22-ц/804/2104/19
221/6682/18

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 жовтня 2019 року м. Маріуполь

Єдиний унікальний номер 221/6682/18

Номер провадження 22-ц/804/2104/19

Донецький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Ткаченко Т.Б. (суддя-доповідач), Зайцевої С.А., Кочегарової Л.М.

секретар Герасимова Г.Є.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Волноваського районного суду Донецької області від 28 травня 2019 року, у складі судді Писанець Н.В., повне судове рішення складено 04 червня 2019 року

у справі за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4

про визнання договорів дарування квартири недійсними, визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на частку квартири та про поділ квартири,

В с т а н о в и в:

В серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_4 , просила: визнати договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 12 жовтня 2001 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_4 , посвідчений державним нотаріусом Волноваської державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за № 2697, договором купівлі-продажу; визнати недійсним з моменту укладення договір дарування вказаної квартири, укладений 29 квітня 2010 року ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , ОСОБА_8 , посвідчений державним нотаріусом Волноваської державної нотаріальної контори, номер за реєстром 2-362; визнати вказану квартиру об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_9 та ОСОБА_1 , визнавши за ОСОБА_1 право власності на ? частку квартири; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/6 частку вказаної квартири в порядку спадкування після смерті ОСОБА_9 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ; залишити квартиру на праві приватної власності за ОСОБА_1 , стягнувши з неї на користь ОСОБА_7 та ОСОБА_8 по 6785 грн. кожному.

В січні 2019 року позивач доповнила свої вимоги та просила визнати за позивачем право власності на 1/3 частку вказаної квартири, яка належить в порядку спадкування після смерті ОСОБА_9 , його синам ОСОБА_7 та ОСОБА_8 по 1/6 частині кожному.

В мотивування позову зазначила, що 17 липня 2000 року зареєструвала шлюб з ОСОБА_9 , з яким 12 жовтня 2001 року в період спільного життя за спільні кошти 1300 доларів США купили у ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 , в якій стали разом проживати, зареєструвалась з донькою ОСОБА_11 , пізніше було зареєстровано онучку ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 її чоловіка, ОСОБА_9 , позивачу стало відомо, що замість договору купівлі-продажу квартири, між ОСОБА_4 та її чоловіком 12 жовтня 2001 року відбулося укладання договору дарування. Позивач вважає цей правочин удаваним, оскільки ОСОБА_4 отримала за нього грошові кошти, за які потім придбала житло, що не свідчить про безоплатний характер цієї угоди. На підтвердження своїх доводів має розписку ОСОБА_4 , в якій вона підтверджує факт продажу своєї квартири, а не її дарування ОСОБА_13 .

Також позивач зазначає, що після смерті чоловіка, їй стало відомо, що він за життя 29 квітня 2010 року подарував спірну квартиру своїм синам відповідачам ОСОБА_7 та ОСОБА_8 по ? її частині кожному, про що укладений нотаріально посвідчений договір дарування.

Рішенням Волноваського районного суду Донецької області від 28 травня 2019 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено за необґрунтованістю.

Не погоджуючись з даним рішенням, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення її позовних вимог в повному обсязі.

Зокрема зазначив, що суд першої інстанції передчасно визнав розписку неналежним доказом, не допитавши ОСОБА_4 , від імені якої вона складена та підписана, свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , які підтвердили справжність та дійсність розписки своїми підписами в ній.

Суд обмежився дослідженням письмового відзиву відповідача ОСОБА_4 , який написано не нею, оскільки вона за віком та станом здоров`я могла не розуміти текст відзиву.

Для повного з`ясування обставин справи судом також не допитано доньку та зятя ОСОБА_4 ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , у присутності яких ОСОБА_4 26 червня 2018 року підписала розписку про те, що продала свою квартиру сімейній парі Кичигіній і ОСОБА_16 за 1300 доларів США, що також ними підтверджено у розписці.

Вважає, що пояснення позивача є послідовними, неточне висловлювання замість «підписала» розписку ОСОБА_17 , «написала» розписку ОСОБА_17 , не впливає на дійсність розписки.

У відповіді на відзив адвокат помилково зазначив, що написала розписку донька ОСОБА_4 ОСОБА_14 , оскільки позивач пояснювала йому, що написала розписку донька, не називаючи прізвища, мала на увазі ОСОБА_18 , яку називає донькою, оскільки вона мешкає з її сином.

Пояснення свідків судом не спростовано, тому у сукупності є належними та достатніми доказами по справі.

Вказує, що у судовому засіданні достовірно встановлено, що між померлим чоловіком позивача та ОСОБА_4 відбулась передача грошей за квартиру, тому цей договір не є безоплатним договором дарування, а є договором купівлі-продажу, то він є удаваним. У ОСОБА_4 не було жодних підстав робити такий подарунок її чоловіку, вона залишилась без житла та проживає у доньки ОСОБА_19 Укладанням договору дарування квартири, в якій вони проживали з чоловіком сумісне життя, порушено її права, оскільки вона залишилась без житла.

Відповідно до положень ст.360 ЦПК України відповідачем ОСОБА_7 на адресу апеляційного суду подано відзив, в якому просить залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а рішення суду без змін, як таке, що є обґрунтованим та відповідає вимогам закону.

