Справа № 345/2482/19
Провадження № 22-ц/4808/1128/19
Головуючий у 1 інстанції Кардаш О. І.
Суддя-доповідач Максюта
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

Головуючого (суддя-доповідач) Максюти І.О.,

суддів: Василишин Л.В., Матківського Р.Й.,

секретаря Мельник О.В.,

з участю апелянта ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Калуської міської ради до ОСОБА_1 про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області, ухвалене суддею Кардаш О. І. 05 липня 2019 року в м. Калуш,

в с т а н о в и в :

У червні 2019 року Калуською міською радою подано позов до ОСОБА_1 про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 20.12.2001 року між виконавчим комітетом Калуської міської ради та ОСОБА_1 укладено договір на право тимчасового довгострокового користування землею строком на 15 років, загальною площею 0,0830 га що в АДРЕСА_1 згідно з планом землекористування, зареєстрованим 26.12.2001 Калуським міським відділом земельних ресурсів в Івано-Франківській області в книзі записів договорів на право тимчасового довгострокового користування землею за №147/01-24.Строк дії зазначеного договору закінчився 21.11.2016 року. 23.05.2016 ОСОБА_1 звернулася до Калуської міської ради з листом-повідомленням про поновлення договору оренди земельної ділянки, за результатами розгляду якого Калуською міською радою повідомлено її про відсутність намірів у Калуської міської ради на продовження строку дії вищевказаного договору.

24.04.2019 Калуською міською радою відповідачу направлено лист з проханням добровільно в 20-ти денний термін звільнити земельну ділянку площею 0,0581 га, яку остання використовує без правовстановлюючих документів за адресою: АДРЕСА_1 шляхом знесення самочинно збудованого паркана та приведення земельної ділянки в попередній стан. Однак, відповідачкою в добровільному порядку вказану ділянку не звільнено, самочинно встановлену металеву огорожу не знесено, що позбавляє позивача, як власника земельної ділянки, на самостійне володіння, користування та розпорядження нею.

Орган місцевого самоврядування просив суд зобов`язати ОСОБА_1 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку площею 0,0581 га, що знаходиться на АДРЕСА_1 шляхом демонтажу металевої огорожі і привести земельну ділянку в первинний придатний для використання стан за її рахунок.

Рішенням Калуського міськрайонного суду від 05 липня 2019 року позов задоволено (а.с.53-57).

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу.

Апелянт зазначає, що позивачем не доведено, що на даний час існує земельна ділянка, щодо якої з нею укладався договір від 20.12.2016 року, чи ця ділянка одна і та ж сама, а також не надано суду історію земельної ділянки до 2001 року, проте визнано в 2004 році, що земельною ділянкою, щодо якого укладався зазначений договір як щодо земельної ділянки для садівництва, до 2001 року володіла ОСОБА_1 та займалася на ній садівництвом.

Апелянт зазначає, що оспорювана земельна ділянка була ще власністю її діда, житловий будинок, який розміщений на цій ділянці збудований у 1987 році ще задовго до виділення міською радою їй в користування земельної ділянки під городництво у 2001 році, на ній ріс сад, якому понад 45 років. Ніхто ніколи не виділяв їй земельну ділянку. В 2004 році на підставі рішення від 12.09.2003 року Калуської міської ради із спірної земельної ділянки було вилучено її частину, яку в подальшому продано підприємцю ОСОБА_3 . Також на підставі рішення від 24.07.2007 року Калуської міської ради підприємцю ОСОБА_6. також була відчужена земельна ділянка , в яку частково увійшла площа земельної ділянки, що охоплена договором від 20.12.2001 року на право тимчасового довгострокового користування землею. Отже перестала існувати й ділянка, щодо якої з порушенням принципів належного врядування між ОСОБА_1 та Калуською міською радою було укладено договір від 20.12.2001 року, що свідчить про те, що Калуська міська рада не могла заявляти позов щодо об`єкта - земельної ділянки, якої з 2007 року не існує.

