Постанова

Іменем України

18 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 674/1909/14-ц

провадження № 61-17289св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Ступак О. В.,
суддів:Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,Олійник А. С., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи: Управління Пенсійного фонду України у Дунаєвецькому районі Хмельницької області, Дунаєвецька об`єднана державна податкова інспекція Головного управління Державної фіскальної служби у Хмельницькій області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 30 травня 2016 року у складі судді Артемчук В. М. та рішення Апеляційного суду Хмельницької області від 28 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Костенка А. М., Грох Л. В., Пастощука М. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У грудні 2014 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , треті особи: Управління Пенсійного фонду України у Дунаєвецькому районі Хмельницької області (далі - УПФУ у Дунаєвецькому районі Хмельницької області), Дунаєвецька об`єднана державна податкова інспекція Головного управління Державної фіскальної служби у Хмельницькій області (далі - Дунаєвецька ОДПІ ГУ ДФС у Хмельницькій області), про оформлення трудових відносин у разі виконання роботи без укладення трудового договору та встановлення періоду такої роботи, стягнення компенсації за невикористану відпустку, внесення запису до трудової книжки та відшкодування моральної шкоди.

Позов обґрунтовано тим, що 14 жовтня 2005 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено трудовий договір про безстрокову роботу на посаді продавця у магазині «Добряна» по АДРЕСА_1 . Трудову книжку ОСОБА_1 передала ОСОБА_2 , в якій зроблено відповідний запис: «Прийнята на роботу за трудовим договором від 14 жовтня 2005 року, зареєстрованим Дунаєвецьким районним центром зайнятості». Трудовий договір було укладено з дотриманням норм трудового законодавства. ОСОБА_1 виконувала трудові обов`язки з 14 жовтня 2005 року по 04 листопада 2014 року, коли була звільнення з роботи за пунктом 1 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). Під час звільнення ОСОБА_2 повідомив ОСОБА_1 , що у трудовій книжці зробить запис про роботу з 23 березня 2010 року до 04 листопада 2014 року, з чим не погодилась ОСОБА_1 , після чого відповідач зазначив, що не буде вносити жодних записів у трудову книжку та повернув останню без запису про звільнення. Також за весь час роботи позивач жодного разу не отримувала відпустки, а тому має право на отримання грошової компенсації за невикористану відпустку. Позивач зазначала, що роботодавець здійснював відрахування страхових внесків із заробітної плати до Пенсійного фонду України щомісячно з січня 2007 року до вересня 2014 року включно, а сплату податку з нарахованої заробітної плати здійснював поквартально з 2011 року по другий квартал 2014 року, включно. Крім того, ОСОБА_1 , посилаючись на погіршення стану здоров`я, просила відшкодувати їй моральну шкоду, яка полягає в грубому порушенні її трудових прав, внаслідок яких вона позбавлена права на отримання пенсії та соціальних виплат.

Рішенням Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 30 травня 2016 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 13 червня 2016 року про виправлення описки, позов ОСОБА_1 задоволено частково. Вирішено вважати укладеними трудові відносини ОСОБА_1 в період з 14 жовтня 2005 року по 04 листопада 2014 року із приватним підприємцем ОСОБА_2 , зобов`язано ОСОБА_2 сплатити страхові внески до Пенсійного фонду України за період роботи ОСОБА_1 з 14 жовтня 2005 року по 01 січня 2007 року та до Державної податкової інспекції за період з 14 жовтня 2005 року по 01 січня 2007 року та внести запис до трудової книжки ОСОБА_1 про звільнення з роботи продавця з 04 листопада 2014 року. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди. В решті позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат

Задовольняючи позовні вимоги про оформлення трудових відносин у разі виконання роботи без укладення трудового договору, встановлення періоду такої роботи, внесення запису до трудової книжки, суд першої інстанції виходив із того, що наявні у справі докази у свої сукупності свідчать про перебування позивача у трудових відносинах з відповідачем як найманого працівника з 14 жовтня 2005 року по 04 листопада 2014 року та дійшов висновку про застосування положень частини шостої статті 235 КЗпП України.

