Справа № 752/9173/18
Провадження № 2/752/1646/19
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

14.03.2019 року Голосіївський районний суд міста Києва

у складі головуючого по справі судді - Шкірай М.І.

за участю секретаря - Безверхої К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, суд -

Встановив:

Позивач звернулась до суду із вказаним позовом, в якому просив стягнути з відповідачів грошові кошти за договором позики.

В обґрунтування позову позивач вказав, що 25 жовтня 2017 року між ним та ОСОБА_2 був укладений договір позики, який було оформлено у вигляді боргової розписки, відповідно до умов якого ОСОБА_2 отримав у борг від позивача грошові кошти в сумі 70 000 доларів США, які зобов'язувався повернути до 25 листопада 2017 року включно. Необхідність в отриманні грошових коштів у борг ОСОБА_2 мотивував тим, що йому та його дружині ОСОБА_3 необхідні кошти на сімейні потреби, а саме: для завершення будівництва житлового будинку відповідачів з надвірними спорудами на подвір'ї за адресою: АДРЕСА_3, де зареєстровані та мешкають обидва відповідачі. В передбачений договором позики строк, відповідачі отримані у борг грошові кошти не повернули. В досудовому порядку позивач неодноразово зустрічався із відповідачами з вимогою повернення боргу, однак станом на дату звернення до суду грошові кошти відповідачі не повернули, тому позивач просив позов задовольнити.

В судовому засіданні яке відбувалось 25 лютого 2019 року позивач безпосередньо пояснив, що в жовтні 2017 року його друг та кум ОСОБА_2 звернувся до нього з проханням позичити значну суму коштів для завершення будівництва та ремонту дома пояснивши, що зі своєю дружиною ОСОБА_3 хочуть збудувати другий дім на подвір'ї для своєї дочки, яка закінчила навчання в вищому навчальному закладі та має намір укласти шлюб, щоб молода сім'я мешкала окремо, але поряд з батьками. Оскільки відповідачі були не просто близькими друзями позивача та його сім'ї, а й ще ОСОБА_2 був хрещеним батьком молодшої дитини позивача, ОСОБА_1, порадившись із своєю дружиною, погодився надати позику на один місяць із спільного сімейного бюджету з ОСОБА_4. Сім'я позивача є багатодітною. Так, 25 жовтня 2017 року позивач приїхав до дому відповідачів за адресою: АДРЕСА_3 та передав особисто ОСОБА_2 у присутності ОСОБА_3 70 000 доларів США, про що ОСОБА_2 написав власноручно розписку та поставив підпис.

Відповідач ОСОБА_2 в цьому ж судовому засіданні пояснив, що дійсно 25 жовтня 2017 року позичив грошові кошти в розмірі 70 000 доларів США у ОСОБА_1 та зобов'язувався повернути вказані кошти до 25 листопада 2017 року, а також підтвердив факт отримання 70 000 доларів США, факт написання їм власноруч розписки, визнав правильність нарахування пені. Суму позовних вимог ОСОБА_2 визнав в повному об'ємі, заперечував проти стягнення боргу та пені з ОСОБА_3, мотивуючи тим, що її підпису немає на борговій розписці і що він позичав гроші на власні потреби, а не на сімейні.

Відповідач ОСОБА_3, будучи належним чином повідомлена про надходження позовної заяви та відкриття провадження у справі, в судові засідання не з'являлася, але повністю заперечувала проти задоволення позову, заперечивши факт підписання боргових розписок, про що через канцелярію суду було подано відзив на позовну заяву. Пояснила, що вона не позичала у позивача кошти і свого підпису на борговій розписці не ставила.

В судове засідання призначене на 14 березня 2019 року позивач ОСОБА_1 та представник позивача ОСОБА_5 не з'явились. Представник позивач подала до суду заяву про розгляд справи без її та позивача участі, в якій підтримала позовні вимоги з викладених в позовній заяві обставин, з урахуванням уточнення позовних вимог, а саме щодо загальної суми боргу у сумі 70 000 (сімдесят тисяч) доларів США у гривневому еквіваленті по курсу, встановленому Національним Банком України на день ухвалення рішення та стягнути на користь позивача солідарно з відповідачів пеню в розмірі 0,1% від суми заборгованості за кожен день прострочення повернення боргу та просила суд про їх задоволення.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання призначене на 14 березня 2019 року не з'явився. Подав до суду заяву про розгляд справи без його присутності.

Відповідач в судове засідання призначене на 14 березня 2019 року не з'явилась.

