КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Унікальний номер справи 359/3435/15-ц Апеляційне провадження № 22-ц/824/3040/2019Головуючий у суді першої інстанції - Вознюк С.М. Доповідач у суді апеляційної інстанції - Оніщук М.І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 березня 2019 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач ОніщукМ.І.,

судді Українець Л.Д., Шебуєва В.А.,

секретар Горбачова І.В.,

за участю:

представника позивача МавродіО.Ю.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27 квітня 2017 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2015 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» (далі - позивач) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_5 (далі - відповідач), в якому просило стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором від 21.08.2008 у розмірі 17 762,31 доларів США (286 807,95 грн.), яка складається із: заборгованості за кредитом - 14 216,87 доларів США (229 559,74 грн.), заборгованості по сплаті відсотків - 1 542,74 доларів США (24 910,62 грн.), пені за невчасну сплату кредиту та погашення відсотків - 2 002,70 доларів США (32 337,59 грн.) та витрати на оплату судового збору.

В обґрунтування заявлених вимог позивач вказував, що відповідно до кредитного договору від 21.08.2008 ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», надано ОСОБА_5 кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії у сумі 25 000 доларів США, строком до 21.08.2018 зі сплатою 14,35% річних, а позичальник зобов'язалася належним чином використати та повернути банку суму отриманого кредиту, а також сплатити проценти за користування кредитом, комісії згідно умов договору та тарифів банку, а також виконати всі інші зобов'язання у порядку та строки визначені договором.

Відповідачем не виконувалися умови договору, а саме тривалий час не здійснювалася щомісячна сплата кредиту, у зв'язку з чим станом на 02.02.2015 заборгованість по кредиту становить 14 216,87 доларів США, у тому числі прострочена заборгованість за кредитом - 1 049,40 доларів США. Також відповідачем не виконувалися умови щодо сплати відсотків та станом на 02.02.2015 заборгованість по сплаті відсотків становить 1 542,74 доларів США. Пеня за невчасну сплату кредиту та погашення відсотків становить 2 002,70 доларів США.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27.04.2017 у складі судді Вознюка С.М. у задоволенні позову ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» відмовлено (Т.2, а.с.144-149).

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 20.09.2017 апеляційну скаргу ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволено. Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27.04.2017 скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором від 21.08.2008 у сумі 15 759,61 доларів США, з яких: заборгованість за кредитом - 14 216,87 доларів США; заборгованість по сплаті відсотків - 1 542,74 доларів США.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» пеню за невчасну сплату кредиту та відсотків у розмірі 32 337,59 грн.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» витрати по оплаті судового збору за подання позову та апеляційної скарги у сумі 6 022,96 грн. (Т.2, а.с.214-223).

Постановою Верховного Суду від 19.12.2018 частково задоволено касаційну скаргу ОСОБА_5 - скасовано рішення Апеляційного суду Київської області від 20.09.2017, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (Т.3, а.с.51-55).

В апеляційній скарзі позивач посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Вказує, що доводи відповідача стосовно генеральних ліцензій у банку на підставі яких банк має право здійснювати операції з валютними цінностями, в тому числі з розміщенням іноземної валюти на валютному ринку України є хибним, оскільки, відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до законодавства України, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Також вказує, що посилаючись на відсутність направлення вимоги про дострокове виконання грошових зобов'язань, суд першої інстанції не звернув увагу на наявність в матеріалах справи копії вимоги про дострокове стягнення кредитної заборгованості адресованої ОСОБА_5 від 26.11.2014 та поштове повідомлення про вручення відправлення, яке свідчить про отримання вимоги особисто ОСОБА_5

Крім того, зазначив, що представником банку на вимогу суду першої інстанції надано виписку по рахункам ОСОБА_5, розрахунок заборгованості та фактичних погашень, які здійснювались безпосередньо ОСОБА_5

На підтвердження обізнаності та усвідомлення кредитної заборгованості ОСОБА_5 до суду першої інстанції надано квитанцію від 08.01.2014 на суму 394,00 доларів США, що свідчить про обізнаність боржника та про те, що позивачем не пропущені строки для пред'явлення даного позову до суду.

Також, зазначає, що оригінал заяви на видачу готівки було знищено у відповідності до п. 303 Постанови правління НБУ, якою затверджено «Перелік документів, що утворюються в діяльності Національного банку України та банків України із зазначенням строків зберігання» від 08.12.2004 № 601, що підтверджується актом № 2538К Про виділення до знищення документів, що не підлягають зберіганню (касові документи підлягають знищенню після спливу 5 років від дати здійснення відповідної операції).

Апелянт стверджує, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику (Т.2, а.с.154-158).

В судовому засіданні представник позивача підтримав апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просив її задовольнити.