Частково задовольняючи позовні про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив із того, що порушення відповідачем трудових прав позивача завдало останній моральної шкоди, яка з урахуванням засад розумності, виваженості і справедливості має бути компенсована у розмірі 1 000,00 грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення компенсації за невикористану відпустку, суд першої інстанції виходив із того, що вони є безпідставними та недоведеними.

Рішенням Апеляційного суду Хмельницької області від 28 листопада 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 30 травня 2016 року в частині відмови в задоволенні позову про стягнення компенсації за невикористану відпустку скасовано та ухвалено нове рішення, яким стягнуто з приватного підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані нею дні щорічних відпусток у сумі 3 152,88 грн, та роз`яснено, що з цієї суми необхідно утримати податок з доходів фізичних осіб й інші обов`язкові платежі. У решті позову в цій частині відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення компенсації за невикористану відпустку та ухвалюючи в цій частині нове рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив із того, що наявні у справі докази свідчать про те, що при звільненні ОСОБА_1 приватний підприємець ОСОБА_2 мав виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані щорічні відпустки за відпрацьований період з 14 жовтня 2005 року по 14 жовтня 2006 року, з 14 жовтня 2006 року по 14 жовтня 2007 року, з 14 жовтня 2009 року по 14 жовтня 2010 року тривалістю 72 календарних дні, в розмірі 3 152,88 грн, однак вказана компенсація їй виплачена не була.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги та позиції інших учасників справи

У грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ засобами поштового зв`язку надійшла касаційна скарга ОСОБА_2 на рішення Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 30 травня 2016 року та рішення Апеляційного суду Хмельницької області від 28 листопада 2019 року, в якій скаржник, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій помилково дійшли висновку про те, що ОСОБА_1 з 14 жовтня 2005 року по 04 листопада 2014 року працювала продавцем у заявника, оскільки трудовий договір між сторонами 14 жовтня 2005 року укладений не був, підпис на договорі заявник не ставив, договір не був зареєстрований в Дунаєвецькому районному центрі зайнятості.

Суди не надали належної оцінки наявній в матеріалах справи постанові про закриття кримінального провадження за заявою ОСОБА_2 і твердженням заявника про те, що ОСОБА_1 звернулася до суду з цим позовом із пропуском строку визначеного статтею 233 КЗпП України.

Суди безпідставно зобов`язали заявника внести запис в трудову книжку позивача про її звільнення з роботи з 04 листопада 2014 року, так як заявник ніколи не відмовлявся внести такий запис, а лише зазначав, що запис від 14 жовтня 2005 року був внесений не ним, а іншою особою. Тому відсутні підстави для задоволення позову щодо стягнення моральної шкоди, оскільки він ніяким чином не порушив законні права позивача.

Суди, ухвалюючи рішення у справі, не звернули увагу на те, що в державну податкову інспекцію страхові внески не сплачуються, та протиправно зобов`язали заявника їх сплатити.

У лютому 2017 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 подала заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_2 , в якому просить відмовити в задоволенні касаційної скарги на рішення Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 30 травня 2016 року та рішення Апеляційного суду Хмельницької області від 28 листопада 2016 року, та залишити оскаржувані судові рішення в силі, посилаючись на те, що касаційна скарга є необґрунтованою.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 30 травня 2016 року та рішення Апеляційного суду Хмельницької області від 28 листопада 2019 року, витребувано матеріали справи з Дунаєвецького районного суду Хмельницької області та надано строк для подачі заперечень на касаційну скаргу.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 03 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену цивільну справу передано Верховному Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 09 вересня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скаргиОСОБА_2 , Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 14 жовтня 2005 року між ОСОБА_1 та приватним підприємцем ОСОБА_2 укладений трудовий договір в письмовій формі, який підписаний сторонами та скріплений печаткою відповідача.

Відповідно до умов укладеного трудового договору ОСОБА_1 була прийнята на посаду продавця, а сам договір є безстроковим. За умовами договору ОСОБА_2 зобов`язався оплачувати працю ОСОБА_1 у розмірі мінімальної зарплати на місяць.