Апелянт зазначає, що договір на право тимчасового довгострокового користування землею від 20.12.2001 року неактуальний ще з 2007 року, при тому що в 2004 році Калуською міською радою визнано допущення помилки щодо договору. Так, ще в 2004 році Калуська міська рада визнала, що внаслідок неналежного її урядування з ОСОБА_1 неправильно укладено договір від 20.12.2001 року щодо користування земельною ділянкою з цільовим її призначенням для городництва, оскільки названа земельна ділянка до 2001 року ОСОБА_1 використовувалась для садівництва. У такому випадку позивач мав би подати суду докази про історію цієї земельної ділянки до 2001 року, довести, що позов не безпредметний, надати суду експертний висновок про те, чи на 2019 рік в користуванні ОСОБА_1 перебувала та сама земельна ділянка щодо якої був незаконний чи безпідставний договір від 20.12.2001 року. Тому в задоволені позову слід було б відмовити з огляду на безпідставність позовних вимог та з огляду на те, що земельною ділянкою для садівництва, а не городництва ОСОБА_1 користується як до 2001 року, так і до цього часу.

Просить визнати, що судом істотно порушено вимоги цивільно-процесуального законодавства, не виконано вимоги ч.11 ст.187 ЦПК України, внаслідок чого розглянуто позов. який в процесуальному аспекті до 11.06.2019 року не був поданий належним чином.

Визнати, що суд, прийнявши після 11.06.2019 року виправлення позивача до позову, який до цієї дати процесуально не є поданим, в той же час завідомо корупційно з застосуванням загальнозабороненої дискримінації щодо відповідача, не надав відповідачу новий строк на подачу відзиву, якого позивач на підставі ухвали від 11.06.2019 року не подавала і подати була не зобов`язана чи повинна, бо не мала підстав на його подачу до моменту поки позовна заява позивача не буде відповідати приписам ч.ч.2,5 ст.175 ЦПК, ч.7 ст.177 ЦПК, тим самим визнати що суд умисно порушив юридичну певність позивача, а значить один з основоположних принципів верховенства права.

Визнати, що судом завідомо неправосудно розглянуто справу, бо з ухвали від 11.06.2019 року не випливало, що сторони повідомлені про час та місце судового засідання в справі, оскільки в будь-якому разі ця ухвала передчасна позаяк на день її прийняття не існувало в суді належним чином оформленого позову позивачем.

Визнати, що прийняття судом рішення про проведення в порядку спрощеного провадження без виклику учасників справи зовсім не відповідало інтересам правосуддя, оскільки земельні спори не можуть розглядатись в порядку спрощено провадження.

Просить рішення суду скасувати (а.с.60-65).

Заперечуючи доводи апеляційної скарги Калуською міською радою подано відзив на апеляційну скаргу.

Позивач зазначає, що жодних доказів на підтвердження того, що земельна ділянка надавалася у користування чи у власність діда чи інших родичів ОСОБА_1 остання суду не надала і обставин, які б перешкоджали подати такі докази одночасно з заявою від 24.06.2019 року про повернення позовної заяви відповідач не зазначила.

Факт підписання договору на право тимчасового довгострокового користування землею суперечить заявам апелянта щодо наявності будь-яких претензій на визнання за собою права власності на земельну ділянку. Також позовною вимогою у даній справі є звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки, а не встановлення факту володіння даною земельною ділянкою.

Позов з приводу визнання права власності на спірну земельну ділянку ОСОБА_1 з 2004 року по даний час не подавала, дане питання не піднімалось нею і у даній справі.

Надуманим є посилання апелянта на лист Калуської міської ради №115/06 від 07.06.2004 року щодо визнання Калуською міською радою свого неналежного урядування щодо прав на спірну земельну ділянку, яка надана для ведення городництва, оскільки використання земельної ділянки для ведення садівництва не передбачено в договорі на право тимчасового довготермінового користування землею від 26.12.2001 року. Крім того, в п.4.1 частина 8 даного договору передбачено вилучення земельних ділянок за ст.31 Земельного кодексу України (в редакції до 01.01.2002 року), в тому числі і для громадських потреб. З урахуванням того, що на даній земельній ділянці ростуть дерева, посаджені ОСОБА_1 до 2001 року, проведено та складено акт визначення збитків багаторічних насаджень та визначено процедуру їх відшкодування. Отже вилучення земельної ділянки було погоджено сторонами і саме ОСОБА_1 ухилялася від переукладення договору, а тому посилання апелянта на неналежне урядування є абсолютно безпідставним.

Підписання позовної заяви міським головою як головною посадовою особою органу місцевого самоврядування є абсолютно правомірним та ґрунтується на нормах чинного законодавства.

Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду без змін (а.с. 87-92).

