Дата документу 04.03.2019 Справа № 554/904/16-ц
Провадження №2/554/326/2019
РІШЕННЯ

іменем України

04 березня 2019 року м.Полтава

Октябрський районний суд м.Полтави у складі:

головуючого судді Андрієнко Г.В.,

за участю секретаря судового засідання Карабаш О.В.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Полтаві цивільну справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи: приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу ОСОБА_6, приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу ОСОБА_7, Товариство з обмеженою відповідальністю «Полтаватрансбуд» про витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування запису про реєстрацію права власності, визнання права власності, зобовязання вчинити дію та виселення,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулись до суду з позовною заявою до відповідача ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування, скасування запису про реєстрацію права власності, визнання права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння, зобовязання повернути квартиру та виселення. В обґрунтування позову зазначили, що 11 січня 2010 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_9 (продавці) та ОСОБА_3, ОСОБА_4 (покупці) укладено договір купівлі-продажу, відповідно до п.1 якого покупці приймають у власність в рівних частках квартиру №11, що знаходиться по вул.Пушкіна, буд.19 у м.Полтава. Вказують, що відповідно до вимог ст.ст.210, 657 ЦК України, договір купівлі-продажу було посвідчено приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу ОСОБА_6, а також здійснено державну реєстрацію правочину про що видано витяг з Державного реєстру правочинів. Хоча право власності на квартиру АДРЕСА_1 покупцем не було зареєстровано, проте позивачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 є власниками зазначеної квартири за договором купівлі-продажу від 11 січня 2010 року. Як виявилось, ОСОБА_8 (продавець за договором купівлі-продажу від 11 січня 2010 року), незадовго до своєї смерті, видав ОСОБА_5 довіреність на представництво його інтересів перед третіми особами. Здійснюючи представництво інтересів ОСОБА_8, ОСОБА_5 отримав дублікат свідоцтва про право власності від 10 грудня 2015 року, у якому було вказано, що власником нібито є ОСОБА_8, оскільки позивачі не здійснили реєстрацію права власності на квартиру через те, що на момент вчинення правочину виникнення права власності не було повязане з його реєстрацією. 24 грудня 2015 році між ОСОБА_8 (продавець за договором купівлі-продажу від 11 січня 2010 року) та ОСОБА_5 (відповідач) укладено договір дарування квартири №11, що знаходиться по вулиці Пушкіна, 19 у м.Полтава. Вказаний договір дарування був укладений у письмовій формі та нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу ОСОБА_7 Таким чином, ОСОБА_8 безоплатно передав у власність ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_2, яка не належала на праві власності дарувальнику (ОСОБА_8Г.) з моменту державної реєстрації договору купівлі-продажу у 2010 році. Вказана квартира була відчужена особою, яка не мала на це права. У звязку з тим, що право власності на квартиру АДРЕСА_2 у Полтава зареєстровано за відповідачем ОСОБА_5 на підставі договору дарування від 24 грудня 2015 року позивачі не мають можливості здійснити право власності у розумінні ч.1 ст.317 ЦК України, за якою власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, тому, посилаючись на ст.ст.387, 388 ЦК України, вважають, що наявні правові підстави для витребування майна у незаконного володільця, а також визнання за ними права власності на спірну квартиру у рівних частках. На переконання позивачів, ОСОБА_5 набув право власності на спірне майно безвідплатно за договором дарування. Водночас, стверджують, що право власності на квартиру АДРЕСА_2, що знаходиться у володінні відповідача, належить саме ОСОБА_3, ОСОБА_4 Тому, на підставі викладених обставин, звертаються до суду з даним позовом (а.с.2-4 т.1).

09 лютого 2016 року ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави відкрито провадження та призначено справу до розгляду (а.с.22 т.1).

09 лютого 2016 року ухвалою суду задоволено заяву позивачів про забезпечення позову; заборонено вчиняти дії, спрямовані на відчуження квартири №11, що знаходиться по вулиці Пушкіна, 19 у м.Полтава (а.с.20-21 т.1).

24 березня 2016 року ухвалою суду відмовлено у задоволенні заяви представника позивачів про заміну виду забезпечення позову (а.с.46-47 т.1).

24 березня 2016 року ухвалою надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви (а.с.48 т.1).

30 березня 2016 року ухвалою суду залучено до участі у справі як третю особу приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу ОСОБА_7 (а.с.66-67 т.1).

20 травня 2016 року ухвалою суду залучено до участі у справі як третіх осіб приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу ОСОБА_6, а також ТОВ «Полтаватрансбуд»; судом витребувано нотаріальну справу по договору купівлі-продажу квартири від 11.01.2010 року та спадкову справу №71/2015 (а.с.119-120 т.1).

30 червня 2016 року рішенням Октябрського районного суду м.Полтави у позові ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про витребування майна з чужого незаконного володіння відмовлено; вирішено питання про судові витрати (а.с.223-227 т.1).

28 вересня 2016 року ухвалою суду відмовлено в ухваленні додаткового рішення по справі (а.с.53-54 т.2).

28 вересня 2016 року ухвалою виправлено описку в рішенні суду від 30.06.2016 року (а.с.55-56 т.2).

07 листопада 2016 року ухвалою Апеляційного суду Полтавської області рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 30.06.2016 року залишено без змін (а.с.95-98 т.2).

Постановою Верховного Суду від 16.05.2018 року рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 30.06.2016 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 07 листопада 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с.143-146 т.2).

05 червня 2018 року ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави справу прийнято до провадження та призначено в порядку загального позовного провадження до підготовчого засідання (а.с.149 т.2).

03 серпня 2018 року ухвалою суду задоволено заяву ОСОБА_4 про забезпечення позову; накладено арешт на квартиру АДРЕСА_3, право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_5, заборонивши відповідачу ОСОБА_5 вчиняти будь-які дії щодо відчуження квартири АДРЕСА_4 (а.с.186 т.2).

На підставі розпорядження керівника апарату Октябрського районного суду м.Полтави №2810 від 22.11.2018 року вказану цивільну справу №554/904/16-ц у звязку із закінченням повноважень судді Шевської О.І. за наслідками повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями та відповідно до протоколу від 22.11.2018 року передано для подальшого розгляду судді Андрієнко Г.В.

23.11.2018 року ухвалою суду справу прийнято до провадження.

23.11.2018 року ухвалою позовну заяву залишено без руху, надано позивачам строк для усунення недоліків позовної заяви.

21 лютого 2019 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.40 т.3).

Під час розгляду справи стороною позивача подано заяви про уточнення позовних вимог, в яких вказували, що право власності в рівних частках на трикімнатну квартиру номер 11, що знаходиться у місті Полтаві по вул.Пушкіна, буд.19, житловою площею 36,8 кв.м., загальною площею 59,0 кв.м. у них виникло відповідно до вимог чинного на той час законодавства та п.13 Договору купівлі-продажу від 11.01.2010 року з моменту реєстрації цього договору в Державному реєстрі правочинів. Посилались на ту обставину, що Законом №1878-VI ч.4 ст.334 ЦК України викладено в новій редакції, відповідно до якої з 1 січня 2012 року права на нерухоме майно у набувача за договором виникатимуть не з моменту державної реєстрації такого договору, адже державна реєстрація договорів щодо нерухомості скасовується, а з моменту державної реєстрації права на набуте за договором нерухоме майно. В той же час, за змістом ст.657 ЦК України в редакції, чинній на момент укладення договору, було передбачено, що договір купівлі-продажу квартири або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Таким чином, вважають правочин вчиненим з моменту його державної реєстрації, а тому за таким договором виникає і право власності. Але в порушення норм чинного законодавства 24.12.2015 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_5 укладено договір дарування спірної квартири та саме він як правовстановлюючий документ був підставою для проведення державної реєстрації права власності на нерухоме майно. Таким чином, враховуючи, що вказана квартира витребовується із незаконного володіння відповідача на користь позивачів, а тому позивачі вважали, що державна реєстрація права власності відповідача на спірну квартиру також підлягає скасуванню.

