КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/649/19 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Волошина В.М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Слюсар Т.А., Панченка М.М.

Секретаря судового засідання Маличівській Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 - представника ОСОБА_4 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 03 квітня 2018 року у справі за позовом Фірми «Т.М.М.» - Товариства з обмеженою відповідальністю до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

Указом Президента України "Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах" від 29.12.2017 № 452/2017 ліквідовано, зокрема: Апеляційний суд Київської області, Апеляційний суд міста Києва, та утворено Київський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Київську область і місто Київ, з місцезнаходженням у місті Києві.

Відповідно до частини шостої статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди, що ліквідуються, припиняють здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи Київського апеляційного суду опубліковано в газеті «Голос України» від 03.10.2018 № 185 (6940).

Протоколом автоматичного розподілу судової справи між суддями Київського апеляційного суду від 03 жовтня 2018 року цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 - представника ОСОБА_4 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 03 квітня 2018 року у справі за позовом Фірми «Т.М.М.» - Товариства з обмеженою відповідальністю до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості передано на розгляд колегії в складі : головуючого судді Волошиної В.М., суддів: Панченко М.М., Слюсар Т.А.

17 листопада 2016 року позивач Фірма «Т.М.М.» - Товариство з обмеженою відповідальністю звернувся у суд з позовом про стягнення з відповідача ОСОБА_4 заборгованість за оплату житлово-комунальних послуг в розмірі 158 447,47 грн. за період з листопада 2010 року по жовтень 2014 року станом на 01.11.2016.

Позовні вимоги мотивовані тим, що згідно договору купівлі-продажу від 18.11.2010 відповідач придбала у власність квартиру АДРЕСА_1 і з того часу не проводить оплату за житлово-комунальні послуги, якими користується, тоді як позивачем надаються усі послуги.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 03 квітня 2018 року позов Фірми «Т.М.М.» - Товариства з обмеженою відповідальністю до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь Фірми «Т.М.М.» - Товариства з обмеженою відповідальністю заборгованість за житлово-комунальні послуги в розмірі 42444,13 грн. та судовий збір в розмірі 2376,22 грн.

У задоволенні позову в іншій частині відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду ОСОБА_3 - представник ОСОБА_4 подав на нього апеляційну скаргу, посилаючись на його необґрунтованість та незаконність, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним з'ясуванням судом обставин, що мають значення для справи. Зокрема зазначав, що відповідач не ухиляється від сплати комунальних платежів. Вона неодноразово зверталася до позивача з приводу укладення Типового договору щодо оплати комунальних платежів, що стверджується письмовими доказами. Зазначав, що у розрахунку заборгованості позивача, який суд застосував під час ухвалення рішення присутні незатверджені КМДА тарифи та послуги, які взагалі не передбачені Типовим переліком послуг, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 20.05.2009 року № 529 «Про затвердження Порядку формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій і Типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій». В Рішенні Адміністративної колегії Київського міського територіального відділення Антимонопольного комітету України № 52/01-р/к від 23.04.2015 Департамент економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) листом № 050/20-1170 від 20.02.2015 повідомив, що для Фірма «Т.М.М.» - товариство з обмеженою відповідальністю тарифи на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій у встановленому законодавством порядку протягом періоду 2011 - січень-лютий 2015 років не затверджувались. Позивач не виконав вимоги Закону України «Про житлово-комунальні послуги» щодо затвердження тарифів, які застосовував, свідомо застосував незаконні тарифи, чим грубо порушив вимоги діючого законодавства та права відповідача. Крім того, відповідачем не надано свою згоду щодо включення до Договору послуг, які не передбачені Типовим переліком та Типовим договором, свідчить про те, що судом під час ухвалення рішення необхідно було враховувати для визначення розміру боргу за комунальні послуги виключно ті послуги, які передбачені Типовим переліком, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 20.05.2009 року № 529 «Про затвердження Порядку формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій і Типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій».Просив рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 - представника ОСОБА_4, представник фірми «Т.М.М.»-ТОВ зазначив, що апеляційна скарга є необгрутованою. Дії відповідача та тривала заборгованість за комунальні послуги свідчить про ухилення відповідача від їх сплати. Заперечував факт отримання пропозиції від відповідача щодо укладення договору. Окрім того, вказував, що відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від сплати послуг у повному обсязі з посиланням на правову позицію ВСУ з цього приводу. Щодо незатверджених тарифів зазначав, що намагання звернення позивача до різних інстанцій (викладено послідовність звернень та установи) з цього питання не дало позитивних результатів. Тобто з незалежних від позивача причин, та враховуючи не врегулювання такого порядку на законодавчому рівні, тариф не був затверджений КМДА, а тому вважає, що вина позивача в цьому відсутня. Вказував, що до розрахунку тарифів не застосовані пільги, передбачені для багатодітних сімей, оскільки відповідної заяви відповідач позивачу не подавала. Розмір позовних вимог ґрунтується на наявному в матеріалах справи розрахунку, а не на припущеннях, як зазначає представник відповідача. Просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін.

У судові засідання на неодноразові виклики відповідач та її представник не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлялися.