Пунктом 12 вищевказаного договору визначено, що працівники, які працюють у фізичних осіб за трудовими договорами, підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню. Сплата страхових внесків проводиться у розмірах і порядку, визначених законодавством.

Після укладення між сторонами зазначеного трудового договору у трудову книжку серії НОМЕР_1 , яка заповнена 08 січня 1991 року і видана ОСОБА_1 , внесені відомості про те, що з 14 жовтня 2005 року її прийнято на роботу продавцем «за трудовим договором від 14 жовтня 2005 року». Запис скріплено печаткою приватного підприємця ОСОБА_2

20 березня 2010 року між сторонами укладений новий трудовий договір у письмовій формі, який підписаний сторонами та скріплений печаткою приватного підприємця ОСОБА_2 , за умовами якого ОСОБА_1 була прийнята на посаду продавця продовольчих товарів у приватного підприємця ОСОБА_2 .

На вказаній посаді ОСОБА_1 працювала до 04 листопада 2014 року, коли була звільнена з роботи за згодою сторін, однак відповідач не вніс до трудової книжки запис про її звільнення з роботи.

З індивідуальних відомостей про застраховану особу, наданих Пенсійним фондом України, вбачається, що у позивача за період з 14 жовтня 2005 року по 01 січня 2007 року відсутні дані про її заробітну плату та про відрахування до Пенсійного фонду України, а також відсутні відрахування до Дунаєвецької об`єднаної державної податкової інспекції за період з 14 жовтня 2005 року до 01 січня 2011 року.

З відміток на трудовому договорі від 14 жовтня 2005 року вбачається, що він не був поданий відповідачем на реєстрацію до державної служби зайнятості, що є порушенням норм чинного законодавства. Тобто фактично підприємець не узаконив трудові відносини зі своїм найманим працівником.

Крім цього, відповідно до вимог чинного законодавства тривалість щорічної відпустки ОСОБА_1 складала 24 календарних дні.

При цьому, за період роботи з 14 жовтня 2005 року по 14 жовтня 2006 року, з 14 жовтня 2006 року по 14 жовтня 2007 року, з 14 жовтня 2009 року по 14 жовтня 2010 року позивач ОСОБА_1 у відпустці не перебувала.

Вказані обставини підтверджуються трудовим договором між сторонами від 14 жовтня 2005 року, трудовою книжкою позивача, особовою справою безробітних громадян за 2005 рік, на 26 сторінці якої є корінець про направлення на працевлаштування 17 жовтня 2005 року № 0008001 ОСОБА_1 продавцем до приватного підприємця ОСОБА_2 , на якому є підпис та печатка підприємця, довідок про доходи, які видавалися приватним підприємцем ОСОБА_2 позивачу для пред`явлення до органів соціального захисту населення для оформлення субсидії, особовою медичною книжкою, яка видана відповідачем 17 лютого 2005 року про проходження позивачем медичного огляду, є печатка і підпис відповідача, зазначено місце роботи - магазин «Добряна» приватного підприємця ОСОБА_2 , пояснення свідків: ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , які підтвердили, що позивач працювала у відповідача продавцем у магазині «Добряна» в м. Дунаївці з жовтня 2005 року.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, відповідач з січня 2007 року сплачував до Пенсійного фонду України страхові внески із заробітної плати ОСОБА_1 , хоча за його поясненнями письмовий трудовий договір з позивачем він уклав лише в 2010 році, що теж свідчить про наявність трудових відносин між сторонами ще з 2005 року на підставі трудового договору від 14 жовтня 2005 року.

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до статей 10, 11, 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у цих сторін виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частиною першою статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до частин першої та третьої статті 24 КЗпП трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим при укладенні трудового договору з фізичною особою. Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування ЄСВ про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з частиною другою статті 24 КЗпП України при укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи.

Укладання трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника підприємства, установи, організації чи уповноваженого ним органу. Фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота проводилась за розпорядженням чи з відома власника або уповноваженого ним органу.