Посилаються на висновки Верховного Суду щодо підстав недійсності правочину, реституції як способу захисту цивільного права та вважали, що було вчинено два недійсних правочини: 1) ОСОБА_8 незаконно прийняв спадщину після померлої дружини ОСОБА_9 на 1/2 частину спірної квартири АДРЕСА_5, яка вже була продана, та отримав свідоцтво про право на спадщину за законом від 24.12.2015 року; 2) ОСОБА_8 незаконно подарував спірну квартиру відповідачу ОСОБА_5 Вказували, що позивачі не є сторонами недійсних правочинів, спірна квартира вибула з володіння власників не з їхньої волі, майно було набуте відповідачем безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати. А тому, враховуючи, що позивачі є законноми власниками спірної квартири, яка вибула з їх володіння на підставі недійсних правочинів та була набута відповідачем, остаточно просять суд: витребувати із чужого незаконного володіння у ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3, ОСОБА_4 квартиру номер 11, що знаходиться в місті Полтаві по вулиці Пушкіна, буд.19 житловою площею 36,8 кв.м., загальною площею 59,0 кв.м.; скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про реєстрацію права власності на квартиру номер 11, що знаходиться в місті Полтаві по вулиці Пушкіна, буд.19 житловою площею 36,8 кв.м., загальною площею 59,0 кв.м. за ОСОБА_5, номер запису про право власності 12735405; визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири номер 11, що знаходиться в місті Полтаві по вулиці Пушкіна, буд.19 житловою площею 36,8 кв.м., загальною площею 59,0 кв.м.; визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину квартири номер 11, що знаходиться в місті Полтаві по вулиці Пушкіна, буд.19 житловою площею 36,8 кв.м., загальною площею 59,0 кв.м.; зобовязати ОСОБА_5 повернути квартиру номер 11, що знаходиться в місті Полтаві по вулиці Пушкіна, буд.19 житловою площею 36,8 кв.м., загальною площею 59,0 кв.м. у володіння ОСОБА_3, ОСОБА_4 як законних власників; виселити ОСОБА_5 з квартири номер 11, що знаходиться в місті Полтаві по вулиці Пушкіна, буд.19 житловою площею 36,8 кв.м., загальною площею 59,0 кв.м.; судові витрати покласти на відповідача. Крім того, позивачі просили позовну вимогу в частині визнання недійсним Договору дарування квартири номер 11, що знаходиться в місті Полтаві по вулиці Пушкіна, буд.19 житловою площею 36,8 кв.м., загальною площею 59,0 кв.м., серія та номер 1349, укладений 24.12.2015 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_5, нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу ОСОБА_7 залишити без розгляду. На підставі викладеного, з урахуванням вказаних уточнень до позовної заяви, позивачі просять задовольнити позовні вимоги (а.с.51-55 т.1, а.с.192-198 т.2).

Відповідач ОСОБА_5 з предявленим позовом не погодився, вважає уточнені позовні вимоги безпідставними і такими, що не підлягають задоволенню, та подав до суду відзив на позовну заяву, у якому зазначив про таке. Стверджує, що відповідно до укладеного 24.12.2015 року між ОСОБА_8 (дідусь) та ОСОБА_5 (онук) договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом, останній набув право власності на спірну квартиру, і зазначене право приватної власності на обєкт нерухомого майна зареєстровано 24.12.2015 року за ОСОБА_5 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Вказує на те, що договір дарування від 24.12.2015 року наразі ніким не скасований, а тому є чинним і спростовує відповідно усі інші вимоги третіх осіб щодо обєкту, визначеного договором дарування. Також зазначає, що договір купівлі-продажу, на який посилаються позивачі в обґрунтування своїх вимог, дійсно зареєстрований нотаріусом у Державному реєстрі правочинів, але державна реєстрація речового права власності на нерухоме майно за позивачами здійснена не була, а згідно Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» на момент укладення договору така реєстрація є обовязковою. На підтвердження цього також посилався на відповідь ПП Полтавського БТІ «Інвентаризатор» від 18.02.2019 року, згідно якої зазначено, що в 2010 році державної реєстрації за договором купівлі-продажу спірної квартири не здійснювалось і договір не надавався. Оскільки речові права на нерухоме майно, що підлягають державній реєстрації відповідно до Закону, виникають з моменту такої реєстрації, та зважаючи на не вчинення цих обовязкових дій з боку позивачів, відповідач вважає, що позовні вимоги не можуть бути задоволені через їх необґрунтованість (а.с.19-21, 52-53 т.3).

Крім того, преставником відповідача надано до суду пояснення по справі, у яких вказував на те, в уточнених позовних вимогах позивачами було змінено предмет позову, та частина позовних вимог за змістом відноситься до різновидів віндикаціного позову, а позовна вимога про виселення відповідача зі спірної квартири відноситься до негаторного позову. А тому, посилаючись на висновки Верховного Суду у цій справі та існуючу судову практику, зазначав про взаємовиключність таких вимог. На підставі викладеного, просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі за безпідставністю; скасувати захід забезпечення позову у вигляді накладення арешту на квартиру №11, що знаходиться в м.Полтаві по вул.Пушкіна, буд.19, застосований ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 03.08.2018 року (а.с.65-67 т.3).

В судовому засіданні представник позивачів позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з урахуванням уточнених позовних вимог, та просив їх задовольнити, посилались на обставини, викладені в позовній заяві, письмових уточненнях до позову.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти уточнених позовних вимог позивача, посилаючись на обставини, викладені у письмовому відзиві на позовну заяву та надані під час розгляду справи пояснення, вважав позов безпідставним, необґрунтованим і таким, що не підлягає задоволенню, просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Інші учасники справи у судове засідання не зявились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Від третьої особи приватного нотаріуса Полтавського нотаріального округу ОСОБА_7 до суду надійшла заява, у якій зазначила, що договір дарування був посвідчений нею з додержанням всіх вимог чинного законодавства, тому підстав для задоволення вимог позивача не вбачає, проти позову заперечувала. Також просила розглядати справу за її відсутності (а.с.184 т.2, а.с.17 т.3).

Від третьої особа - приватного нотаріуса Полтавського нотаріального округу ОСОБА_6 до суду надійшла заява про розгляд без участі (а.с.215 т.2).

Причини неявки представника ТОВ «Полтаватрансбуд» суду невідомі.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши обставини, якими позивачі обґрунтовують свої вимоги, а також доводи сторони відповідача, надавши належну правову оцінку доказам, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Законодавець у ч.2 ст.16 ЦК України визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст.2 ЦПК України).

Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 05 квітня 1993 року відділом приватизації житла орендного підприємства «Полтаватрансбуд», квартира АДРЕСА_6 належала ОСОБА_8 та ОСОБА_9 (а.с.79, 133, 152, 153, 180, 185-186 т.1).

У матеріалах справи міститься копія договору купівлі-продажу, укладеного 11 січня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу ОСОБА_6 та зареєстрованого у реєстрі за № 124, відповідно до якого ОСОБА_3, ОСОБА_4 придбали зазначену квартиру у ОСОБА_8 та ОСОБА_9 (а.с.10, 151, 166, 167 т.1).

Згідно з пунктами 13, 14 вищевказаного договору, та відповідно до статей 182, 210 ЦК України цей договір підлягає державній реєстрації. Право власності на квартиру, яка є предметом договору, виникає у покупців з моменту державної реєстрації цього договору. Договір вважається вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Державна реєстрація права власності покупцями ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у Державному реєстрі прав на нерухоме майно на спірну квартиру не здійснена.

Позивачі не набули право власності на квартиру №11, що знаходиться в місті Полтаві по вулиці Пушкіна, 19, житловою площею 36,8 кв.м, загальною площею 59,0 кв.м. у передбаченому законодавством порядку та згідно умов договору купівлі-продажу.

25 квітня 2015 року померла гр.ОСОБА_9, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.176 т.1).

Із матеріалів спадкової справи №71/2015 вбачається, що із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину звернувся чоловіком померлої ОСОБА_8 (а.с.172-175 т.1).

Згідно матеріалів ПП Полтавського БТІ «Інвентаризатор» станом на 31.12.2012 року право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_7 було зареєстровано за ОСОБА_8 та ОСОБА_9, тобто спірна квартира перебувала у них на праві приватної спільної сумісної власності (а.с.181, 185-186 т.1).

24 грудня 2015 року ОСОБА_8 видано свідоцтво про право на спадщину за законом після померлої дружини - ОСОБА_9 на 1/2 частину квартири АДРЕСА_6 (а.с.80, 190 т.1).

Державна реєстрація права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_8 була проведена в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом №1344, виданого 24.12.2015 року приватним нотаріусом ПМНО ОСОБА_7 після смерті ОСОБА_9 (а.с.81, 82, 84-86, 87, 88, 89-92 т.1).

Отже, ОСОБА_8, після укладення 11 січня 2010 року договору купівлі-продажу, прийняв спадщину після своєї померлої дружини ОСОБА_9 на 1/2 частину спірної квартири як спадкоємець першої черги, той з подружжя, що пережив спадкодавця (а.с.191 т.1).

Враховуючи вказані обставини, право власності на квартиру за ОСОБА_8 зареєстровано у встановленому законом порядку. Право власності ОСОБА_8 не було припинено, скасоване або визнано недійсним в судовому порядку, тобто є беззаперечним.

Аналіз чинного законодавства та фактичні обставини справи дають суду підстави дійти до висновку, що ОСОБА_8 правомірно, на законних підставах набув право власності на квартиру, отримав правовстановлюючі документи, а разом з цим й право на відчуження квартири.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

На підставі ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з ч.4 ст.334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

В подальшому, відповідно до договору дарування від 24 грудня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу ОСОБА_7, зареєстрованого у реєстрі за № 1349, ОСОБА_8 подарував спірну квартиру ОСОБА_5 (а.с.74 т.1).

Волевиявлення власника ОСОБА_8 щодо дарування спірної квартири ОСОБА_5 було вільним, в той час як набуття останнім права власності ніким не оспорено, належних і допустимих доказів протилежного твердження суду не надано.

На день розгляду справи у суді договір дарування спірної квартири є дійсним, позовні вимоги в частині визнання Договору дарування, укладеного 24.12.2015 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_5 позивачі не підтримують та просили залишити без розгляду (а.с.198 т.2), а тому відсутні підстави вважати, що ОСОБА_5 набув право власності на квартиру без відповідних правових підстав.

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_6 зареєстровано на праві приватної власності ОСОБА_5 (а.с.56, 74, 97 т.1, а.с.22 т.3).

Позивачі стверджують, що вони є власниками спірної квартири на підставі договору купівлі-продажу від 11.01.2010 року.

Позивачами вибрано спосіб захисту з використанням правового механізму, встановленого ст.ст.387, 388 ЦК України, відповідно до яких право витребування майна із чужого незаконного володіння належить лише власнику цього майна. Крім того, посилаються також на положення ст.216 ЦК України.

Втім, позивачі не зареєстрували право власності відповідно до вимог ст.182 та ст.334 ЦК України.

