Дата документу 17.10.2019 Справа № 335/5436/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №335/5436/18 Головуючий у 1 інстанції Калюжна В.В.
Провадження № 22-ц/807/3044/19 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Кухаря С.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 09 квітня 2019 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И ЛА:

У травні 2018 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позову зазначало, що 06.03.2012 року ОСОБА_1 отримав в ПАТ КБ «ПриватБанк» кредит у розмірі 1000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

ОСОБА_1 підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою, та Тарифами банку складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.

Позивачем умови кредитного договору виконано, проте відповідач умови кредитного договору належним чином не виконує, тому станом на 06.05.2018 року утворилася заборгованість у розмірі 84 525,12 грн., яка складається з наступного: 4 573,86 грн. - заборгованість за кредитом; 73 110,17 грн. - заборгованість за процентами за користування кредитом; 2 339,89 грн. - заборгованість за пенею та комісіями; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн - штраф (фіксована частина); 4 001,20 грн. - штраф (процентна складова).

Посилаючись на вищевикладене, АТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість у розмірі 84 525,12 грн. та понесені судові витрати.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 09 квітня 2019 року позовні вимоги залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду АТ КБ «Приватбанк» подало апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом неповно з`ясовані всі обставини справи, та посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити по справі нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

Відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, що не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що надані позивачем докази у справі не підтверджують факту отримання відповідачем грошових коштів саме за договором б/н від 06.03.2012 року.

Колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції законним та обґрунтованим з огляду на наступне.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 06 березня 06.03.2012 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПАТ КБ „ПриватБанк.

З наданої позивачем анкети-заяви про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «ПриватБанк» вбачається, що вона не містить відомостей щодо розміру бажаного кредитного ліміту за карткою, не містить відмітки про вид картки, не містить номеру картки, яку видану ОСОБА_1

Анкета-заява про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «ПриватБанк» містить відмітку про те, що заявник є студентом та працює (навчається) у «ДНЗЗВАУ» (а.с.7).

Крім того, судом встановлено з наданої позивачем довідки те, що на ім`я відповідача видавалось три картки із різними номерами та строком дії, а з наданих позивачем довідок по картковим рахункам вбачається, що в установі позивача було у різний час було відкрито декілька карткових рахунків відповідачем, але встановити, який саме відкрито за договором б/н від 06.03.2012 року встановити неможливо, через відсутність самого номеру картки і у довідці, і у анкеті-заяві.

За приписами ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції проте, що Тарифи та Умови і правила надання банківських послуг, де визначено усі права та обов`язки сторін, та інші істотні умови, відповідачем не підписані, тому надана банком анкета-заява не є договором в силу вимог ст.ст. 626, 638 ЦК України.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно витягу з Умов і правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06.03.2010 р. № СП-2010-256 (надалі по тексту Умов і Правил), зазначено про умови надання відповідних банківських послуг, зокрема приписи п. 2.1.1.2.1 визначають, що для надання послуг Банк видає Картку, датою укладення Договору є дата одержання Картки, Пункти 2.1.1.2.11 та п. 2.1.1.2.12 вказують, що картка діє до останнього дня місяця, вказаного на лицьовій стороні карти включно, по закінченню строку дії картка продовжується Банком на новий строк (шляхом надання нової картки з новим строком дії).

Підпунктом 3.1.1. та 5.4 Умов і правил надання банківських послуг визначено, що строк дії картки вказаний на лицьовій стороні картки (місяць і рік). Картка дійсна до останнього календарного дня зазначеного місяця. Строк погашення кредиту в повному об`ємі - не пізніше останнього місяця, вказаного в платіжній картці (в полі МОNТН).

Відповідно до п. 3.1.3 Умов і правил надання банківських послуг по закінченню строку дії відповідна Карта продовжується Банком на новий строк (шляхом надання Клієнту карти з новим строком дії), якщо раніше (до початку місяця закінчення строку дії) не поступила письмова заява Держателя про закриття рахунку.

Положеннями ч. 1 ст. 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на те, що банком не вказаний строк дії картки та не подано доказів видачі відповідачу нової картки, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що встановити строк дії початку договору, строк його закінчення неможливо.

Колегія суддів вважає вірним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що неможливо перевірити правильність розрахунку заборгованості, а надана позивачем анкета-заява, яка є складовою частиною договору позивача не містить інформації ані про кредитний ліміт, ані про номер картки, ані про вид рахунку, що відкривався за цією заявою відповідачем.

Таким чином, суд першої інстанції вірно встановив, що надані позивачем докази у справі не підтверджують факту отримання відповідачем грошових коштів саме за договором б/н від 06.03.2012 року.

Викладені у рішенні висновки відповідають обставинам справи та долученим до справи доказам. Норми матеріального й процесуального права судом першої інстанції застосовано правильно.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позову.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний Банк «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 09 квітня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 17 жовтня 2019 року.

Головуючий

Судді: