заборгованості за послуги з централізованого опалення в розмірі 27 723,17 грн., проте, ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 03 вересня 2018 року у видачі судового наказу відмовлено.

Просив стягнути солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Котельні лікарняного комплексу» заборгованість за послуги з централізованого опалення в сумі 27 723,17 грн., судовий збір у розмірі 1762,00 грн.

Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 15 січня 2019 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Котельні лікарняного комплексу» - задоволено; стягнуто солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Котельні лікарняного комплексу» 27 723,17 грн. заборгованості за послуги з централізованого опалення за період з 01 жовтня 2015 року по 01 травня 2018 року, та з кожного по 881,00 грн. на відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення скасувати і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважала, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув увагу на те, що відповідачі не є власниками квартири, у якій надаються комунальні послуги; що довідка про склад сім'ї, на яку посилається позивач, датована 2015 роком і не відповідає вимогам чинного законодавства; що позивач зобов'язаний укласти договори про надання послуг з централізованого опалення, проте, цього не зробив, пропозицій щодо укладення договору не направляв; договір про надання послуг між сторонами не укладено; що претензію, долучену до позовної заяви, вона не отримувала; що акти про включення та відключення теплової енергії не підтверджують надання послуг теплопостачання, оскільки не містять підпису споживача; що розрахунок заборгованості не містить посилання на тариф, опалювальну площу та кількість зареєстрованих осіб.

28 лютого 2019 року від Товариства з обмеженою відповідальністю «Котельні лікарняного комплексу» до суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому товариство вважав, що рішення є законним, а апеляційна скарга - необгрунтованою. При цьому посилався на те, що ОСОБА_3 не є власником цієї квартири, а є власником квартири АДРЕСА_2, тому до неї і не пред'являлися вимоги; що плата за надані послуги справлялася згідно з установленими нормативами споживання: з централізованого опалення - з розрахунку за 1 кв. м. (куб. м.) опалювальної площі (об'єму) квартири та з урахуванням фактичної температури зовнішнього повітря і фактичної кількості днів надання цієї послуги в місяці, який є розрахунковим.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, рішення суду - залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що відповідачі є споживачами послуг з централізованого опалення, однак свій обов'язок щодо сплати вказаних комунальних послуг не виконують, що є підставою для стягнення з них заборгованості в судовому порядку.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Зміївської міської ради Харківської області IV сесії V скликання від 2006 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Котельні лікарняного комплексу» визначено виконавцем на території м. Змієва послуг з централізованого опалення, а також зобов'язано до початку опалювального сезону 2006-2007 років укласти договори на надання послуг з централізованого опалення із споживачами, що проживають на території м. Змієва і потребують таких послуг, та забезпечити вчасно та відповідної якості надання споживачам вказаних послуг згідно із законодавством та умовами укладених договорів.

Як вбачається з актів включення та відключення теплової енергії у будинку за адресою: АДРЕСА_1, Товариством з обмеженою відповідальністю «Котельні лікарняного комплексу» надавалось теплопостачання з 12 жовтня 2015 року по 06 квітня 2016 року, з 10 жовтня 2016 року по 01 квітня 2017 року, з 15 жовтня 2017 року по 10 квітня 2018 року.

З довідки Комунального підприємства «Зміїв-Сервіс» Зміївської районної ради Харківської області від 10 квітня 2015 року та довідки Відділу реєстраційних послуг Зміївської міської ради Зміївського району Харківської області від 22 січня 2019 року №267 вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1, зареєстровані ОСОБА_1 та ОСОБА_2

З розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 01 листопада 2018 року за період з 01 жовтня 2015 року по 01 травня 2018 року за адресою: АДРЕСА_1, утворилась заборгованість за послуги з централізованого опалення у розмірі 27 723,17 грн.

04 червня 2018 року позивачем на адресу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 направлено претензію №95 щодо необхідності погашення заборгованості за надані послуги з централізованого опалення у розмірі 33 551,98 грн.

30 серпня 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Котельні лікарняного комплексу» звернувся до суду із заявою про видачу судового наказу про солідарне стягнення з відповідачів заборгованості за послуги з централізованого опалення в розмірі 27 723,17 грн., проте, ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 03 вересня 2018 року, у якій ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 07 вересня 2018 року виправлено описку, у видачі судового наказу відмовлено.

За визначенням, наданим у статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», чинного на час виникнення спірних правовідносин, житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Предметом регулювання цього Закону є правовідносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг. Суб'єктами цього Закону є органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, власники, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг (стаття 3).

Відповідно до статей 67, 162 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, електричну і теплову енергію тощо) визначається за затвердженими у встановленому порядку тарифами.

Відповідно до статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року та пункту 30 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року за № 630 споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Згідно з пунктом 18 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк.

Частиною 6 статті 19 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Відповідно до вимог статті 25 Закону України «Про теплопостачання» у разі відмови оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується в судовому порядку.

Разом з тим відповідно до загальних умов виконання зобов'язання, установлених статтею 526 ЦК України, зобов'язання повинне виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов'язань.

Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Зобов'язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов'язанням.

Отже, правовідношення, в якому замовник зобов'язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов'язанням.

З огляду на викладене слід дійти висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов'язанням, у якому, серед інших прав та обов'язків сторін, на боржників покладено певний цивільно-правовий обов'язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому відповідає право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплати грошей за надані послуги.

