Номер провадження: 22-ц/813/5684/19
Номер справи місцевого суду: 522/5486/19
Головуючий у першій інстанції Шкамерда К.С.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.10.2019 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Таварткіладзе О.М., Заїкіна А.П.

за участю секретаря: Томашевської К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Обслуговуючого кооперативу «Граніт» про визнання недійсним договору, скасування рішення про державну реєстрацію, визнання права власності та витребування квартири шляхом виселення, на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси про забезпечення позову, постановлену під головуванням судді Шкамерда К.С. 02 квітня 2019 року у м. Одеса, -

встановила:

29 березня 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , Обслуговуючого кооперативу «Граніт» про визнання недійсним договору, скасування рішення про державну реєстрацію, визнання права власності та витребування квартири шляхом виселення.

Як вбачається із заявлених позовних вимог, ОСОБА_2 просить визнати недійсним договір №18/06-199 від 09 січня 2006 року, укладений між ТОВ «Берег-Будгруп» та ОСОБА_1 ; скасувати рішення про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 , індексний номер рішення 42196078 від 24 липня 2018 року; визнати за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1 ; витребувати у ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 .

Одночасно, позивач звернувся до суду із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , в обгрунтування якої вказував, що він у законному порядку набув майнові права на квартиру АДРЕСА_1 , однак, ТОВ «Берег-Будгруп» було здійснено незаконне відчуження вказаної квартири на користь сторонньої особи - ОСОБА_1 , шляхом підробки дати документів та укладання абсолютно аналогічного договору, що, на думку ОСОБА_2 , вже свідчить про недобросовісність відповідачів та можливість здійснення й подальшого відчуження вказаної квартири на користь інших осіб, що зробить виконання рішення суду у випадку задоволення позову неможливим.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 02 квітня 2019 року заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову було задоволено, накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 .

На вказану ухвалу суду була принесена апеляційна скарга представником ОСОБА_1 , у якій останній поставив питання про скасування судового рішення, посилаючись на його необґрунтованість, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права, а саме, на думку апелянта: судом першої інстанції не було враховано, що між сторонами відсутній спір, оскільки позивач не мав жодних договірних відносин із відповідачкою; докази, надані ОСОБА_2 на підтвердження заяви про вжиття заходів забезпечення позову, є недійсними; позивачем, у порушення вимог ст. 151 ЦПК України, не надано пропозицій щодо зустрічного забезпечення; у заяві про забезпечення позову відсутні докази того, що існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам ОСОБА_2 .

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наведені у апеляційній скарзі доводи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Види забезпечення позову передбачено частиною 1 статті 150 ЦПК України; відповідно до положень даної норми процесуального права позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч. 3 ст.150 ЦПК України).

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позову, підставою для забезпечення позову є відповідне клопотання у формі мотивованої заяви. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; зясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у звязку із застосуванням відповідних заходів (Постанова Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову", надалі - Постанова).

Заходи забезпечення позову визначаються, виходячи із засад розумності, співмірності та враховуючи конкретні обставини справи.

Відповідно до п. 4 Постанови суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Підстави для забезпечення позову передбачено статтею 149 ЦПК України.

В порядку ст. 150 ЦПК України, способами забезпечення позову є: накладення арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб; заборона вчиняти певні дії; встановлення обов`язку вчинити певні дії; заборона іншим особам здійснювати платежі або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупинення продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; зупинення стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; передача речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, тощо.

З матеріалів справи вбачається, що предметом позову є визнання недійсним договору, скасування рішення про державну реєстрацію, визнання права власності та витребування квартири шляхом виселення.

Державна реєстрація прав на нерухоме майно на підставі свідоцтв, правочинів тощо, є похідним від набуття права власності на нерухоме майно.

Таким чином, пред`явлені позовні вимоги є вимогами майнового характеру, відтак, забезпечення їх накладенням арешту на нерухоме майно є обгрунтованим.

Колегія суддів вважає також вірним висновок суду першої інстанції, що обраний вид забезпечення позову є співмірним із заявленими вимогами.

Забезпечення позову - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволення вимог позивача (заявника); метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

З урахуванням доказів, які містяться у матеріалах справи, суд дійшов вірного висновку, що неприйняття заходів забезпечення позову, може в майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у випадку відчуження вказаного майна на користь інших осіб.

Таким чином, за наявності факту оскарження правових підстав набуття права власності на нерухоме майно, з огляду на пред`явлення вимог майнового характеру, які забезпечуються арештом майна, співмірність заходів забезпечення позову заявленим вимогам тощо, у суду першої інстанції були наявні підстави для вжиття заявлених позивачем заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на іпотечне майно.

Вказане спростовує викладені у апеляційній скарзі доводи представника ОСОБА_1 щодо невідповідності виду забезпечення заявленим позовним вимогам.

Крім того, необґрунтованим є довід апеляційної скарги про те, що між сторонами відсутній спір, оскільки позивач не мав жодних договірних відносин із відповідачкою, оскільки вказаному питанню має бути надана правова оцінка виключно судом першої інстанції на стадії розгляду справи по суті, і даний факт не може бути предметом розгляду суду апеляційної інстанції при перегляді ухвали про вжиття заходів забезпечення позову.

Безпідставним є також довід апеляційної скарги представника ОСОБА_1 про те, що докази, надані позивачем на підтвердження заяви про вжиття заходів забезпечення позову, є недійсними, оскільки апелянтом не вказано, які саме докази він вважає недійсними, та не надано жодного належного доказу на підтвердження їх необґрунтованості.

Що стосується посилання представника апелянта на те, що позивачем, у порушення вимог ст. 151 ЦПК України, не надано пропозицій щодо зустрічного забезпечення, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно ч.1 ст. 154 ЦПК України, суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення).

Положеннями частини третьої статті 154 ЦПК України встановлений обов`язок суду застосовувати зустрічне забезпечення, а саме, якщо:

1) позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові; або

2) суду надані докази того, що майновий стан позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.

Вказаний перелік умов є вичерпним, і це означає, що в інших випадках зустрічне забезпечення може застосовуватися за ініціативою суду або за клопотанням відповідача, який у даному випадку із відповідною заявою до суду першої інстанції не звертався.

З матеріалів справи вбачається, що позивач має зареєстроване місця проживання, крім того, суду не було надано доказів того, що майновий стан позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду, а тому у суду першої інстанції, на час постановлення ухвали про вжиття заходів забезпечення позову, були відсутні підстави застосовувати зустрічне забезпечення.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 02 квітня 2019 року постановлено з додержанням норм процесуального права, підстави для її скасування відсутні.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одесивід 02 квітня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складений 15 жовтня 2019 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді О.М. Таварткіладзе

А.П. Заїкін