П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 вересня 2019 року м. Київ

Справа № 759/15671/18

Провадження: № 22-ц/824/9029/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Гаращенка Д.Р., Пікуль А.А.,

секретар Глухенька М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 26 березня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Ул`яновської О.В.,

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Інновація» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення коштів,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2018 року ТОВ «ФК «Інновація» звернулось до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 31.01.2008 року між ВАТ «Ерсте банк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір. В забезпечення виконання зобов`язань до договором кредиту між ОСОБА_1 та ВАТ «Ерсте банк» було укладено також договори поруки та іпотеки. Оскільки, ОСОБА_1 своїх зобов`язань за договором кредиту належним чином не виконував ПАТ «Ерсте банк» звернулось до суду з позовом про стягнення заборгованості з відповідачів, який рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 17.09.2013 року було задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 суму заборгованості у розмірі 944 667,60 грн. 26.05.2014 року ПАТ «Фідобанк» та ТОВ «ФК «Глобал Фінанс» уклали договір відступлення права вимоги за кредитним договором та договорами іпотеки та поруки. 27.04.2015 року ТОВ «ФК «Глобал Фінанс» відступило своє право вимоги ТОВ «Фінанс траст Груп» на підставі договору про відступлення права вимоги, яке в свою чергу 09.02.2017 року відступило таке право ТОВ «ФК «Інновація». Таким чином, ТОВ «ФК «Інновація» є кредитором за договором кредиту, договором поруки, та іпотекодержателем за договором іпотеки, рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 17.09.2013 року до теперішнього часу не виконано, а тому правовідносини між сторонами не припинені. На підставі викладеного «ФК «Інновація» просило стягнути солідарно з відповідачів заборгованість у сумі 825 667,49 грн., яка складається з інфляційних втрат в сумі 740 552,63 грн. та 3% річних в сумі 85 114,86 грн., які нараховані на заборгованість відповідача перед позивачем, та розраховані за період з 03 жовтня 2015 року по 03 жовтня 2018 року.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 26 березня 2019 року позов ТОВ «ФК «Інновація»» задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «ФК «Інновація» донараховані кошти за кредитним договором №014/10615/2/12423 від 31.03.2008 у розмірі 825667,49 грн.

Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову ТОВ «ФК «Інновація».

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції не встановив вірного періоду для здійснення нарахувань інфляційних збитків та 3 % річних та суми основної заборгованості. Оскаржуване рішення ухвалене на підставі розрахунку позивача, який не вірним, в той час як в матеріалах справи, зокрема, у відзиві на позовну заяву, міститься належний розрахунок. Поза увагою суду залишилась та обставина, що згідно з договором про відступлення права вимоги, укладеного 09.02.2017 року між ТОВ «Фінанс Траст Груп» та ТОВ «ФК «Інновація», позивач набув статусу кредитора по відношенню лише до нього, ОСОБА_1 , як солідарного боржника за кредитним договором від 31.03.2008 року, виключно з 09.02.2017 року і саме в рамках виконавчого провадження. Також, суд першої інстанції не взяв до уваги, що інфляційні нарахування та нарахування 3 % річних було здійснено позивачем не лише на суму основної заборгованості за кредитним договором, але також на суму штрафних санкцій, стягнутих за рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 17.09.2013 року, що є незаконним на його думку. Також зазначає, що ухвалення судового рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 17.09.2013 року безпідставно змінює іноземну валюту зобов`язання, визначену кредитним договором.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 30 липня 2019 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засідання.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_7 в інтересах ТОВ «ФК «Інновація» зазначила, що ТОВ «ФК «Інновація» правомірно здійснило нарахування 3 % річних та інфляційних нарахувань, оскільки нарахування здійснювалось на суму боргу, встановленого рішенням Рівненського міського суду Рівненської області, яке набрало законної сили та не виконання боржником. Таке нарахування здійснювалось в межах строку позовної давності, що встановлена ст. 257 ЦК України. В матеріалах справи відсутні будь-які інші розрахунки крім розрахунку, наданого позивачем. Зазначає, що згідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. В резолютивній частині рішення Рівненського міського суду Рівненської області зазначено стягнення в національній валюті, тобто, у гривнях. У разі незгоди відповідача з таким рішенням він мав право його оскаржити, однак таких дій не вчинив. Відповідно до умов договору про відступлення права вимоги від 09.02.2017 року ТОВ «ФК Інновація» було відступлено право вимоги загальною сумою на день укладення договору у розмірі 2 841 303,23 грн. Даним договором не встановлено, що кредитор набув свого статусу лише по відношенню до боржника виключно в рамках виконавчого провадження.

У судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу з підстав викладених у ній, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову в позові банку.

