Постанова

Іменем України

02 жовтня 2019 року

м. Київ

справа 126/1056/15-ц

провадження № 61-34297св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі за первісним позовом: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_3 ,

третя особа за первісним та зустрічним позовами - ОСОБА_4 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Вінницької області від 20 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Оніщука В. В., Медвецького С. К., Сала Т. Б. у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_4 , про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк», третя особа - ОСОБА_4 , про припинення іпотеки та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовної заяви

В березні 2015 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк», банк), правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_4 , про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу з укладенням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем та виселення, посилаючись на те, що 22 квітня 2008 року між банком та ОСОБА_4 укладено договір іпотечного кредиту, відповідно до якого останній отримав кошти в сумі 100 000 грн зі сплатою 15% річних. В забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого остання надала в іпотеку належну їй на праві власності квартиру розташовану в АДРЕСА_1 . В позові вказано, що боржник ОСОБА_4 не виконав належним чином свої зобов`язання та не повернув кредит банку в повному обсязі, у зв`язку з чим станом на 30 грудня 2014 року утворилась заборгованість в розмірі 27 467,68 грн, з яких: тіло кредиту - 5 239,25 грн, заборгованість за процентами - 7 838,76 грн, 11 892,61 грн - пеня та 2 497,06 грн - штраф, а тому просив звернути стягнення на предмет іпотеки та виселити всіх осіб, які проживають у вказаній квартирі.

В листопаді 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду із зустрічною позовною заявою, посилаючись на те, що 22 квітня 2008 року між нею та ЗАТ КБ «ПриватБанк» було укладено іпотечний договір, предметом якого є трикімнатна квартира розташована в АДРЕСА_1 , яка передається в іпотеку, як забезпечення виконання зобов`язання ОСОБА_4 , який отримав кредит в сумі 100 000 грн. В позові вказано, що на даний час боржник ОСОБА_4 повністю виконав свої зобов`язання та сплатив банку кошти в сумі 114 506,63 грн в рахунок погашення боргу та процентів за користування кредитом, тобто боржником зобов`язання виконано, відтак в силу положень статті 17 Закону України «Про іпотеку», іпотека вважається припиненою, а тому просила визнати іпотеку припиненою, зняти заборону на відчуження квартири та зобов`язати ПАТ КБ «ПриватБанк» повернути технічний паспорт та свідоцтво про право власності на квартиру.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Бершадського районного суду Вінницької області від 21 серпня 2017 року в задоволені позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано іпотеку за іпотечним договором від 22 квітня 2008 року № VIBOG8, укладеним між ОСОБА_3 та ЗАТ (ПАТ) КБ «ПриватБанк», припиненою. Знято заборону (реєстраційний номер 7076244, номер за РПВН 22657444) від 22 квітня 2008 року на відчуження квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Зобов`язано ПАТ «КБ «ПриватБанк» повернути ОСОБА_3 технічний паспорт та свідоцтво про право власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем за первісним позовом не доведено факту наявності заборгованості у позичальника і позов пред`явлено поза межами строку позовної давності, при цьому зустрічний позов задоволено у зв`язку з виконанням боржником своїх зобов`язань за кредитним договором.

Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 20 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 21 серпня 2017 року скасовано. У задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , третя особа на стороні відповідача ОСОБА_4 , про звернення стягнення на предмет іпотеки - відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_4 , до ПАТ КБ «ПриватБанк» про припинення іпотеки та зобов`язання вчинити певні дії- відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що банком пропущено строк позовної давності щодо основного зобов`язання, про застосування якого заявлено стороною у спорі до винесення рішення, а оскільки іпотека є похідною від одностороннього зобов`язання, відтак в задоволенні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки було відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову суд апеляційної інстанції виходив з того, що сплив позовної давності до основної та додаткової вимог кредитора про стягнення боргу за кредитним договором і про звернення стягнення на предмет іпотеки (зокрема, й за наявності рішення суду про відмову в цьому позові з підстави пропущення позовної давності) сам по собі не припиняє основного зобов`язання за кредитним договором і, відповідно, не може вважатися підставою для припинення іпотеки за абзацом другим частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку». Апеляційний суд також вважав, що судом першої інстанції зроблено невірний висновок щодо недоведеності факту наявності заборгованості за договором по іпотечному кредиту, з посиланням на те, що наданий банком розрахунок перевантажений цифровою масою та є незрозумілим, при цьому невірно застосовано положення статті 593 ЦК України та статті 17 Закону України «Про іпотеку» і відповідно було безпідставно визнано іпотеку припиненою.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У листопаді 2017 року ОСОБА_3 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Вінницької області від 20 жовтня 2017 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення суду апеляційної інстанції, а рішення місцевого суду залишити в силі.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_3 мотивована тим, що рішення місцевого суду є правильним та обґрунтованим, натомість суд апеляційної інстанції припустився помилки та скасував вірне по суті рішення з формальних підстав.