Відповідач та/або його представник повторно не з'явилися в судове засідання, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що підтверджується поштовими повідомленнями про вручення (Т.3, а.с.60,68). Відтак, суд апеляційної інстанції визнав за можливе розглянути справу за відсутності відповідача, оскільки його неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи (ч. 2 ст. 372 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення представника позивача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу надання кредиту відповідачу у сумі та валюті, визначеній умовами кредитного договору. Отже, не підтверджено право вимоги виконання боргового зобов'язання відповідачем. Також підставами для відмови у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції вважав відсутність у позивача генеральної або індивідуальної ліцензії, а також те, що строк позовної давності сплинув у 2012 році, так як прострочена заборгованість у відповідача виникла у 2009 році та банк з цього часу міг звернутися до суду з позовом за захистом своїх прав, у той час як звернувся тільки у 2015 році.

Суд апеляційної інстанції не може погодитись з ухваленим судом рішенням, з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 21.08.2008 ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», надано ОСОБА_5 кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії у сумі 25 000 доларів США, строком до 21.08.2018 із сплатою 14,35% річних, а позичальник зобов'язався належним чином використати та повернути банку суму отриманого кредиту, а також сплатити проценти за користування кредитом, комісії згідно умов договору та тарифів кредитора, і виконати всі інші зобов'язання у порядку та строки визначені договором.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений договором строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Відповідно до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

У пункті 3 частини першої статті 611 ЦК України зазначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Як вказувалось позивачем ОСОБА_5 не виконувалися вищезазначені умови договору, а саме не здійснювалася належним чином щомісячна сплата кредиту, у зв'язку з чим станом на 02.02.2015 заборгованість по кредиту становить 14 216,87 доларів США, у тому числі прострочена заборгованість за кредитом - 1 049,40 доларів США.

Також відповідачем не виконуються умови щодо сплати відсотків за користування кредитними коштами та станом на 02.02.2015 заборгованість по сплаті відсотків становить 1 542,74 доларів США, а також пеня за невчасну сплату кредиту та погашення відсотків - 2 002,70 доларів США.

Суд апеляційної інстанції з урахуванням фактичних обставин справи, наявних у ній доказів та вимог закону, приходить до висновку про порушення відповідачем зобов'язань за кредитним договором, наявність заборгованості та правомірність вимог банку про стягнення заборгованості по кредиту, відсотків та пені, проте не у заявленому позивачем розмірі.

Так, що стосується розміру заборгованості по кредиту та відсоткам, то з урахуванням висновків Верховного Суду, позивачем було здійснено розрахунок заборгованості, який перевірено судом апеляційної інстанції, виходячи з суми одержаного відповідачем кредиту у розмірі 24 500 доларів США, так як сплачена відповідачем сума 500 доларів США була сплачена як комісія за надання кредиту, що суперечить положенням абзацу 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно якого кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Згідно із цим Законом послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1). Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.

Такий правовий висновок, викладений Верховним Судом України у постанові від 06 вересня 2017 року по справі № 6-2071 цс16.

Також Верховний Суд України у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16 вказав, що відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Отже, розмір заборгованості відповідача перед позивачем станом на 02.02.2015 становить: 13 716,87 доларів США - заборгованість по кредиту та 1 079,81 доларів США - заборгованість по відсоткам.

Що стосується вимог про стягнення пені, то слід вказати наступне.

Згідно з положенням статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Отже, аналіз цих норм ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

Разом з тим спеціальна позовна давність застосовується за умови подання стороною у спорі відповідної заяви, зробленої до винесення судом рішення.

Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду України: від 25 травня 2016 року у справі № 6-1138цс15; від 03 вересня 2014 року у справі № 6-100цс14, відповідно до якого за правилами пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобов'язання не може перевищувати одного року. Виходячи з правової природи пені, яка нараховується за кожен день прострочення, право на позов про стягнення пені за кожен окремий день виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність за позовом про стягнення пені відповідно до статті 253 ЦК України обчислюється по кожному дню, за який нараховується пеня, окремо, починаючи з дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Представник відповідача у суді першої інстанції звертався до суду із заявою про застосування судом наслідків спливу строку позовної давності до усіх вимог банку, тобто і до вимог про стягнення неустойки (том 2, а. с. 48-50).

Отже, враховуючи наявність заяви про застосування строку позовної давності та те, що з даним позовом банк звернувся до суду 10.04.2015 і в межах заявлених вимог просив стягнути пеню станом на 02.02.2015, то період нарахування пені слід визначити з 10.04.2014 по 02.02.2015 і її розмір, згідно перевіреного судом розрахунку становить 11 254 грн. 94 коп. (Т.3, а.с.70-74).

На вимогу суду першої інстанції позивачем були надані первинні бухгалтерські документи а саме: виписки по рахункам відповідачки, розрахунки заборгованості з урахуванням фактичного погашення кредитної заборгованості, які здійснювала відповідачка.

Відтак, наявні у справі докази у своїй сукупності свідчать про реальність укладеного між сторонами кредитного договору та одержання відповідачем грошових коштів.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику, аналогічна позиція міститься у правовому висновку Верховного Суду України від 24.02.2016 року у справі № 6-50цс16.