ОСОБА_7 в інтересах ТОВ «ФК «Інновація» заперечувала проти апеляційної скарги, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлена належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за її відсутності.

Заслухавши пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В силу частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим та ухвалене відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, 31.03.2008 року між ВАТ «Ерсте Банк» (правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк») та відповідачем ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 014/10615/2/12423, згідно умов якого позичальник отримав кредит у розмірі 78409 доларів США зі строком користування до 20.03.2015 року зі сплатою 12 % річних для інвестування в об`єкт нерухомого майна, а саме: квартиру за адресою: АДРЕСА_1 після здачі будівлі в експлуатацію - АДРЕСА_2 ) (а.с. 22-27).

В цей же день між ВАТ «Ерсте Банк» та ОСОБА_2 в забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов`язання за кредитним договором було укладено договір поруки № 014/10615/2/12423/12 (а.с. 28-29).

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 17.09.2013 року позов ПАТ «Ерсте Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «Ерсте Банк» заборгованість за кредитним договором № 014/10615/2/12423 від 31.03.2008 року в розмірі 944667,60 грн.

26 травня 2014 року між ПАТ «Фідо Банк» та ТОВ «ФК «Глобал Фінанс» укладено договір про відступлення права вимоги № 1, згідно якого первісний кредитор передає новому кредитору свої права вимоги до боржників за кредитним договором та/або іншими договорами про надання банківських послуг в обсязі та на умовах, що існують на момент укладення цього договору, а новий кредитор набуває права вимоги первісного кредитора та сплачує первісному кредитору за відступлення права вимоги грошові кошти у сумі, дорівнює ціні договору у порядку та строки, встановлені цим договором. (а.с. 7-11).

27 квітня 2015 року між ТОВ ФК «Глобал Фінанс» та ТОВ «Фінанс Траст Груп» було укладено договір про відступлення права вимоги (Факторингу) № 38 , відповідно до умов якого первісний кредитор відступає новому кредитору право вимоги, що виникло з кредитного договору № 014/10615/2/12423 від 31.03.2008 року в повному обсязі та на умовах, які існують на момент відступлення права вимоги (а.с. 12-14).

09 лютого 2017 року між ТОВ «Фінанс Траст Груп» та ТОВ ФК «Інновація» укладено договір про відступлення права вимоги (факторингу) № 28 згідно якого фактор зобов`язався передати кошти у розпорядження клієнта з лоту, а клієнт відступає фактору право вимоги, що виникло з кредитного договору з фізичною особою № 014/10615/2/12423 від 31.03.2008 року та додаткові угоди до нього, що був укладений між ВАТ «Ерсте Банк» та ОСОБА_1 , в тому числі договір іпотеки № 014/10615/2/12423 від 31.03.2008 року та договір поруки № 014/10615/2/12423 від 31.03.2008 року (а.с. 15,16).

Задовольняючи позов ТОВ «ФК «Інновація» суд першої інстанції виходив із доведеності та обґрунтованості позовних вимог з огляду на те, що наявність судового рішення про стягнення боргу за договором кредиту, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору , не звільняє боржника від відповідальності за виконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права отримати суми, передбачені ст. 625 ЦК України за час прострочення.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 612 цього Кодексу встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, установлений договором або законом.

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Отже, з наведених норм права вбачається, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зокрема, стаття 599 цього Кодексу передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Приписами статті 604 ЦК України унормовано, що зобов`язання припиняється за домовленістю сторін. Зобов`язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов`язання новим зобов`язанням між тими ж сторонами (новація).

З аналізу вищевказаних норм закону слідує, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.

Згідно із положеннями статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Виконання судового рішення не змінює цивільне зобов`язання, у тому числі в частині строків його виконання та не припиняє договірного зобов`язання відповідача, а тому не звільняє останнього від наслідків порушення відповідного зобов`язання, зокрема шляхом сплати сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України.

Разом з тим, визначаючи розмір заборгованості відповідача, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази (у цьому випадку - зроблений позивачем розрахунок заборгованості, інфляційних втрат та трьох процентів річних), перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю бо частково - зазначити правові аргументи на їх спростування та навести в рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.

Такий правовий висновок висловлений у постанові Великої палати Верховного суду від 04 червня 2019 рокуу справі№ 916/190/18.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги колегія суддів виходить з наступного.

Якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 17.09.2013 року було стягнуто з відповідачів, ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , заборгованість за кредитним договором в розмірі 944 667,60 грн. з яких: 72 259,24 доларів США, що по курсу НБУ становить 577 568,11 грн. заборгованості перед банком, 216 749,07 грн. нарахованих відсотків, 54 187,28 грн. цивільно-правових санкцій за несплату тіла кредиту, та 96 163,11 грн. неустойки за несплату відсотків, а тому колегія суддів вважає правомірним нарахування 3 % річних на таку заборгованість, оскільки вона встановлена судовим рішенням, яке набрало законної сили.