ОСОБА_3 вказує, що судом апеляційної інстанції не було взято до уваги сплату коштів на загальну суму 114 506,63 грн, що повністю покривали тіло кредиту в розмірі 100 000,00 грн та відсотків за користування ним з урахуванням відсоткових ставок: 15, 25,08, 25,92 річних, що підтверджує погашення кредиту в повному обсязі. За таких обставин заявник вважає, що висновки суду апеляційної інстанції порушують принципи об`єктивності, неупередженості та принципу змагальності судового процесу, що потягло за собою неповне з`ясування судом апеляційної інстанції обставин справи.

Заявник вказує, що суд апеляційної інстанції не надав оцінку розрахунків заборгованості наданих сторонами, внаслідок чого поза його увагою залишилась перевірка правильності зарахування коштів в рахунок погашення тіла кредиту та відсотків за користування ним, крім того суд не з`ясував, який розмір відсотків за кредитним договором забезпечено іпотекою та чи існує заборгованість позичальника взагалі. Також вказує на те, що судом жодним чином не обґрунтовано відмову у задоволенні позовної вимоги за зустрічним позовом щодо повернення технічного паспорту та свідоцтва на право власності на квартиру.

Відзив на касаційну скаргу іншими учасниками справи не подано

Фактичні обставини справи, встановлені судами

22 квітня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 було укладено договір про іпотечний кредит № VIBOG8. Відповідно до якого банк зобов`язувався надати ОСОБА_4 кредит в сумі 100 000 грн., а ОСОБА_4 зобов`язався повернути кредит у вказаній сумі та сплатити відсотки за використання кредитом в сумі 15% річних.

Цього ж дня майновий поручитель ОСОБА_4 - ОСОБА_3 уклала із ЗАТ «КБ «ПриватБанк» іпотечний договір №VIBOG8, предметом якого є трикімнатна квартира розташована в АДРЕСА_1 , яка передається в іпотеку як забезпечення належного виконання зобов`язання ОСОБА_4 за договором іпотечного кредиту.

Умовами укладеного 22 квітня 2008 року між ОСОБА_3 і ЗАТ «ПриватБанк» іпотечного договору встановлено, що іпотека припиняється з виконанням у повному обсязі зобов`язань (п.п. «а» п. 3.4 Договору).

Пунктом 2 вказаного договору визначено поняття «зобов`язання» як зобов`язання ОСОБА_4 , що випливають з договору про іпотечний кредит, а саме сплати кредиту в сумі 100 000 грн. та 15% річних.

В своїх запереченнях третя особа ОСОБА_4 повідомив суду, що основне зобов`язання він виконав повністю та в період з травня 2008 року по квітень 2009 року він погасив заборгованість за кредитом та процентами в сумі 114 506,63 грн, що підтверджується відповідними квитанціями.

Місцевим судом було встановлено, що останній платіж позичальник сплатив 22 квітня 2009 року.

Під час апеляційного розгляду, судом апеляційної інстанції було встановлено, що відповідно до п. 1.3. іпотечного договору кредит надається строком погашення не пізніше 22 квітня 2028 року, листом від 12 серпня 2010 року, який було надіслано ОСОБА_4 , ПАТ КБ «ПриватБанк» на підставі статті 1050 ЦК України та умов договору заявив вимогу про повернення суми кредиту в повному обсязі, нарахованих процентів, комісії та штрафних санкцій в тижневий термін з дати одержання цього повідомлення та попереджено про намір звернути стягнення на предмет іпотеки.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із Бершадського районного суду Вінницької області.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до ГПК України, ЦПК України, КАС України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

01 червня 2018 року справу № 126/1947/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Способи захисту цивільного права чи інтересу можуть бути судові (стаття 16 ЦК України) та позасудові (статті 17-19 ЦК України).

Відповідно до статей 12 і 33 Закону України «Про іпотеку» (далі - Закон), у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, одним із способів захисту прав та інтересів іпотекодержателя є звернення стягнення на предмет іпотеки.

Закон визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина третя статті 33 Закону): судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).

Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, є (частина третя статті 36 Закону): 1) передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону; 2) право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону.

Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду є: 1) реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (стаття 39 Закону); 2) продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі - покупцеві (стаття 38 Закону).

Звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону, можливе лише за умови, що сторони договору іпотеки не передбачили цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, яке прирівнюється до такого договору за юридичними наслідками. Якщо ж сторони договору іпотеки передбачили такий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону, є неналежним способом судового захисту.

Частина друга статті 36 Закону, яка встановлює, що визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки, означає, що у разі, якщо у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили обидва, вказані у частині третій статті 36 Закону, способи задоволення вимог іпотекодержателя (статті 37, 38 Закону), то їх наявність не перешкоджає іпотекодержателю застосувати: 1) судовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом задоволення вимог іпотекодержателя у спосіб реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах; 2) позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса.

За змістом припису частини другої статті 35 Закону визначена у частині першій цієї статті процедура подання іпотекодержателем вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору (яка передує прийняттю іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовий спосіб на підставі договору) не є перешкодою для реалізації іпотекодержателем права звернутись у будь-який час за захистом його порушених прав до суду з вимогами: 1) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб його реалізації шляхом проведення прилюдних торгів (статті 41-47 Закону) - незалежно від того, які способи задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили у відповідному договорі (в іпотечному застереженні); 2) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб продажу предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону) - якщо у відповідному договорі (в іпотечному застереженні) сторони цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя, встановлений статтею 38 Закону, не передбачили.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (провадження № 14-112цс19).

Враховуючи викладене, висновки судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні первісного позову з підстав недоведеності факту наявності заборгованості у позичальника та у зв`язку із пред`явленням позову поза межами строку позовної давності є помилковими.

Сторони в пункті 4.3 іпотечного договору погодили, що іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки на підставі цього договору шляхом продажу від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку». Цим договором іпотекодавець уповноважив іпотекодержателя надавати та отримувати від імені іпотекодавця довідки та документи, які необхідні для підготовки предмета іпотеки до продажу, сплачувати всі необхідні платежі, підписати договір купівлі-продажу предмета іпотеки, а також виконувати всі інші дії, які пов`язані з продажем предмета іпотеки. У разі продажу предмета іпотеки, іпотекодавець доручає іпотекодержателю отримати грошові кошти, виручені від продажу та спрямувати їх на погашення витрат іпотекодержателя та заборгованості за договором про іпотечний кредит. Якщо предмет іпотеки буде продано на суму більшу ніж сума заборгованості та витрат іпотекодержателя, залишок грошових коштів від його продажу іпотекодержатель повертає іпотекодавцю. При цьому сторони погодили, що це застереження визначається сторонами як договір про задоволення вимог іпотекодержателя.

З огляду на вищенаведене, позивач має право самостійно у позасудовому порядку звернути стягнення на предмет іпотеки, адже судовий спосіб захисту прав позивача може бути застосований лише у разі, якщо заходи позасудового врегулювання на підставі застереження у договорі іпотеки не призвели до задоволення вимог іпотекодержателя у повному обсязі.

Отже, позивач, звертаючись до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу не скористався позасудовими способами врегулювання такого спору, який передбачений в іпотечному договорі, тобто обрав неналежний спосіб захисту своїх прав.

Верховний Суд, як суд касаційної інстанції, в силу положень наведеної вище статті 400 ЦПК України перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права в межах касаційної скарги. При цьому Верховний Суд може вийти за межі касаційної скарги у випадку, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд касаційної інстанції вважає за необхідне вийти за межі касаційної скарги та приходить до висновку, що суди попередніх інстанцій в частині обґрунтування відмови у задоволенні первісного позову, на вказані вище вимоги закону уваги не звернули, а тому судові рішення судів першої та апеляційної інстанції підлягають зміні в частині мотивів відмови у задоволенні первісного позову.

Щодо відмови суду апеляційної інстанції у задоволенні вимог зустрічної позовної заяви колегія суддів Верховного суду виходить з наступного.

Справа розглядається в суді апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Зміст рішення суду апеляційної інстанції передбачено в статті 316 ЦПК України, в якому, зокрема, зазначаються мотиви зміни рішення, скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення; встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені апеляційним судом, і визначені відповідно до них правовідносини; чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду; назви, статті, її частини, абзацу, пункту, підпункту закону, на підставі якого вирішено справу, а також процесуального закону, яким суд керувався.