Таким чином, відповідно до вимог статей 633 та 714 ЦК України правовою формою, яка опосередковує споживання енергетичних та інших ресурсів, є публічний договір постачання енергетичних та інших ресурсів через приєднану мережу.

На підставі зазначеного публічного договору Товариство з обмеженою відповідальністю «Котельні лікарняного комплексу» надає послуги відповідачам, які хоча і не уклали письмового договору з постачальником цих послуг, але користуються послугами та не відмовлялися від їх надання.

Посилання ОСОБА_1 щодо того, що між нею та позивачем не укладено договір про надання послуг, є безпідставними, оскільки відсутність договору щодо надання послуг не звільняє споживачів від оплати наданих комунальних послуг, якими вони користувались.

Пунктом 1 частини 1 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», чинного на час виникнення спірних правовідносин, передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Згідно з пунктом 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року № 572, з урахуванням внесених змін постановою Кабінету Міністрів України від 24 січня 2006 року № 45, власник та наймач (орендар) квартири зобов'язані оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами права споживач зобов'язаний оплатити надані житлово-комунальні послуги, якщо він фактично користувався ними. Сам по собі факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати отриманих послуг у повному обсязі, оскільки згідно зі статтею 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають також із дій осіб, які породжують такі права та обов'язки, і такою дією є реальне надання послуг та їх отримання відповідачами.

Зазначену правову позицію викладено у постановах Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року № 6-2951 цс 15 та від 30 жовтня 2013 року № 6-59 цс 13, постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року, справа № 904/7183/17, провадження № 12-153гс18, постанові Верховного Суду від 07 лютого 2018 року, справа № 521/6969/15-ц, провадження № 61-202 св 18.

Тобто, факт споживання відповідачами наданих послуг з теплопостачання підтверджується дослідженими судом матеріалами справи та не надано жодного доказу на його спростування, що є підставою для задоволення позову.

Доводи ОСОБА_1 щодо того, що відповідачі не є власниками квартири, у якій надаються комунальні послуги, не можуть бути підставою для звільнення відповідачів від обов'язку зі сплати комунальних послуг, виходячи з наступного.

За змістом частини 2 статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», чинного на час виникнення спірних правовідносин, учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник.

Солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема, у разі неподільності предмета зобов'язання (стаття 541 ЦК України).

Згідно з частинами першою та четвертою статті 543 ЦК України у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Матеріали справи свідчать про те, що в цій квартирі проживають та зареєстровані відповідачі, які є споживачами послуг з централізованого опалення. Сума боргу за період з 01 жовтня 2015 року по 01 травня 2018 року склала 27 723,17 грн., яку обґрунтовано суд першої інстанції стягнув з споживачів, оскільки належних доказів того, що власником цієї квартири є ОСОБА_3, матеріали справи не містять і до суду апеляційної інстанції їх також не надано.

Дійсно на аркуші справи № 39 міститься копія витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно Комунального підприємства «Зміївське бюро технічної інвентаризації» від 11 серпня 2003 року, згідно якої ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_2, а не будинку АДРЕСА_1. Копія довідки Комунального підприємства «Зміївське бюро технічної інвентаризації» від 23 січня 2019 року про те, що у копії витягу зроблено помилку щодо номеру будинку, тому слід вважати правильним, що ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_1, а не будинку АДРЕСА_2 не може бути належним доказом на підставі статті 77 ЦПК України, тому цю копію як доказ судова колегія не приймає. При цьому звертає увагу на те, що зміни до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно вносяться не довідкою, а внесенням відповідних змін до цього витягу або виготовленням нового витягу з правильним зазначенням номеру будинку.

Доводи апелянта щодо того, що відповідачі звертались до позивача з вимогами щодо неналежної якості наданих послуг, також не можуть бути взяті до уваги, оскільки доказів щодо цього матеріали справи, зокрема, звернення відповідачів із претензіями до позивача та складання між сторонами акта - претензії щодо неналежної якості наданих послуг, не містять.

Посилання у апеляційній скарзі на те, що довідка про склад сім'ї, на яку посилається позивач, датована 2015 роком і не відповідає вимогам чинного законодавства, є безпідставними, оскільки надана відповідачем довідка від 22 січня 2019 року містить аналогічні відомості щодо зареєстрованих у приміщенні осіб.

Доводи апелянта щодо того, що претензію, долучену до позовної заяви, вона не отримувала, висновків суду не спростовують, оскільки у спірних правовідносинах досудовий порядок врегулювання спорів не є обов'язковим.

Посилання ОСОБА_1 щодо того, що акти про включення та відключення теплової енергії не підтверджують надання послуг теплопостачання, оскільки не містять підпису споживача, є необґрунтованими, оскільки зазначені акти належним чином оформлені та підписаніпредставником теплопостачальної організації та балансоутримувача і управителя будинку.

Доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованості наданого позивачем розрахунку заборгованості, який не містить посилання на тариф, опалювальну площу та кількість зареєстрованих осіб, є безпідставними, оскільки при нарахуванні заборгованості позивач керувався Постановами Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, якими затверджено тарифи на послуги з теплопостачання для населення. Належних доказів на спростування складеного розрахунку відповідачами не надано.

З огляду на вищевикладене, доводи скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Оскільки апеляційну скаргу - залишено без задоволення, питання щодо перерозподілу судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» не вирішувалося.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381 - 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Зміївського районного суду Харківської області від 15 січня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді І.О. Бровченко

А.І. Колтунова

Повний текст постанови складено 14 березня 2019 року.