ОСОБА_1 подала відповідь на відзив Калуської міської ради на апеляційну скаргу.

Зазначає, що позовна заява подана без дотримання вимог ч. 2 ст. 175 ЦПК, а саме жодного документа з приводу повноважень представника позивача ОСОБА_4 та наявність у нього права на подачу позовної заяви до позовної заяви не додано, жодної ухвали , передбаченої ч.11 ст.187 ЦПК, нею не отримано, що унеможливило подати відзив на позовну заяву, відповідач не була проінформована судом про дату, час і місце розгляду справи.

Вислухавши пояснення апелянта, представника позивача, доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши, відповідно до ст.367 ЦПК України, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга є необгрунтованою, виходячи з таких підстав.

Відповідно до ст. ст. 263, 264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним i обгрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обгрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають iз встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з положень ст. ст. 116, 122, 125, 183, 211, 212 ЗК України, ст 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», встановивши факт самовільного зайняття ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,0581 га, що знаходиться на АДРЕСА_1 , дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову, зобов`язавши відповідачку звільнити зазначену самовільно зайняту земельну ділянку шляхом демонтажу металевої огорожі і привести земельну ділянку в первинний придатний для використання стан за її рахунок.

З таким висновком апеляційний суд погоджується з огляду на таке.

Судом встановлено, що 20 грудня 2001 року між виконавчим комітетом Калуської міської ради та ОСОБА_1 укладено договір на право тимчасового довгострокового користування землею строком на 15 років, загальною площею 0,0830 га що в АДРЕСА_1 , згідно з планом землекористування, який 26.12.2001 Калуським міським відділом земельних ресурсів в Івано-Франківській області зареєстровано в книзі записів договорів на право тимчасового довгострокового користування землею за №147/01-24 Строк дії зазначеного договору на право тимчасового довгострокового користування землею закінчився 21.11.2016 року (а.с. 8-9).

Згідно пункту 2.1 Договору земельна ділянка надавалася у тимчасове довгострокове користування терміном на 15 років для ведення городництва.

23 травня 2016 року відповідач звернулася до Калуської міської ради з листом-повідомленням про поновлення договору оренди земельної ділянки, однак Калуська міська рада повідомила ОСОБА_1 про те, що намірів продовжувати строк дії договору не має.

Не погоджуючись з такою відмовою ОСОБА_1 звернулася до Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області з позовом про визнання протиправною бездіяльності органу місцевого самоврядування, який постановою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 14.03.2017 задоволено, визнано протиправною бездіяльність Калуської міської ради, що не розглянула на пленарному засіданні лист-повідомлення ОСОБА_1 про поновлення договору оренди земельної ділянки №147/01-24 від 20.11.2001 року та зобов`язано Калуську міську раду розглянути на пленарному засіданні лист-повідомлення ОСОБА_1 про поновлення договору оренди земельної ділянки №147/01-24 від 20.11.2001 (а.с. 10-11).

На виконання вищевказаної постанови суду Калуською міською радою прийнято рішення від 03.04.2017 № 841 «Про відмову у поновленні договору №147/01-24 від 20.11.2001 року» (а.с. 23).

Не погоджуючись з цим рішенням Калуської міської ради, ОСОБА_1 звернулася до Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області з позовом до Калуської міської ради про визнання протиправним дій та бездіяльності органу місцевого самоврядування та скасування рішення Калуської міської ради № 841 від 03.04.2017 року, зобов`язання вчинити дії.

Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 20.12.2018 року (справа №345/3607/18) в задоволенні позову ОСОБА_1 до Калуської міської ради про визнання протиправним дій та бездіяльності органу місцевого самоврядування та скасування рішення Калуської міської ради № 841 від 03.04.2017 року, зобов`язання вчинити дії - відмовлено (а.с. 12-15).

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 18.04.2019 рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 20.12.2018 залишено без змін (а.с. 16-22). З дня ухвалення цієї постанови рішення суду набрало законної сили.