Відповідно до положень ст.372 ЦПК України апеляційний суд розглядає справу за відсутності відповідачів, які в судове засідання апеляційного суду не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином (а.с. 162, 163).

Заслухавши суддю доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 та її представника - Гайтан К.О ОСОБА_20 , які просили апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвали нове про задоволення позовних вимог, заперечення представника відповідача ОСОБА_7 ОСОБА_21 , який просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, а рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін з таких підстав.

Відповідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За положеннями пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно договору дарування від 12 жовтня 2001 року, посвідченого державним нотаріусом Волноваської державної нотаріальної контори, що зареєстровано в реєстрі за № 2697, ОСОБА_4 подарувала, а ОСОБА_9 прийняв у дар трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Після укладення зазначеного договору дарування відбулася державна реєстрація Волноваським бюро технічної інвентаризації, реєстровий номер 1231 та обдаровуваний за договором дарування прийняв дарунок. Договір дарування було виконано, шляхом реєстрації за ОСОБА_9 права власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Судом також встановлено, що розписка від 26 червня 2018 року, складена, нібито, ОСОБА_4 , про здійснення продажу спірної квартири за 1300 доларів США ОСОБА_9 не є належним та допустимим доказом, тому не врахована судом.

Відповідач ОСОБА_4 у відзиві на позов підтвердила своє волевиявлення саме на укладення договору дарування, оскільки тривалий час була знайома із ОСОБА_9 та вирішила саме так висловити до нього своє відношення.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що основною вимогою ОСОБА_1 є визнання договору дарування від 12 жовтня 2001 року недійсним. На підтвердження факту передачі грошових коштів ОСОБА_9 ОСОБА_4 , як підставу для визнання судом договору дарування удаваним, позивачем не надано жодного доказу, крім власних пояснень.

Суд також виходив з того, що наведені позивачкою докази є суперечними, такими, що протирічать один одному, суд прийшов до висновку про недоведеність ОСОБА_1 удаваності договору дарування та своєї необізнаності про його укладення. У зв`язку з чим, суд вважав ОСОБА_1 такою, що визнавала себе та ситуацію, що склалась відносно передачі права власності на квартиру АДРЕСА_1 , що не порушує її прав.

Сторони угоди ОСОБА_4 , ОСОБА_9 не оспорювали даний договір, також ним не було пред`явлено відповідного позову про визнання договору недійсним.

Суд першої інстанції вважав, що в момент нотаріального посвідчення договору дарування волевиявлення дарувальника ОСОБА_4 та обдарованого ОСОБА_9 було вільним, відповідало їх волі, що підтверджується їх підписами в договорі дарування. Позивачем не ставиться під сумнів, що на спірному договорі дарування міститься підпис саме ОСОБА_4 та ОСОБА_9 , а не інших осіб.

Суд також прийшов до висновку, що інші вимоги ОСОБА_1 є похідними від основної, тому задоволенню також не підлягають.

З таким висновком апеляційний суд не може не погодитись, виходячи з наступних підстав.

17 липня 2000 року виконкомом Володимирівської селищної ради Волноваського району Донецької області було зареєстровано шлюб між ОСОБА_9 та ОСОБА_1 (а.с.10).

Відповідно договору дарування квартири від 12 жовтня 2001 року, посвідченого державним нотаріусом Волноваської державної нотаріальної контори за реєстром № 2697, ОСОБА_4 подарувала, а ОСОБА_9 прийняв у дар трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 (а.с.11).

Після укладення зазначеного договору дарування відбулася державна реєстрація Волноваським бюро технічної інвентаризації, реєстровий номер 1231 (а.с.11 зворот).

29 квітня 2010 року ОСОБА_9 за договором дарування квартири, посвідченого державним нотаріусом Волноваської державної нотаріальної контори за реєстром №2-362, подарував у спільну часткову власність ОСОБА_8 , ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_1 (а.с.12).

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 26165655 від 19 травня 2010 року квартира АДРЕСА_1 на підставі договору дарування квартири (реєстр № 2-362) НОМЕР_1 (29.04.2010) посвідченого Волноваською держнотконторою зареєстрована за ОСОБА_8 , ОСОБА_7 по ? за кожним (а.с.13).

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданого Волноваським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області 01 червня 2010 року, ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що складено відповідний актовий запис за № 455 (а.с.10 зворот).

Згідно статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Згідно з частиною статті 41 Цивільного кодексу УРСР, який діяв на час виникнення спірних правовідносин щодо укладання 12 жовтня 2001 року спірного договору дарування, угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків.

Угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній) (частина перша статті 42 ЦК УРСР).

Згідно частини першої статті 47 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

За положеннями статей 48-58 ЦК УРСР, особа, яка вважає, що права порушені, має право звернутися до суду з позовом про визнання відповідної угоди недійсною.

Відповідно до вимог частини 2 статті 58 ЦК УРСР, якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.

Удавана угода своєю формою прикриває реальну угоду, яку мали на меті укласти сторони.

Тобто, укладаючи удавану угоду, обидві сторони діють умисно, усвідомлюючи, що укладають саме таку угоду.