Відповідно до пункту 2 Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 08 червня 2001 року № 260, укладений у письмовій формі трудовий договір між працівником і фізичною особою у трьох примірниках фізична особа повинна подати на реєстрацію до державної служби зайнятості за місцем свого проживання у тижневий строк з моменту фактичного допущення працівника до роботи.

Згідно зі статтею 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Відповідно до статті 48 КЗпП України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п`ять днів. Працівникам, що стають на роботу вперше, трудова книжка оформляється не пізніше п`яти днів після прийняття на роботу. До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться. Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пунктом 2.20-1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за № 110, трудові книжки працівників, які працюють на умовах трудового договору у фізичних осіб - суб`єктів підприємницької діяльності без створення юридичної особи з правом найму, та фізичних осіб, які використовують найману працю, пов`язану з наданням послуг, зберігаються безпосередньо у працівників.

Також відповідно до статті 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Отже, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновками якого у нескасованій частині рішення погодився й суд апеляційної інстанції, дослідивши належним чином наявні в справі докази, дійшов правильного висновку про встановлення факту перебування позивача у трудових відносинах з відповідачем як найманого працівника з 14 жовтня 2005 року по 04 листопада 2014 року, зобов`язав відповідача сплатити страхові внески до Пенсійного фонду України за період роботи позивача з 14 жовтня 2005 року по 01 січня 2007 року та до Державної податкової інспекції за періоди з 14 жовтня 2005 року по 01 січня 2007 року, а також зобов`язав відповідача внести запис в трудову книжку позивача про звільнення з роботи в якості продавця з 04 листопада 2014 року.

Разом з тим на підставі положень статті 237-1 КЗпП України суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для відшкодування відповідачем позивачу моральної шкоди, завданої порушенням її трудових прав, у розмірі 1 000,00 грн.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення компенсації за невикористану відпустку та ухвалюючи в цій частині нове рішення про часткове задоволення цих позовних вимог, суд апеляційної інстанції правильно виходив із того, що при звільненні ОСОБА_1 приватний підприємець ОСОБА_2 . мав виплатити їй грошову компенсацію за невикористані щорічні відпустки за відпрацьований період з 14 жовтня 2005 року по 14 жовтня 2006 року, з 14 жовтня 2006 року по 14 жовтня 2007 року, з 14 жовтня 2009 року по 14 жовтня 2010 року тривалістю 72 календарних дні, в розмірі 3 152,88 грн, однак вказана компенсація їй виплачена не була, а тому вона підлягає стягненню із відповідача.

Доводи касаційної скарги про те, що трудовий договір із ОСОБА_1 заявник не укладав, підпис на договорі не ставив, договір не зареєстровано в Дунаєвецькому районному центрі зайнятості; а також, що заявник ніколи не відмовлявся внести запис про звільнення позивача в її трудову книжку, були предметом розгляду суду апеляційної інстанції та їм надано належну правову оцінку.

Зокрема апеляційний суд правильно зазначив, що ОСОБА_2 клопотань про призначення експертизи у цій цивільній справі для дослідження записів у трудовій книжці позивача та у трудовому договорі від 14 жовтня 2005 року не заявляв, інших доказів в обґрунтування своїх тверджень не надав, не здобуті такі докази й судом.

При цьому суд правильно зауважив, що такі твердження заявника спростовуються сукупністю інших доказів, у тому числі і показами свідків, які узгоджуються між собою, та письмовими документами. А відсутність запису в трудовій книжці позивача про її звільнення свідчить про невиконання роботодавцем свого обов`язку щодо здійснення запису про звільнення з роботи в день такого звільнення.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладені у мотивувальних частинах судових рішень, а зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх спростували. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів згідно з положеннями статті 400 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (§ 23 рішення у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року № 63566/00).

При цьому Верховний Суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції у нескасованій частині та рішення суду апеляційної інстанції - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 30 травня 2016 року у нескасованій частині та рішення Апеляційного суду Хмельницької області від 28 листопада 2016 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО. В. Ступак
Судді:І. Ю. Гулейков
А. С. Олійник
Г. І. Усик
В. В. Яремко