05.04.2019 постійною комісією міської ради з питань будівництва та землеустрою разом із структурними підрозділами Калуської міської ради проведено спільне виїздне засідання щодо обстеження земельних ділянок на АДРЕСА_1 . За результатами обстеження складено акт, відповідно до якого встановлено, що земельна ділянка загальною площею 0,0830 га складалася з двох земельних ділянок, а саме: площею 0,0750 га та 0,0080 га, була передана в користування громадянки ОСОБА_1 терміном на 15 років для ведення городництва, однак договір на право тимчасового довгострокового користування землею № 147/01-24 від 26.12.2001 втратив чинність у зв`язку із закінченням строку, на який його було укладено. При цьому рішень міської ради з приводу поновлення чи укладання нового договору оренди щодо даної земельної ділянки не приймалось. Окрім того, комісією встановлено, що в районі будинку АДРЕСА_1, на земельній ділянці площею 0,0750 га, що була надана в довгострокове тимчасове користування, згідно договору, ОСОБА_1 встановила металеву огорожу, обгородивши частину цієї земельної ділянки орієнтовною площею 0,0581 га, що підтверджується топографічною зйомкою, наданою начальником Земельно-кадастрового госпрозрахункового бюро Калуської міської ради. Після закінчення строку договору дана огорожа не демонтована (а.с. 25-26, 27).

05.06.2019 постійною комісією міської ради з питань будівництва та землеустрою разом із структурними підрозділами Калуської міської ради повторно проведено спільне виїздне засідання щодо обстеження земельних ділянок на проспекті АДРЕСА_1 . За результатами обстеження складено акт, в якому зазначено, що самовільно захоплену земельну ділянку ОСОБА_1 в добровільному порядку не звільнено, самочинно встановлену металеву огорожу не знесено (а.с. 28).

Апелянтом долучено до матеріалів справи відповідь виконавчого комітету Калуської міської ради від 07.05.20014 року , у якій зазначено, що земельна ділянка була надана ОСОБА_1 для ведення городництва, а не садівництва. Використання її для ведення садівництва - не передбачено в договорі на право тимчасового довготермінового користування землею від 26.12.2001 року. Але, враховуючи те, що на даній земельній ділянці ростуть дерева, які посаджені ОСОБА_1 до 2001 року, проведено та складено акт визначення збитків багаторічних насаджень. Компенсацію за дерева , які підлягають зрізці, згідно даного акту, буде сплачено їй суб`єктами підприємницької діяльності, які отримали земельні ділянки для будівництва комерційно-житлових приміщень (а.с.67-69).

Витяг з рішення Калуської міської ради №297 від 12.09.2003 року свідчить про те, що затверджувався проект відведення земельної ділянки підприємцю ОСОБА_3 , надавалася земельна ділянка в оренду строком на 3 роки, загальною площею 0.0228 га на АДРЕСА_1 за рахунок земель запасу міської ради для будівництва комерційно-житлових приміщень (а.с.70).

02.08.2007 року між Калуською міською радою та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0.0228 га згідно з планом земельної ділянки, кадастровий номер : 10:007:0011 (а.с.71).

У витязі з рішення Калуської міської ради №254 від 24.04.2007 року міститься інформація про продаж у власність підприємцю ОСОБА_5 земельної ділянки площею 0.0529 га на АДРЕСА_1 для обслуговування трьохповерхового будинку комерційного призначення (а.с.73).

Відповідно до статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

У статті 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» зазначено, що самовільним зайняттям земельної ділянки є будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність, або надання у користування (оренду), або за відсутності вчиненого правочину, щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Самовільне зайняття земельної ділянки означає фактичне використання земельних ділянок без відповідних правових підстав. При цьому таке використання за своїм характером виключає можливість нормального користування земельною ділянкою з боку інших осіб.

Відповідно до частини першої статті 211 ЗК України самовільне зайняття земельних ділянок віднесено до порушень земельного законодавства, за яке громадяни та юридичні особи несуть цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність відповідно до законодавства.

Згідно зі статтею 212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними.

Статтею 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Проте апелянт, заперечуючи доводи позовної заяви, не надала суду доказів на підтвердження своїх заперечень, що є її процесуальним обов`язком. Апелянтом не надано доказів, а судом не встановлено обставин наявності у ОСОБА_1 правових підстав на користування земельною ділянкою, оскільки строк договору тимчасового довгострокового користування земельною ділянкою закінчився. Інший договір не укладений. Після закінчення строку договору у фактичному користуванні ОСОБА_1 знаходиться частина земельної ділянки, яка входила до складу тієї, що була у довгостроковому користуванні, площею 0,0750 га.

У судовому засіданні апелянт не заперечувала, що ця частина земельної ділянки огороджена металевою сіткою, яку вона встановила під час правомірного користування на підставі договору.