Згідно частин 1 та 2 статті 243 ЦУ УРСР за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність.

Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

За положеннями частин 1, 2 статті 244 ЦК УРСР договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений.

До договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 і цього Кодексу.

Згідно статті 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).

Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Як вбачається з оспорюваного договору дарування квартири від 12 жовтня 2001 року даруватель та обдарований підтвердили, що цей договір не носить характеру мнимої та удаваної угоди.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина 1 статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За положеннями частин 5 та 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підтвердження удаваності зазначеного договору дарування квартири від 12 жовтня 2001 року ОСОБА_1 надано до матеріалів справи розписки від 26 червня 2018 року, складеної, як зазначено в ній «зі слів вірно» та підписаної від імені ОСОБА_4 , ОСОБА_14 , ОСОБА_22 (а.с.15).

Як пояснила в апеляційному суді позивач ОСОБА_1 вона разом з ОСОБА_4 та ОСОБА_9 приїздила до нотаріальної контори, коли сторони укладали спорюваний договір дарування квартири. Після укладення угоди ОСОБА_4 підтвердила їй про отримання грошей за квартиру. При цьому позивач пояснила, що для придбання квартири вона передала ОСОБА_9 60000 грн. За життя ОСОБА_9 в її розпорядженні була копія договору дарування квартири від 29 квітня 2010 року, на підставі якого чоловік подарував спірну квартиру своїм синам, вона у нього з`ясовувала це питання, але він конкретного нічого не пояснив. Надану розписку було складено цивільною дружиною її сина ОСОБА_18 , яку підписала ОСОБА_4 , ОСОБА_14 , ОСОБА_22 на її вимогу підтвердити укладання договору купівлі продажу квартири за 1300 доларів США, пояснив, що вона залишилась без житла. Складену розписку ОСОБА_4 , яка знаходиться в літньому віці, перед підписанням не читала.

В запереченнях на позов відповідач ОСОБА_4 підтвердила саме факт дарування 12 жовтня 2001 року квартири ОСОБА_9 , якого знала тривалий час, останній надав їй допомогу, і це було її переконанням. При обговоренні питання про дарування квартири була присутня ОСОБА_1 . Також зазначила, що вона не писала та не читала розписку, яку попросила підписати ОСОБА_1 Просила відмовити у задоволенні позову (а.с.28).

З огляду на наведене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачкою не надано належних та допустимих доказів на підтвердження удаваності договору дарування квартири від 12 жовтня 2001 року.

При цьому апеляційний суд звертає увагу на те, що ОСОБА_1 за життя ОСОБА_9 було відомо, що останній спірну квартиру отримав у дар від ОСОБА_4 , яку в подальшому подарував своїм синам, оскільки в її розпорядженні була копія договору дарування квартири від 29 квітня 2010 року, але вона його почала оспорювати тільки після смерті ОСОБА_9

Розмір грошових коштів, які за поясненнями позивача вона передала ОСОБА_9 для придбання квартири приблизно в десять разів перевищує вартість квартири, за яку відповідно до пояснень вони з чоловіком придбали за договором купівлі- продажу.

Судом першої інстанції дана належна оцінка поясненням свідків ОСОБА_23 ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_18 , які не були очевидцями існуючої домовленості між ОСОБА_4 та ОСОБА_9 , а також укладення договору дарування квартири від 12 жовтня 2001 року.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності жодних підстав у ОСОБА_4 робити подарунок її чоловіку є неспроможними.

Як пояснив в апеляційному суді представник відповідача ОСОБА_7 ОСОБА_26 , між батьками ОСОБА_4 та ОСОБА_9 були дружні стосунки, останній надавав ОСОБА_4 допомогу по ремонту квартири та веденню господарства, що не заперечувала в апеляційному суді ОСОБА_1 .

Згідно частини 1 статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю УРСР, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.

Майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за

спільною згодою (частина 1 статті 23 КпШС УРСР).

Аналогічні положення закріплені в статті 65 СК України, який діяв на час укладення договору дарування квартири від 29 квітня 2010 року.

За положеннями статті 24 КпШС УРСР майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Оскільки спірну квартиру ОСОБА_9 отримав у дар, і це майно, відповідно до положень статті 24 КпШС УРСР є його особистою власністю, підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання спірної квартири об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_9 та ОСОБА_1 , визнання за останньою права власності на ? частку цієї квартири, визнання недійсним договору дарування квартири від 29 квітня 2010 року не вбачається. Спірна квартира була власністю ОСОБА_9 і він мав нею особисто розпорядитися.

Необґрунтованими є і вимоги позивачки щодо визнання за нею права власності на 1/3 частку спірної квартири в порядку спадкування після смерті ОСОБА_9 та поділ квартири, оскільки спірною квартирою він розпорядився за життя і спадщина на квартиру АДРЕСА_1 не відкривалась.

Виходячи з викладеного, суд першої інстанції, обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції , на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Волноваського районного суду Донецької області від 28 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складений 17 жовтня 2019 року.

Судді: Т.Б.Ткаченко

С.А.Зайцева

Л.М.Кочегарова