П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2019 року м. Маріуполь

Єдиний унікальний номер 264/6154/18 Номер провадження 22-ц/804/2213/19

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Мальцевої Є.Є., суддів Баркова В.М., Кочегарової Л.М.,

секретар судового засідання Тулянкіна М.М.,

сторони :

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 21 червня 2019 року у складі судді Литвиненко Н.В.,

В С Т А Н О В И В:

В жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду із зазначеним позовом, в якому зазначила, що в травні 2016 року за її участю було укладено договір купівлі-продажу автомобіля MAZDA, моделі СХ-7, 2007 року випуску. За даним договором ОСОБА_1 була представником продавця та діяла на підставі довіреності, а покупцем автомобіля був відповідач ОСОБА_2 В серпні 2013 року вона отримала від свого діда значену суму грошових коштів та придбала автомобіль за 20 000 доларів США шляхом оформлення на своє ім`я нотаріальної довіреності. Строк довіреності спливав 10 травня 2016 року, і оскільки вона не мала можливості оформити автомобіль у власність на підставі довіреності, виданої на її ім`я, то уклала договір купівлі-продажу як представник від імені продавця із власним чоловіком -відповідачем по справі. Чоловік знав про джерело коштів, не мав заперечень. 26 травня 2018 року шлюб із чоловіком був розірваний, і він на даний час не визнає за позивачем право особистої власності на автомобіль, тому позивач звернулася до суду. Вказує, що спірний автомобіль фактично був придбаний позивачем ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) в особисту власність за рахунок власних коштів, і оформлення його на відповідача ОСОБА_2 виявилося вимушеним у зв`язку з виниклою перешкодою, обумовленою обмеженнями щодо оформлення права власності на повіреного при реалізації повноважень за дорученням на право розпорядження автомобілем. Реальне настання правових наслідків для вказаного в договорі купівлі-продажу в якості покупця відповідача ОСОБА_2 не настало, крім того, позивач користувалася автомобілем у власних потребах, утримувала його самостійно. З урахуванням уточнень просила визнати договір купівлі-продажу автомобіля від 06 травня 2016 року, укладений між продавцем ОСОБА_3 та покупцем ОСОБА_2 частково недійсним в частині покупця з моменту його укладення, визнати її покупцем, і визнати за нею право особистої власності на легковий автомобіль MAZDA, моделі СХ-7, 2007 року випуску.

Рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 21 червня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу частково недійсним та визнання майна особистою приватною власністю відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення суду у повному обсязі та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позов повністю.

Апеляційна скарга вмотивована тим, в судовому засіданні встановлено і належним чином підтверджено джерело походження коштів, за які придбавався спірний автомобіль. Ці дані, зокрема, підтверджено поясненнями свідків, що саме позивачем і за її особисті кошти придбавався вищевказаний спірний автомобіль та здійснювалася оплата його вартості, саме позивач несла витрати на експлуатацію, технічне обслуговування і страхування автомобілю, саме нею він використовувався у повсякденному житті та в особистих цілях, та саме позивача ОСОБА_1 сторони угоди від 6 травня 2016 року реально сприймали та вважали як єдиного дійсного покупця автомобілю.

Натомість, всупереч положенням Постанови ВСУ від 24.10.2018 року у справі № 214/1520/15-ц, в якій висловлена правова позиція щодо належності майна тому із подружжя, за особисті кошти якого воно було придбано, судом першої інстанції вказане спірне майно було віднесене до спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 .

Оскільки матеріалами справи та обставинами, які були встановлені судом першої інстанції під час судового розгляду, підтверджується факт придбання автомобілю Мазда за особисті кошти позивача, а також володіння та користування автомобілем у першу чергу в її особистих інтересах та питаннях, пов`язаних із її роботою, апелянт вважає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив в задоволенні вказаних позовних вимог.

Позивач вважає, посилаючись на норми ст. 217 ЦК України, що на підставі зазначених вище обставин, позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Виходячи з положень ч.2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку відповідача ОСОБА_3 , в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 та її представника адвоката Басівського В.О., які просили задовольнити апеляційну скаргу, пояснення відповідача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_6 , які заперечували проти доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіряючи справу в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд виходить з наступного.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, 20 жовтня 2007 року між ОСОБА_1 до ОСОБА_2 був зареєстрований шлюб. (а.с.11).

В період шлюбу 12 серпня 2013 року на позивача (на той час ОСОБА_1 ) від імені власника транспортного засобу ОСОБА_3 , інтереси якого представляв ОСОБА_7 , була видана нотаріально посвідчена довіреність на право представляти інтереси власника транспортного засобу автомобіля марки MAZDA, СХ-7, 2007 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , реєстраційний № НОМЕР_2 , в державних, громадських або будь-яких інших установах, підприємствах та організаціях незалежно від їх підпорядкування і форм власності, в страхових органах, в органах нотаріату, органах Державтоінспекції при укладанні договору купівлі-продажу, міни ТЗ та з усіх без винятку питаннях, пов`язаних з експлуатацією ТК (керуванні).