Ці обставини підтверджуються схемою топографічної зйомки, наданої Земельно-кадастрового госпрозрахунковим бюро Калуської міської ради як додаток до акту обстеження земельної ділянки від 05.04.2019 року (а.с.25-27).

Жодних доказів про надання земельної ділянки у користування членам сім`ї відповідача до 2001 року апелянтом не представлено.

Крім того, у акті зазначено і на вказаній схемі відображено щодо користування ОСОБА_3 частиною земельної ділянки із зазначенням розташування і площі земельної ділянки, яку займає остання. Ці обставини жодним чином не впливають на вирішення цього спору, оскільки в межах цієї справи позов до ОСОБА_3 не заявлений.

Встановивши вказані обставини, оцінивши наявні у матеріалах справи докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні усіх обставин справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_1 самовільно зайняла земельну ділянку площею 0,0581 га, що знаходиться на АДРЕСА_1 шляхом встановлення металевої огорожі, чим порушуються права органу місцевого самоврядування, який діє в інтересах територіальної громади як її представницький орган.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги щодо підписання позовної заяви неповноважною особою з огляду на таке.

Відповідно до ст.18-1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» орган місцевого самоврядування може бути позивачем та відповідачем у судах загальної юрисдикції , зокрема, звертатися до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування.

Відповідно до ст.12 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільський, селищний голова, міський голова є головною посадовою особою територіальної громади відповідно села (добровільного об`єднання в одну територіальну громаду жителів кількох сіл), селища, міста.

Статтею 42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено повноваження міського голови, зокрема мiський голова забезпечує здiйснення у межах наданих законом повноважень органiв виконавчої влади на вiдповiднiй територiї, додержання Конституцiї та законiв України, виконання актiв Президента України та вiдповiдних органiв виконавчої влади.

Таким чином, відповідно до Закону позовна заява від імені Калуської міської ради могла бути підписана виключною міським головою, а у випадку його відсутності у передбачених законом випадках - секретарем міської ради. Також виключно ці посадові особи наділені повноваженням видавати довіреності на представництво інтересів Калуської міської ради.

У матеріалах справи містяться належним чином засвідчені документи, які давали право на час подання позову міському голові І.Матвійчуку підписувати позовну заяву і уповноважувати представника на участь у справі.(а.с.47-50) Тому доводи апелянта в цій частині не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

З приводу доводів апелянта щодо порушення судом норм процесуального права в частині розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін слід враховувати, що 11 червня 2019 року судом постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі та розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Судове засідання призначено на 05.07.2019 року о 9.00 годині.

Копію ухвали направлено сторонам та вручено ОСОБА_1 19 червня 2019 року, тобто завчасно (а.с.37-38).

Порядок розгляду справ у спрощеному провадженні врегульований главою 10 ЦПК України.

Частиною 4 ст.274 ЦПК України визначений перелік справ у спорах, які не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження. Справа за цим спором до цього переліку не входить.

Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України справа в порядку спрощеного провадження проводиться без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Також зазначено, що клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву (п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали).

Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач не подавала, а її заява про неналежне оформлення позовної заяви позивачем (а.с.40-43) не виражала волі про розгляд справи у судовому засіданні з викликом сторін і не могла бути підставою для постановлення такої ухвали судом.

Крім того, до цієї заяви апелянт не долучила жодних доказів на спростування позовних вимог, як і доказів, які стосувалися особи відповідача, а лише обмежилася критикою ухвали суду про відкриття провадження у справі.

Оскільки дана справа не віднесена до категорії справ, які згідно ч. 4 зазначеної статті не можуть бути розглянуті у порядку спрощеного позовного провадження, а тому суд з врахуванням складності справи, обсягу та характеру доказів у справі, дійшов правильного висновку про можливість розгляду даної справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомленням (виклику ) сторін, оскільки жодна сторона про це не заявила.

Інші доводи апеляційної скарги правильних висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для її задоволення не вбачається.

Приймаючи до уваги, що апеляційним судом перевіряється законність судового рішення на час його ухвалення з урахуванням наданих суду першої інстанції доказів сторонами. Враховуючи позицію відповідача та ненадання нею суду жодних доказів на спростування позову, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для скасування рішення суду.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 05 липня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 18 жовтня 2019 року.

Судді: І.О. Максюта

Л.В. Василишин

Р.Й. Матківський