Верховний Суд погоджується із висновками суду апеляційної інстанції про те, що підстави припинення іпотеки окремо визначені в статті 17 Закону України «Про іпотеку». Конструкція цієї статті дає підстави для висновку, що припинення іпотеки можливе виключно з тих підстав, які передбачені цим Законом, а тому згідно з указаною нормою іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання (абзац другий частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку»). Натомість Законом України «Про іпотеку» не передбачено такої підстави для припинення іпотеки, як сплив позовної давності до основної чи додаткової вимог кредитора за основним зобов`язанням.

Проте Верховний Суд не погоджується із висновками суду апеляційної інстанції про те, що судом першої інстанції зроблено невірний висновок щодо недоведеності факту наявності заборгованості за договором по іпотечному кредиту.

Дійшовши такого висновку, суд апеляційної інстанції зобов`язаний був у мотивувальній частині рішення дати оцінку цим доказам, але в порушення вимог процесуального закону такі докази ним не досліджувались.

В пункті 2.5 договору про іпотечний кредит від 22 квітня 2008 року № VIBOG8 передбачено та погоджено сторонами, що розрахунок відсотків здійснюється, починаючи з дати списання коштів з позичкового рахунку, до дати повного погашення кредиту. Відсотки нараховуються на фактичний залишок заборгованості за кожен календарний день, виходячи їх фактичної кількості днів у місяці і 360 днів у році. Нарахування відсотків здійснюється на дату їх сплати.

Доводи касаційної скарги містять посилання на те, що сплата коштів позичальником на загальну суму 114 506,63 грн повністю погасила тіло кредиту в розмірі 100 000,00 грн та відсотки за користування ним з урахуванням відсоткових ставок: 15, 25,08 та 25,92 річних.

Матеріали справи містять суперчливі відомості, адже із досудової вимоги банку від 12 серпня 2010 року № вбачається, що станом на 09 серпня 2009 року прострочена заборгованість ОСОБА_4 становить 2 123,48 грн проте із наданого суду розрахунку вбачається, що станом на 23 липня 2009 року та 22 серпня 2009 року за третьою особою обліковувалась заборгованість тільки за одним лише тілом кредиту у розмірі 5 239, 25 грн.

З наданого банком розрахунку вбачається, що 22 липня 2008 року та 01 лютого 2009 року відбулося збільшення відсоткових ставок за користування коштами, як то передбачили сторони в пункті 8.9 договору про іпотечний кредит від 22 квітня 2008 року.

Одночасно Верховний Суд не може погодитися із висновками суду апеляційної інстанції про наявність підстав для відмови у задоволенні зустрічного позову з підстав недоведеності дострокового погашення ОСОБА_4 кредиту з огляду на наступне.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність або й відсутність обов`язків.

За положеннями частини першої статті 593 ЦК України припинення права іпотеки в разі належного виконання основного зобов`язання презюмується.

Встановлення факту припинення основного зобов`язання належним його виконанням, є свідченням припинення додаткових (акцесорних) зобов`язань за договорами іпотеки.

Звернення особи до суду з позовом про визнання іпотеки такою, що припинена, на підставі частини першої статті 593 ЦК України не є необхідним, проте такі вимоги можуть розглядатися судом у разі наявності відповідного спору.

Отже, виходячи із загальних засад цивільного законодавства та судочинства, права особи на захист в суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обов`язків сторін (статті 3, 12 - 15, 20 ЦК України), слід дійти висновку про те, що в разі невизнання кредитором права іпотекодавця, передбаченого частиною першою статті 593 ЦК України, на припинення зобов`язання таке право підлягає захисту судом шляхом визнання його права на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України.

Таким чином, право іпотекодавця підлягає судовому захисту за його позовом шляхом визнання іпотеки такою, що припинена, а не шляхом припинення договору іпотеки чи шляхом припинення зобов`язання за договором.

Вказаний правовий висновок висловив Верховний Суд України у постанові від 04 лютого 2015 року у справі № 6-243цс14.

Під час застосування вищенаведених норм права підлягає врахуванню також правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 711/4556/16-ц, провадження № 14-88цс19 (пункти 54, 68-70): іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3, абзаци другий і сьомий частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку», пункт 1 частини першої і речення друге цієї частини статті 593 ЦК України). Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК України). Однією з таких підстав, встановлених законом, є виконання, проведене належним чином (стаття 599 ЦК України).