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вимог частини 1 статті 44 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 371 ч.1 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги та статті 120 ЦПК щодо строків процесуальних дій, а також зважаючи на вимоги ч. 2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку відповідача та її представника в судове засідання, які про час та місце розгляду справи повідомлялися, такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрутованість рішення суду першої інстанції в межа доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи частково позовні вимоги та стягуючи з ОСОБА_4 на користь Фірми «Т.М.М.» - Товариства з обмеженою відповідальністю заборгованість за житлово-комунальні послуги в розмірі 42444,13 грн. з урахуванням строків позовної давності, суд першої інстанції виходив з того, що незважаючи на відсутність між сторонами договору, але отримання належним чином комунальних послуг, відповідач зобов'язана їх оплачувати.

З такими висновками суду слід погодитись виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення відповідає зазначеним вимогам закону.

При ухваленні рішення про часткове задоволення позовних вимог суд першої інстанції вважав встановленими наступні обставини.

Позивач ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_2 з 18 листопада 2010 року відповідно до договору купівлі-продажу (а.с.13-14 т.1).

Фірма «Т.М.М.»-ТОВ є експлуатуючою організацією будинку 59 по вул. Звіринецькій в м. Києві, та надає житлово-комунальні та інші послуги мешканцям зазначеного будинку, що підтверджується актом про приймання в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта №881 від 27.06.2008 . Відповідно відповідач є споживачем житлово-комунальних послуг. Станом на 01.11.2016 заборгованість відповідача за надані позивачем послуги за період з листопада 2010 року по жовтень 2014 року становить 158 447,47 грн. Вартість послуг розрахована у відповідності до кількості спожитих послуг та встановленого тарифу.

За змістом статей 322, 360 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом; співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном.

Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України, цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов'язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов'язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов'язання.

Законом України «Про житлово-комунальні послуги» визначено основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки.

Згідно із статтею 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на:

1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо);

2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо);

3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо);

4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Згідно з п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Такі ж вимоги передбачені в п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 24 січня 2006 року № 45.

Із зазначених положень випливає, що споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

У постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15 зроблено висновок, що «хоча у частині першій статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі».

Таким чином, під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачу), та правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

Відповідно до ст. 25 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» управитель зобов'язаний забезпечувати експлуатацію будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд та об'єктів благоустрою, розташованих на прибудинкових територіях, згідно з умовами укладених договорів, стандартами, нормативами, нормами і правилами; вимагати своєчасної і в повному обсязі оплати наданих житлово-комунальних послуг від споживачів.

У даному випадку між позивачем та відповідачем склалися фактичні договірні відносини, за якими у належне ОСОБА_4 житло, у якому вона проживає, надавалися житлово-комунальні послуги, нарахування плати за які здійснювалися позивачем відповідно до виставлених рахунків, які відповідачем не оспорені. Окрім того, судом першої інстанції встановлено, що розмір тарифів за комунальні послуги відповідачем в установленому законом порядку не оскаржувався.

Суд першої інстанції, з яким погоджується і апеляційний суд, встановив наявність заборгованості за житлово-комунальні послуги в розмірі 158 447,47 грн. за період з листопада 2010 року по жовтень 2014 року, але з урахуванням поданої відповідачем заяви про застосування строку позовної давності, відповідно до положень статей 257, 267 ЦК України, обґрунтовано стягнув заборгованість за період з жовтня 2013 року по жовтень 2014 року в розмірі 42444,13 грн.

Визначаючи розмір заборгованості, який підлягає стягненню з відповідача за вказаний період на користь комунального підприємства, суд першої інстанції, висновки якого перевірено апеляційним судом, дав належну оцінку відповідним розрахункам, які під час розгляду справи відповідачем не спростовано.

Посилання в апеляційній скарзі представника відповідача щодо необґрунтованості та незаконності, ухваленого рішення, порушення норм матеріального та процесуального права, неповного з'ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, що призвело до постановлення незаконного та необґрунтованого рішення, не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну правову оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Всі висновки суду першої інстанції щодо правомірності заявленого позову та можливості відновлення порушеного права у обраний позивачем спосіб повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга представника відповідача не містить. А в судові засідання апеляційного суду, ні відповідач, ні її представник не з'явилися.

Подаючи апеляційну скаргу сторона відповідача, окрім вищевикладеного, одним із аргументів заперечення рішення суду зазначала не застосування пільг, як до багатодітної сім'ї.

Стаття 13 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає багатодітним сім'ям пільги. Зокрема, 50-відсоткова знижка плати за користування житлом (квартирна плата) в межах норм, передбачених чинним законодавством; 50-відсоткова знижка плати за користування комунальними послугами (газопостачання, електропостачання, водопостачання та водовідведення) в межах норм, визначених законодавством.

Для отримання знижки на оплату за житлово-комунальні послуги, послуги зв'язку сім'я повинна звернутися до підприємств та організацій, які надають ці послуги, з відповідними посвідченнями.

Разом з тим, матеріали справи не містять доказів з приводу звернення відповідача до позивача з приводу застосування пільг, як до багатодітної сім'ї. З урахуванням встановленого, правові підстави до задоволення апеляційної скарги в цій частині відсутні.

Рішення суду першої інстанції містить вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За правилами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не містять нових даних, які б давали підстави для скасування ухваленого рішення. Правильно встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно відхилити.

Керуючись ст. ст. 376, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів ,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - представника ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 03 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. При оголошенні вступної та резолютивної частин судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 06 лютого 2019 року.

Головуючий:

Судді: