Постанова

Іменем України

09 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 554/9477/14-ц

провадження № 61-25369св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О.,

суддів: Жданової В. С., Карпенко С. О., Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Полтавської області від 19 червня 2017 року у складі колегії суддів: Панченка О. О., Обідіної О. І., Пікуля В. П.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У липні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, посилаючись на те, що 05 вересня 2011 року відповідач отримала від неї в борг грошові кошти в сумі 50 000 грн зі сплатою 0,76 % в день (380 грн), про що власноруч написала розписку. Однак ОСОБА_2 не виконала взятих на себе зобов`язань, хоча 25 червня 2014 року вона надіслала їй вимогу про повернення позики разом з нарахованими процентами. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила стягнути з ОСОБА_2 на свою користь суму боргу за розпискою в розмірі 50 000 грн та проценти, нараховані за період з 05 вересня 2011 року по 25 червня 2014 року, в сумі 377 340 грн.

Рішенням Октябрського районного суду міста Полтави від 24 січня 2017 року у складі судді Андрієнко В. Г. позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики в розмірі 427 340 грн, з яких: 50 000 грн - основний борг, 377 340 грн - проценти за користування позикою. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що позов ОСОБА_1 доведено й обґрунтовано належним чином, тому наявні правові підстави для стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за договором позики, яка утворилася внаслідок невиконання нею взятих на себе зобов`язань. Доводи відповідача про те, що вона взяла позику з метою виплати працівникам заробітної плати, суд не взяв до уваги, оскільки в розписці відсутня вказівка про отримання ОСОБА_2 грошових коштів як директором Товариства з обмеженою відповідальністю «Георесурс» (далі - ТОВ «Георесурс»). Використання вказаних коштів в інтересах юридичної особи не свідчить про обов`язок Товариства їх повертати. Крім того, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження оприбуткування готівки ТОВ «Георесурс».

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 19 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Октябрського районного суду міста Полтави від 24 січня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що 05 вересня 2011 року ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 в борг грошові кошти в сумі 50 000 грн для виплати заробітної плати працівникам ТОВ «Георесурс». На час укладення правочину відповідач обіймала посаду директора вказаного товариства, з якої звільнилася 08 вересня 2011 року. Згідно з відповіддю голови загальних зборів учасників ТОВ Гересурс» від 10 січня 2017 року № 3, наданою на адвокатський запит представника відповідача, у вересні 2011 року ОСОБА_2 отримала погодження учасників товариства на запозичення у ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 50 000 грн для виплати заробітної плати працівникам. Крім того, 23 березня 2011 року учасники (засновники) ТОВ Гересурс» ухвалили рішення про надання, у разі виробничої необхідності, директору підприємства ОСОБА_2 права позичати у фізичних та юридичних осіб грошові кошти на короткотривалий період (до 15 днів) та використовувати їх на виробничі цілі, а також - уповноважили відповідача від імені товариства підписувати всі необхідні документи, про що свідчить протокол № 2 засідання загальних зборів. Прибутковим касовим ордером від 07 вересня 2011 року № 89 підтверджується, що на підставі надання безпроцентної поворотної фінансової допомоги ТОВ «Георесурс» прийняло від ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 50 000 грн. В період з 06 по 09 вересня 2011 року з каси товариства працівникам було виплачено 37 755,88 грн. Згідно з довідкою від 07 вересня 2011 року № 7/9 головним бухгалтером ТОВ «Георесурс» повідомлено, що отримані ОСОБА_2 в інтересах товариства за договором позики від 05 вересня 2011 року кошти в сумі 50 000 грн в повному обсязі витрачені на виплату заробітної плати працівникам. Наведені обставини та докази свідчать про те, що отримуючи позику, ОСОБА_2 діяла як директор в інтересах ТОВ «Георесурс», а отже, вимога позивача про стягнення боргу повинна бути заявлена до вказаної юридичної особи, а не до відповідача.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.

У липні 2017 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Апеляційного суду Полтавської області від 19 червня 2017 року, а рішення Октябрського районного суду міста Полтави від 24 січня 2017 року залишити в силі.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що в поданій ОСОБА_2 апеляційній скарзі не містилося обґрунтувань поважності причин пропуску на оскарження рішення місцевого суду. Судом апеляційної інстанції були порушені межі розгляду апеляційної скарги та безпідставно досліджено докази, які відповідачем не подавалися до місцевого суду (без з`ясування поважності причин їх неподання). Крім цього, дослідуючи прибутковий касовий ордер від 07 вересня 2011 року № 89, суд залишив поза увагою те, що відповідач передала ТОВ «Георесурс» грошові кошти в розмірі 50 000 грн в якості безпроцентної поворотної фінансової допомоги, тобто між цими сторонами фактично був укладений інший правочин. В той же час між сторонами у цій справі укладено договір позики із встановленням обов`язку позичальника сплатити проценти за користування грошовими коштами, що унеможливлює виконання Товариством взятого ОСОБА_2 зобов`язання за вказаним правочином. Про укладення спірного договору саме між фізичними особами свідчить і той факт, що в розписці від 05 вересня 2011 року не зазначено про те, що відповідач діяла як уповноважений представник та посадова особа ТОВ «Георесурс», а також всупереч вимогам частини другої статті 207 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) її підпис не скріплений печаткою вказаного товариства.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали з Октябрського районного суду міста Полтави.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

15 травня 2018 року справу № 554/9477/14-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 26 вересня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 213 Цивільного процесуального кодексу Українивід 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 214 ЦПК України 2004 року).

Відповідно до частини першої статті 303, частини першої статті 304 ЦПК України 2004 року під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими главою 1 розділу V ЦПК України 2004 року.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Частинами третьою, четвертою статті 545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Згідно з нормами статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання зобов`язання частково або в повному обсязі. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 18 березня 2013 року у справі № 6-63цс13.