Строк вказаної довіреності спливав 10 травня 2016 року.

06 травня 2016 року в Територіальному сервісному центрі РСЦ МВС в Донецькій області №1441 був укладений договір купівлі-продажу транспортного засобу, за яким ОСОБА_3 , від імені якого на підставі нотаріально посвідченої довіреності діяла позивач ОСОБА_1 , продав ОСОБА_2 транспортний засіб автомобіль марки MAZDA, СХ-7, 2007 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , за ціною в одну тисячу гривень. В цей же день на підставі вказаного договору відповідачеві ОСОБА_2 було видано свідоцтво серії НОМЕР_3 про реєстрацію транспортного засобу з реєстраційним номером НОМЕР_4 .(а.с.8-9)

04 липня 2016 року ОСОБА_2 видав нотаріально посвідчену довіреність, якою уповноважив ОСОБА_1 представляти інтереси з питань експлуатації, користування та розпорядження належним йому транспортним засобом - спірним автомобілем марки MAZDA, СХ-7, 2007 року випуску. (а.с.25)

26 травня 2018 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був розірваний.(ас.11).

Звертаючись до суду, позивач вказує на порушення відповідачем ОСОБА_2 . положень частини 5 статті 203 ЦК України, а саме на те, що договір купівлі-продажу автомобіля не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, саме в частині покупця, оскільки відповідач напевно знав, що автомобіль придбаний за кошти позивача і для її власних потреб. У якості причини укладання договору на ім`я чоловіка ОСОБА_1 вказує закінчення строку довіреності та неможливість оформити автомобіль на себе на підставі довіреності, як представника власника.

У підтвердження наявності у позивача особистих коштів, які не були власністю подружжя ОСОБА_2 , а надані їй її родиною, позивач вказувала, що отримала від свого діда гроші, які він в свою чергу успадкував: відповідно до представлених фінансових документів дійсно вбачається отримання у спадок ОСОБА_9 , 1926 року народження, після смерті його дружини ОСОБА_10 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , банківського вкладу та грошових коштів в сумі 175543,71 гривні.

Крім того в судовому засіданні були допитані свідки позивача ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які є колегами за місцем роботи позивача на підприємстві ПрАТ «Азовзагальмаш», і які підтвердили обставини, на які посилається позивач, щодо придбання спірного автомобіля MAZDA за кошти, які дісталися позивачеві як спадщина після смерті бабусі. Автомобіль купувався позивачем для щоденного використання у роботі. Вказували про відсутність доходів у відповідача ОСОБА_2 під час спільного проживання у шлюбі та про одноосібний вклад позивача у формуванні сімейного бюджету подружжя. Також свідок ОСОБА_13 , який є батьком позивача, в суді підтвердив придбання автомобіля позивачем за кошти, які були надані їй дідом.

Оцінюючи вказані обставини, надані докази, суд першої інстанції керується наступними положеннями чинного законодавства.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до статті 655 цього Кодексу за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним судом встановлювалася наявність умислу всіх сторін правочину, при цьому суд виходив з того, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин; якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків; у разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Таким чином, визнання судом недійсним договору у зв`язку з його фіктивністю має свої особливості, а саме: у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.

Крім того, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише удавано, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для створення враження повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Вказану правову позицію висловлено у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14.

Судом першої інстанції проаналізовано підстави позову, відповідні норми права обставини справи і надані докази.

Судом встановлено, що позивач в період шлюбу отримала нотаріальну довіреність на право представництва інтересів власника транспортного засобу MAZDA, СХ-7, 2007 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 зі строком повноважень до 10 травня 2016 року. 06 травня 2016 року в сервісному центрі було укладено договір купівлі-продажу автомобіля за участю обох сторін позивача та відповідача ОСОБА_2 , який підписав договір та отримав на підставі нього відповідне свідоцтво про державну реєстрацію, що свідчить про реальність настання правових наслідків правочину. В подальшому в липні 2016 року він видав нотаріально посвідчену довіреність на позивач ОСОБА_1 на право представництва інтересів з питань експлуатації, користування та розпорядження належного автомобіля.

Позивач пояснила суду, що в подальшому не вимагала переоформлення на неї права власності на автомобіль, оскільки не було потреби - вона із відповідачем проживали однією родиною, а звернулася до суду з такими вимогами тільки у зв`язку із припиненням шлюбу і спором щодо сумісного майна, предметом якого є в тому числі спірний автомобіль (а.с70-73).

Суд правильно зазначив, що такі дії сторін не носять ознак фіктивності, оскільки всі наведені вище події відбувалися в період шлюбу та спільного проживання обох сторін, під час вільного, взаємного та рівноправного використання спільного сумісного майна без будь-яких майнових суперечок.

Також неможливо не погодитися із висновком суду стосовно того, що позивач, як до укладення спірного договору купівлі-продажу автомобіля, так і після цього, проводила його догляд, обслуговування та оформляла договори страхування в період користування автомобілем, і це не суперечить положенням чинного законодавства, але не може свідчити про фіктивність договору купівлі-продажу.