Слід відмітити, що п.1.2. Договору про відступлення права вимоги (факторингу) №28 від 09.02.2017 року, право вимоги за основним договором відступається в повному обсязі та на умовах, які існують на момент відступлення права вимоги, включаючи право вимоги основної суми заборгованості та право вимоги додатково нарахованих сум, зокрема процентів, інфляційних витрат і т.д. Також, у відповідності до ст.514 ЦК України, до нового кредитора переходять і первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом, а тому до ТОВ «ФК «Інновація» перейшло і право вимагати від відповідачів сплати інфляційних витрат та 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України.

Окрім того, даним Договором про відступлення права вимоги на користь ТОВ «ФК «Інновація» було відступлено право вимоги загальною сумою 2 841 303, 23 грн., при цьому, його умовами не встановлено, що кредитор набуває свого статусу по відношенню до боржника виключно в рамках виконавчого провадження.

Відповідно до ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків.

З огляду на викладене, доводи ОСОБА_1 щодо набуття ТОВ «ФК «Інновація» статусу кредитора по відношенню лише до нього, як боржника за кредитним договором, і лише в рамках виконавчого провадження, колегія суддів до уваги не приймає.

Не визнаючи позов банку, ОСОБА_1 також заперечував проти наданого позивачем в обґрунтування позовних вимог розрахунку нарахувань, при цьому посилався на інший розрахунок, який він долучив до відзиву на позовну заяву, проте такий розрахунок ні в додатках до відзиву, ні в його тексті не міститься.

Також, колегія суддів вважає безпідставними доводи ОСОБА_1 про безпідставну зміну іноземної валюти зобов`язання, визначеної кредитним договором рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 17.09.2013 року, з огляду на те, що він у разі незгоди з таким судовим рішенням, мав право його оскаржити, проте таке право не використав.

В ході апеляційного перегляду справи ОСОБА_1 також посилався на те, що ним на виконання рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 17.09.2013 року за виконавчим листом № 569/3506/13-ц частково погашена заборгованість за даним договором кредиту шляхом здійснення відрахування із заробітної плати в період з 31 січня 2013 року по 30.09.2018 року. На підтвердження такої обставини ним було надано суду звіт ТОВ «Рівнефармація» про здійснені відрахування та виплати відносно нього на користь ПУАТ «Фідобанк» за період з 31.01.2013 року по вересень 2018 року.

Колегія суддів не може взяти до уваги такі доводи скаржника, з огляду на те, що такі відрахування почалися в січні 2013 року, в той час, коли рішення про стягнення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 судом ухвалено у вересні 2013 року, що може свідчити лише про існування іншого виконавчого провадження, яке передувало цьому.

Окрім того, позивач заперечуючи проти такої обставини зазначив, що Рівненським міським судом Рівненської області розглядалась справа №2-4481/10 за позовом ОСОБА_1 до ВАТ «Ерсте Банк» про визнання кредитного договору недійсним та зустрічним позовомПАТ «Ерсте Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості (відсотків за період з липня 2009 року по березень2010 року).

12 квітня 2010 року Рівненським міським судом Рівненської області було ухвалено рішення у справі №2-4481/10, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 до ВАТ «Ерсте Банк» про визнання кредитного договору недійсним відмовлено, а зустрічний позов ПАТ «Ерсте Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволено.

На підставі даного рішення було видано виконавчі листи, які було подано для примусового виконання до відділу державної виконавчої служби м. Рівне.

27.12.2010 року щодо боржника ОСОБА_1 було відкрито виконавче провадження ВП №23470806.

Згідно із інформацією про виконавче провадження ВП №23470806 постановою державного виконавця від 08.02.2011 року було передано виконавчий лист на виконання до підприємства.

З наведеного убачається, що примусове стягнення із заробітної плати ОСОБА_1 в період з 31.01.2013 року по 31.05.2016 року здійснювалось саме за виконавчим листом №2-4481 від 22.10.2010 року на виконаннясудового рішення про стягнення заборгованості (відсотків за період з липня 2009 року по березень 2010 року).

На думку колегії суддів, розглядаючи даний спір, суд першої інстанції повно та всебічно дослідивши і оцінивши обставини справи, дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову ТОВ ФК «Інновація».

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Святошинського районного суду міста Києва від 26 березня 2019 року залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 26 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 15 жовтня 2019 року.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді Д.Р. Гаращенко

А.А. Пікуль