Обмеження речових прав на нерухоме майно (обтяження нерухомого майна) - це обмеження або заборона розпорядження нерухомим майном, установлена відповідно до правочину (договору), закону або актів органів державної влади, місцевого самоврядування, їх посадових осіб, прийнятих у межах повноважень, визначених законом (абзац п`ятий частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» в редакції, чинній на час укладення іпотечного договору).

Відповідно до частини третьої статті 44 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» після припинення обтяження обтяжувач самостійно або на письмову вимогу боржника чи особи, права якої порушено внаслідок наявності запису про обтяження, протягом п`яти днів зобов`язаний подати держателю або реєстратору Державного реєстру заяву про припинення обтяження і подальше вилучення відповідного запису з Державного реєстру. У разі невиконання цього обов`язку обтяжувач несе відповідальність за відшкодування завданих збитків.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження.

Відповідно до статті 74 Закону України «Про нотаріат», одержавши повідомлення установи банку, підприємства чи організації про погашення позики (кредиту), повідомлення про припинення іпотечного договору або договору застави, а також припинення чи розірвання договору довічного утримання, звернення органів опіки та піклування про усунення обставин, що обумовили накладення заборони відчуження майна дитини, нотаріус знімає заборону відчуження жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна.

Верховний Суд виходить з того, що записи про державну реєстрацію обтяжень нерухомого майна, а також іпотеки за належного виконання у повному обсязі забезпеченого іпотекою основного зобов`язання за кредитним договором є перешкодами в реалізації власником права розпорядження відповідним майном.

Враховуючи те, що судом першої інстанції було вірно встановлено, що свої зобов`язання за договором про іпотечний кредит від 22 квітня 2008 року боржник ОСОБА_4 виконав в повному обсязі та належним чином, що підтверджується копіями квитанцій про сплату коштів в сумі 114506, 63 грн колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що належне виконання основного зобов`язання припиняє іпотеку й обтяження нерухомого майна, що є предметом іпотеки.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з статтею 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що у справі в частині вирішення первісного позову не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але судами зроблено помилкові висновки щодо підстав відмови у первісному позові, оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанції підлягають зміні в частині мотивів відмови у первісному позові з підстав, викладених у мотивувальній частині цієї постанови.

В частині відмови апеляційним судом у задоволенні зустрічного позову Верховний Суд дійшов наступних висновків.

Колегія суддів зазначає, що місцевий суд, розглядаючи зустрічний позов, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного судового рішення, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Суд апеляційної інстанції не надав належної правової оцінки тому, що банком не було належними та допустимими доказами доведено факт наявності заборгованості ОСОБА_4 за договором про іпотечний кредит від 22 квітня 2008 року та тому, що боржник ОСОБА_4 виконав зобов`язання в повному обсязі в сумі 114506, 63 грн та належним чином підтвердив цю обставину, а тому колегія суддів вважає висновок суду апеляційної інстанції про відсутність підстав у задоволенні зустрічного позову необґрунтованим.

Отже доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки зібраним у справі доказам внаслідок чого скасував правильне по суті рішення суду першої інстанції знайшли своє підтвердження в ході касаційного розгляду справи, а враховуючи те, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення зустрічного позову та відмови у задоволенні первісного позову, рішення суду першої інстанції підлягає залишенню в силі.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Оскільки апеляційний суд помилково скасував рішення суду першої інстанції, яке відповідає вимогам закону, тому рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Щодо судових витрат

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (частина восьма статті 141 ЦПК України).

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).

Відповідно квитанції від 06 листопада 2017 року № 0.0.886313508.1 ОСОБА_3 сплатила судовий збір за подання касаційної скарги в розмірі 584,64 грн.

Оскільки судом касаційної інстанції касаційну скаргу задоволено на 60%, судові витрати за подання касаційної скарги покладаються на позивача за первісним позовом.

У зв`язку і наведеним із АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню судовий збір, сплачений за подання касаційної скарги у сумі 350,78 грн.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 413, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 21 серпня 2017 року та рішення Апеляційного суду Вінницької області від 20 жовтня 2017 року змінити в частині мотивів відмови у первісному позові Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_4 , про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення з підстав, викладених у мотивувальній частині цієї постанови.

В частині зустрічного позову ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк», третя особа - ОСОБА_4 , про припинення іпотеки та зобов`язання вчинити певні дії рішення Апеляційного суду Вінницької області від 20 жовтня 2017 року скасувати, а рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 21 серпня 2017 року залишити в силі.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 350,78 грн у відшкодування судових витрат.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. С. Висоцька

Судді:А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко
В. В. Сердюк І. М. Фаловська