Відповідно до положень частини третьої та четвертої статті 334 ЦК України (у редакції станом на 10 січня 2010 року) право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Частиною третьою статті 640 ЦК України (у редакції станом на 10 січня 2010 року) передбачено, що договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Відповідно до статті 657 ЦК України (у редакції станом на 10 січня 2010 року) договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Згідно з ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Як вбачається з копії відповіді ПП Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» №1319 від 18.02.2019 року, за матеріалами ПБТІ «Інвентаризатор» право власності на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_9 виникло за фізичними особами на праві приватної власності шляхом приватизації на підставі свідоцтва про право власності від 05.04.1993 року. В 2010 році та в 2015 році державна реєстрація права власності була обовязковою у відповідності до вимог ст.182 та ст.334 ЦКУ. В 2010 році БТІ здійснювало державну реєстрацію права власності на нерухоме майно. Разом із цим, такої державної реєстрації в 2010 році не здійснювалось і договору купівлі-продажу до ПП ПБТІ «Інвентаризатор» не надавалося (а.с.54 т.3).

В силу приписів ст.ст.182, 334 ЦК України у ОСОБА_3, ОСОБА_4 не виникло право власності на квартиру, а відтак вони не є власниками спірної квартири, тому на них не поширюються положення ст.ст.387, 388 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту субєктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним або який визнано недійсним.

У звязку із цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути предявлена тільки стороні недійсного правочину.

Положення частини першої статті 216 ЦК України не можуть застосовуватись як підстави позову про повернення переданого на виконання недійсного правочину майна, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

Разом з тим, відповідно до закріпленого у статті 387 ЦК України загального правила власник має право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, зокрема від добросовісного набувача, шляхом подання віндикаційного позову, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Саме з цих підстав позовні вимоги позивачів не підлягають задоволенню.

У пункті 10 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 р. за № 9 вказано, що відповідно до частини п'ятої статті 12 ЦК добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна.

Будь-які достатні підстави вважати, що ОСОБА_5 набув право власності на спірне нерухоме майно недобросовісно у суду немає, докази цього у матеріалах справи відсутні.

Статтею 316 ЦК України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Положеннями статті 321 ЦК України встановлено принцип непорушності права власності, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.

Щодо ОСОБА_8, то останній мав законне право на розпорядження належним йому майном, що він і зробив відповідно до свого волевиявлення.

Суду також не надано жодних доказів, що якісь дії відповідача ОСОБА_5 призвели до порушень прав позивачів.

В розумінні ст.388 ЦК України відповідач ОСОБА_5 є добросовісним набувачем і відповідно, у даної особи не може бути витребуване майно.

Суд погоджується з позицією сторони відповідача, що одночасне пред'явлення віндикаційного позову про витребування майна із чужого незаконного володіння (позову власника, позбавленого володіння майном, про витребування майна від його володільця) та негаторного позову про виселення (позову про захист права від порушень, не пов'язаних з позбавлення володіння), є помилковим, оскільки віндикаційний і негаторний позови вважаються взаємовиключними.

Суд враховує правові позиції, викладені в постановах Верховного Суду України у справах №6-2069цс16 та №6-2723цс16, відповідно до яких права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використання правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України. Такий спосіб захисту можливий лише шляхом подання віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно.

При цьому слід зазначити, що вказана правова позиція Верховного Суду України залишилась незмінною, що підтверджується Постановою ОСОБА_10 Верховного Суду від 11.04.2018 року в справі № 904/9655/16 згідно з якою наслідки недійсності правочину підлягають застосуванню лише стосовно сторін даного правочину, тому на особу, яка не брала участі у правочині, не може бути покладено обов'язок повернення майна за цим правочином. У зв'язку з цим не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

Суд звертає увагу на те, що позивачі не надали жодних доказів, що вони вчиняли необхідні дії, передбачені чинним законодавством України для державної реєстрації права власності на нерухоме майно, внаслідок чого посилання позивачів на те, що у даній справі, на їх думку було вчинено два недійсних правочини: 1) ОСОБА_8 незаконно прийняв спадщину після померлої дружини; 2) ОСОБА_8 незаконно подарував спірну квартиру ОСОБА_5 (а.с.195 т.2), а вказані договори та вчинені на їх підставі записи про державну реєстрацію створюють перешкоди (унеможливлюють) набуття позивачами майнових прав, внаслідок чого у вказаний спосіб підлягає захисту право власності, не підтверджуються жодним належним та допустимим доказом у розумінні ЦПК України.