Судами встановлено, що 05 вересня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, оформлений розпискою про отримання ОСОБА_2 в борг 50 000 грн зі сплатою 380 грн вдень для виплати заробітної плати працівникам ТОВ «Георесурс».

Факти підписання вказаної розписки та отримання грошових коштів відповідачем не заперечувалися.

25 червня 2014 року ОСОБА_1 надіслала ОСОБА_2 вимогу про повернення боргу разом з нарахованими процентами, яку позичальник отримала, однак не виконала.

Апеляційним судом також встановлено, що на час укладення вказаного правочину відповідач обіймала посаду директора ТОВ «Георесурс», з якої звільнилася 08 вересня 2011 року.

Пунктом 10.14 Статуту ТОВ «Георесурс» передбачено, що директор товариства має право, зокрема здійснювати угоди та інші юридичні акти з подальшим затвердженням зборами учасників, видавати доручення, відкривати в банках розрахунковий та інші рахунки.

23 березня 2011 року учасники (засновники) ТОВ Гересурс» ухвалили рішення про надання, у разі виробничої необхідності, директору підприємства ОСОБА_2 права позичати у фізичних та юридичних осіб грошові кошти на короткотривалий період (до 15 днів) та використовувати їх на виробничі цілі, а також - уповноважили відповідача від імені товариства підписувати всі необхідні документи, про що свідчить протокол № 2 засідання загальних зборів.

Згідно з відповіддю голови загальних зборів учасників ТОВ Гересурс» Смаль О. Я. від 10 січня 2017 року № 3, наданою на адвокатський запит представника відповідача, у вересні 2011 року ОСОБА_2 отримала погодження учасників товариства на запозичення у ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 50 000 грн для виплати заробітної плати працівникам та покриття певних витрат.

Прибутковим касовим ордером від 07 вересня 2011 року № 89 підтверджується, що на підставі надання безпроцентної поворотної фінансової допомоги ТОВ «Георесурс» прийняло від ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 50 000 грн.

В період з 06 по 09 вересня 2011 року з каси вказаного товариства працівникам було виплачено 37 755,88 грн, про що свідчать відомості про виплату грошових коштів.

Згідно з довідкою від 07 вересня 2011 року № 7/9 головним бухгалтером ТОВ «Георесурс» повідомлено, що отримані ОСОБА_2 в інтересах товариства за договором позики від 05 вересня 2011 року кошти в сумі 50 000 грн в повному обсязі витрачені на виплату заробітної плати працівникам.

Відповідно до частин першої, третьої статті 10 ЦПК України 2004 року цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою, другою статті 11 ЦПК України 2004 року суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до статті 57 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно з частиною другою статті 59 ЦПК України 2004 року обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до частин другої-четвертої першої статті 60 ЦПК України 2004 року докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Задовольняючи позов, місцевий суд, виявивши справжню правову природу укладеного сторонами договору, дійшов правильного висновку про те, що отримання ОСОБА_2 позики з метою виплати працівникам ТОВ «Георесурс» заробітної плати та подальше прийняття товариством від неї 50 000 грн на підставі безпроцентної поворотної фінансової допомоги, не свідчить про обов`язок вказаної юридичної особи повернути грошові кошти саме позивачу, оскільки в розписці від 05 вересня 2011 року передбачене право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики та відсутня вказівка про отримання грошових коштів ОСОБА_2 як директором ТОВ «Георесурс». Тому отримані за договором позики грошові кошти разом з нарахованими на них процентами підлягають стягненню з позичальника на користь позикодавця.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Суд апеляційної інстанції не спростував належним чином обставин, встановлених місцевим судом, тобто фактично необґрунтовано переоцінив докази, які були оцінені судом першої інстанції з дотриманням вимог закону, у зв`язку з чим дійшов неправильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Верховний Суд погоджується з доводами касаційної скарги про те, що дослідуючи прибутковий касовий ордер від 07 вересня 2011 року № 89, апеляційний суд залишив поза увагою той факт, що відповідач передала ТОВ «Георесурс» грошові кошти в розмірі 50 000 грн як безпроцентну фінансову допомогу, тобто між цими сторонами фактично був укладений інший правочин. Разом з тим між сторонами в цій справі було укладено договір позики із встановленням обов`язку позичальника сплатити проценти за користування грошовими коштами, що унеможливлює виконання Товариством взятого ОСОБА_2 зобов`язання за спірним правочином.

Згідно з частиною другою статті 207 ЦК України в редакції, чинній на час укладення договору позики, правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Тому обґрунтованими є й аргументи заявника про те, що про укладення спірного договору саме між фізичними особами свідчить той факт, що в розписці від 05 вересня 2011 року не зазначено, що відповідач діяла як уповноважений представник та посадова особа ТОВ «Георесурс», а також - що всупереч вимогам закону її підпис не був скріплений печаткою вказаного товариства.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Враховуючи, що рішення апеляційного суду не відповідає вимогам щодо законності й обґрунтованості, воно підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції з підстав, передбачених статтею 413 ЦПК України.

Згідно з частиною першою статі 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема з резолютивної частини із зазначенням у ній розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

За подання касаційної скарги ОСОБА_1 сплатила 4 530,96 грн, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Полтавської області від 19 червня 2017 року скасувати, а рішення Октябрського районного суду міста Полтави від 24 січня 2017 року залишити в силі.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 4 530 (чотири тисячі п`ятсот тридцять) грн 96 коп. судових витрат, понесених на сплату судового збору за подання касаційної скарги.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. О. Кузнєцов
Судді:В. С. Жданова
С. О. Карпенко
В. А. Стрільчук
М. Ю. Тітов