Відносно висновків суду першої інстанції про відсутність у позивача генеральної або індивідуальної ліцензії колегія суддів звертає увагу на наступне.

Статтею 99 Конституції встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон держави не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст. 192 ЦК іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, проте водночас обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю, є Декрет №15-93.

Статтею 1054 ЦК передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст.2 Закону № 2121-111 кошти є грошима в національній або іноземній валюті чи їх еквівалентом. У статтях 47 та 49 цього Закону визначені операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Відповідно до ст. 5 Декрету № 15-93 операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі генеральної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 цього ж Декрету.

З огляду на це уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Щодо вимог підпункту «в» п. 4 ст. 5 Декрету № 15-93, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання та одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на сьогодні у законодавстві не визначено меж термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті.

Відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу (затверджено постановою правління Національного банку України від 14.10.2004 № 483; зареєстровано в Міністерстві юстиції України 09.11.2004 за № 1429/10028), використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк України видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл здійснювати операції з валютними цінностями).

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо зазначених операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету № 15-93 є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку.

У відповідача по справі наявні відповідні банківські ліцензії та письмовий дозвіл Національного банку України на здійснення кредитних операцій у валюті.

Також не заслуговують на увагу доводи відповідача про пропуск позивачем строку позовної давності до вимог про стягнення заборгованості по кредиту та відсоткам, оскільки, як вбачається з матеріалів справи відповідачка 08.01.2014 здійснила погашення кредиту на суму 394 доларів США (а.с.46, т.2).

Крім цього, суд першої інстанції не звернув увагу на наявність в матеріалах справи копії вимоги про дострокове стягнення кредитної заборгованості адресованої ОСОБА_5 від 26.11.2014 № 114-0-0-00/15-10247 та зворотне повідомлення про вручення поштового відправлення отриманого особисто ОСОБА_5 (т.1 а.с.57).

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до необґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову, у зв'язку з чим, ухвалене судом рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову.

При цьому, слід зауважити, що стягнення заборгованості за кредитним договором чи договором банківського вкладу в іноземній валюті, не суперечить чинному законодавству України, оскільки саме іноземна валюта надавалась за договором і відповідач брав на себе зобов'язання повернути кредитні кошти саме у валюті кредиту.

Окрім цього, оскільки виконання договірних зобов'язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, то разом зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд також має право стягнути й проценти за кредитним договором чи проценти на банківський вклад (статті 1054, 1061 ЦК) в іноземній валюті, оскільки такий процент не є фінансовою санкцією, а виступає платою за користування грошима.

Водночас, на відміну від можливості стягнення боргу та відсотків у валюті зобов'язання, стягнення пені можливе лише у національній валюті.

З урахуванням наведеного з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитом у розмірі 13 716,87 доларів США, заборгованість за відсотками у розмірі 1 079,81 доларів США, а також пеня у розмірі 11 254,94 грн.

Пунктом 2 частини 1 статті 374 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (частини 1, 2 статті 376 ЦПК України).

Отже, ухвалене судом рішення, у зв'язку з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильним застосуванням норм матеріального права, підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

У зв'язку із ухваленням нового судового рішення, підлягають перерозподілу й судові витрати.

Так, оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про обґрунтованість апеляційної скарги позивача та, як наслідок, ухвалення нового судового рішення про часткове задоволення позову, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений останнім судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 2 868,08 грн. (Т.1, а.с.1) та судовий збір сплачений у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції в розмірі 3 154,88 грн. (Т.2, а.с.169).

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 372, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» - задовольнити частково.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27 квітня 2017 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором - скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

Позов Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_5 (ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» (місцезнаходження: м. Київ, вул. Лєскова, 9, ) заборгованість за кредитним договором № 014/6435/82/76432 від 21 серпня 2008 року, а саме:

O 13 716 (тринадцять тисяч сімсот шістнадцять) доларів 87 центів США заборгованості за кредитом;

O 1 079 (одну тисячу сімдесят дев'ять) доларів 81 цент США заборгованості за відсотками.

Стягнути з ОСОБА_5 (ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» (місцезнаходження: м. Київ, вул. Лєскова, 9, ):

O пеню за несвоєчасну сплату кредиту та відсотків у розмірі 11 254 (одинадцять тисяч двісті п'ятдесят чотири) грн. 94 коп.

У задоволенні іншої частини заявлених вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 (ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» (місцезнаходження: м. Київ, вул. Лєскова, 9, ):

O судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 2 868 (дві тисячі вісімсот шістдесят вісім) грн. 08 коп.;

O судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 3 154 (три тисячі сто п'ятдесят чотири) грн. 88 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту може бути оскаржена до Верховного суду.

Повний текст постанови складений 12 березня 2019 року.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді Л.Д. Українець

В.А.Шебуєва