Отже, відповідає обставинам справи думка суду про те, що реальність настання правових наслідків, обумовлених договором купівлі-продажу від 06.05.2016 року, пов`язана із бажанням обох сторін залишити у власності подружжя та спільному користуванні автомобіль, який ними був придбаний шляхом оформлення нотаріальної довіреності, строк дії якої мав сплинути через декілька днів. Оформлення автомобіля на чоловіка та подальше користування автомобілем дружиною не свідчить про фіктивність правочину.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що автомобіль вона вибирала сама для робочих потреб та утримувала його, що свідчить про фактичне придбання його для позивача, були предметом розгляду суду, їм надана відповідна правова оцінка, і вони не свідчать про фіктивність оспорюваного договору купівлі-пролажу, оскільки судом об`єктивно встановлено реальність наслідків укладеного правочину, які були б відсутні у разі його фіктивності.

При вирішенні спірного питання щодо належності транспортного засобу, який є предметом спору, та визначення виду права власності за сімейним законодавством (особиста чи спільна сумісна власність) суд керувався нормами Конституції України і СК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Норми Сімейного кодексу України у статтях 57 та 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими:1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто, є особистою приватною власністю кожного з них.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 цього Кодексу.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Зазначені норми закону також свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, та Великої палати Верховного суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Суд цілком законно і обґрунтовано прийняв до уваги зазначену судову практику, яка для нього є обов`язковою.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається як фактом придбання його під час шлюбу, так і спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен на підставі доказів встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти подружжя або їх спільна праця.

Отже для правильного застосування ст.60 Сімейного кодексу України та визнання майна спільною сумісною власністю необхідно установити факт наявності спільних доходів сім`ї, за які було придбано спірне нерухоме майно, їх розмір та походження.

З`ясовуючи ці факти, суд враховував обставини справи, надані докази.

Судом була надана оцінка поясненням свідків позивача ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , які зі слів позивача мали відомості щодо обставин покупки автомобіля, оцінка поясненням свідка ОСОБА_13 , який є батьком позивача і є заінтересованою особою в результаті спору.

При цьому суд врахував не тільки той факт, що позивач мала можливість отримати від діда значну суму, що не підтверджено безумовно позивачем, а й наявність доходу у відповідача, оскільки відповідно до наявної у справі виписки з КБ «Приватбанк» ОСОБА_2 . напередодні придбання автомобіля та оформлення довіреності в 2012-2013 роках мав дохід, зокрема, в березні 2013 року - 2417,83 грн., в липні - 57264,81 грн., в серпні - 1536,14 грн., у вересні - 1830,13 грн., у листопаді - 2464,96 грн, у грудні - 3956,51 грн. Згідно з довідкою з місця роботи за період з червня по грудень 2012 року ОСОБА_2 отримав дохід 16 103,83 грн..

Твердження позивача, що доходи відповідача не були задіяні в придбанні автомобіля, що він витрачав гроші на власне лікування, нічим не підтверджуються, вказаних обставин не спростовують, оскільки отримання таких доходів відповідачем відбувалося у період шлюбу.

Відповідно до частини 2 статті 61 Сімейного кодексу України об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

З викладеного вбачається, що судом правильно зазначено, що надані позивачем докази не дають підстав для беззаперечного висновку про придбання спірного автомобіля за особисті кошти позивача.

Крім того, позивач придбаний автомобіль використовувала для роботи, а значить, і в інтересах сім`ї, і для повсякденного життя, що вона не оспорювала. таким чином, суд справедливо вважав, що позивач діяла в інтересах сім`ї, а тому отримані під час шлюбу кошти і доходи є спільним майном подружжя, і майно, придбане на ці кошти, також є спільним майном подружжя.

Крім того, позивач не спростувала, що відповідач ОСОБА_2 брав участі у формуванні сімейного бюджету, вносив особисті кошти, в тому числі ті, які отримані ним після травмування, що з огляду на встановлену частиною 2 статті 61 СК України презумпцію спільності набутих подружжям доходів під час шлюбу свідчить про вкладання цих коштів в спільний сімейний бюджет та набуття ними статусу об`єкта спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів на підставі викладеного не може не погодитися із висновком суду про те, що позивачем не доведено фіктивності оспорюваного правочину, а також підстав вважати спірний автомобіль особистою власністю позивача, а тому позовні вимоги є недоведеними та задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди із рішенням суду, оскільки були предметом розгляду суду першої інстанції, досліджені і проаналізовані судом в площині відповідних правовідносин.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскарженого рішення. При вирішенні даної справи судом правильно визначений характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, переглядаючи справу відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів не вбачає апеляційних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції, у зв`язку з чим апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 21 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст судового рішення складений 15 жовтня 2019 року.

Головуючий Є.Є. Мальцева

Судді: В.М. Барков

Л.М. Кочегарова