Зважаючи на вказане, а також те, що скасування державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_5 є похідними та ґрунтуються на доводах позивачів, які стосувались визнання недійсним договору дарування, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог і в цій частині позову.

Беручи до уваги, що моментом виникнення майнових прав, а саме: суб'єктивних прав учасників правовідносин, пов'язаних з володінням, користуванням і розпорядженням майном, є момент набуття права власності, яке позивачами на спірну квартиру не набуте, їх вимоги про визнання права власності по 1/2 частини квартири не ґрунтуються на законі.

За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

З огляду на те, що позивачі не є і не були власниками спірної квартири, оскільки не вчинили всіх необхідних дій щодо реєстрації права власності на нерухоме майно згідно закону та договору, суд вважає, що позивачі не можуть вважатися власниками зазначеної квартири, та відповідно звертатися із такими позовними вимогами.

Крім того, звертатись із вимогою про витребування майна із чужого незаконного володіння може виключно власник такого майна. З огляду на те, що однією із вимог позивачів є вимога про визнання права власності на майно, що витребовується, на момент подання позову у ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відсутнє зареєстроване право власності на зазначене майно.

Суд звертає увагу на те, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до ст.203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Беручи до уваги вищенаведене, позивачами не доведено, яким чином зазначені ними правочини не відповідають вимогам встановленим ст.203 ЦК України, та/або порушують їх законні права та інтереси.

Так, захист порушеного цивільного права чи цивільного інтересу підлягає судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст.16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Суд вважає, що обраний позивачами спосіб захисту порушених прав має бути не лише ефективним, а й таким що не суперечить діючому законодавству. Обраний спосіб захисту позивачами своїх інтересів не відповідає зазначеним критеріям.

Оскільки спірна квартира набута відповідачем на законних підставах, а тому вказана спірна квартира не може бути витребувана ОСОБА_3, ОСОБА_4 у ОСОБА_5

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про безпідставність та необґрунтованість заявленого позову, та вважає, що у задоволенні позову необхідно відмовити в повному обсязі.

На підставі ч.9 ст.158 ЦПК України підлягають скасуванню вжиті судом заходи забезпечення позову.

З підстав, передбачених ст.141 ЦПК України, у звязку з відмовою у задоволенні позову судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються на позивачів.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.12, 13, 81, 263-265 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи: приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу ОСОБА_6, приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу ОСОБА_7, Товариство з обмеженою відповідальністю «Полтаватрансбуд» про витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування запису про реєстрацію права власності, визнання права власності, зобовязання вчинити дію та виселення - відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 09 лютого 2016 року, а саме скасувати заборону вчиняти дії, спрямовані на відчуження квартири №11, що знаходиться по вул.Пушкіна, 19 у м.Полтаві.

Скасувати заходи забезпечення позову позову, вжиті ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 03 серпня 2018 року, а саме скасувати арешт на квартиру АДРЕСА_3, право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_5, у виді заборони відповідачу ОСОБА_5 вчиняти будь-які дії щодо відчуження квартири АДРЕСА_4.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з моменту виготовлення повного тексту рішення безпосередньо до Полтавського апеляційного суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до Полтавського апеляційного суду або через Октябрський районний суд м.Полтави.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи:

позивач ОСОБА_3, проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1;

позивач ОСОБА_4, проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2;

відповідач ОСОБА_5, зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3;

третя особа - приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу ОСОБА_6, адреса: вул.Старий Поділ, буд.3, м.Полтава;

третя особа - приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу ОСОБА_7, адреса: вул.Вячеслава Чорновола, буд.4-а, м.Полтава;

третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Полтаватрансбуд», , місцезнаходження за адресою: вул.Старий Поділ, буд.4, м.Полтава.

Повне судове рішення складено 12 березня 2019 року.

Суддя Г.В. Андрієнко