Дослідивши матеріали справи, та наявні в них докази, заслухавши учасників провадження, проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до положень статті 12 ЦПК України - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом встановлено, що згідно боргової розписки від 25.10.2017 року, складеної власноручно ОСОБА_2 в домі відповідачів, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 взяли в борг у ОСОБА_1 з його сімейного бюджету 70 000,00 доларів США строком на один місяць до 25 листопада 2017 року, а у випадку порушення строку повернення грошових коштів зобов'язувалися сплатити пеню в розмірі 0,1% від суми заборгованості за кожен день прострочення. Вказані кошти були необхідні Відповідачам для завершення будівництва другого житлового будинку з надвірними спорудами на подвір'ї їхнього будинку за адресою: АДРЕСА_3, де мешкають та зареєстровані обидва Відповідачі.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на момент позичання грошей знаходилися у зареєстрованому шлюбі, проживали спільно, вели спільне домашнє господарство, мешкали однією сім'єю. Позичені кошти отримувалися на їхні спільні сімейні потреби. Грошові кошти за договором позики отримано ОСОБА_2 в інтересах сім'ї та використано ним на потреби сім'ї. Відповідно до змісту ст. 65 СК України при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Доказів на отримання позики ОСОБА_2 на особисті потреби відповідачами суду не надано.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Верховного Суду України в Постанові від 18 січня 2017 року (справа №6-2789цс16), вказала, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Таким чином, відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України між сторонами внаслідок укладення правочину виникли відповідні цивільні права та обов'язки. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей.

Згідно зі статтею 1047 ЦК України договір позики укладається в письмовій формі, на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За змістом статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Розписка, підписана відповідачем, є документом, що стверджує укладення договору. Частиною другою статті 1046 ЦК України передбачено, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей.

Верховний Суд України в постанові від 18.09.13 № 6-63цс13 вказав на те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передавання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. У постанові Верховного суду України від 11.11.2015 року у справі № 6-1967цс15, Верховний суд України дійшов правового висновку про те, що розписка, як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Тобто, наявний оригінал розписки підтверджує боргове зобов'язання, містить умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.

У відповідності зі статтею 509 ЦК України в силу зобов'язання одна особа (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої (кредитора) певну дію (сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Тому повернення відповідачами позивачеві боргу є їх обов'язком. Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином.

Між тим, Відповідачі у справі взяті на себе зобов'язання за договором позики належним чином та у встановлений строк не виконали, що є підставою для задоволення позову. Згідно з частиною другою статті 524 ЦК України та частин першої та другої статті 533 ЦК України сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті; грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Пленум Верховного суду України в пункті 14 постанови «Про судове рішення у цивільний справі» від 18 грудня 2009 року № 14, вказав, що згідно з частиною першою статті 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв'язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. У разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

При цьому, суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті лише у правовідносинах, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України, частина третя статті 533 ЦК України; Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року N15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю").

Крім того, представником позивача подано клопотання, що у зв'язку з введенням в дію з 01 січня 2019 року частини десятої та одинадцятої статті 265 Цивільного процесуального Кодексу України відповідно пункту 2 Розділу XII «Прикінцеві положення» ЦПК України, керуючись ст.ст. 3, 43, 49 64, 222 ЦПК України, просить, приймаючи рішення, зазначити в рішенні про нарахування пені до моменту виконання рішення та встановити в рішенні, що остаточна сума пені розраховується органом (особою), який здійснює примусове виконання рішення суду, за наступним правилом: 0,1% від суми заборгованості по основному зобов'язанню за кожен день прострочення до моменту повного виконання Рішення.

Отже, судом встановлено невиконання Відповідачами свого зобов'язання щодо повернення грошового боргу Позивачу, тому суд вважає необхідним стягнути солідарно з Відповідачів на користь позивача борг за борговою розпискою від 25 жовтня 2017 року у розмірі 1 869 210 гривень 00 коп., що еквівалентно 70 000,00 доларів США, за офіційним курсом НБУ 2670 гривень 30 коп. за 100 доларів США станом на 14 березня 2019 року.

Щодо стягнення пені за борговими розписками суд зазначає, згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суми позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу, в тому числі три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Умовами боргової розписки передбачена відповідальність за несвоєчасне повернення суми позики в розмірі 0,1% від суми заборгованості за кожний день прострочення.

За таких обставин пеня за борговою розпискою від 25.10.2017 року, згідно якої відповідачі зобов'язувались повернути борг до 25.11.2017 року та у випадку не повернення боргу с строк сплачувати пеню 0,1% від суми заборгованості за кожний день прострочення , сума пені, що підлягає стягненню з відповідачів за період з 26.11.2017 року по 14.03.2019 року (474 дні) становить 886 005 гривень 54 копійки, що еквівалентно 33 180,00 доларів США, за офіційним курсом НБУ 2670 гривень 30 коп. за 100 доларів США станом на 14 березня 2019 року (474 дні*70 доларів США).

Крім того, враховуючи, що позов підлягає задоволенню, з відповідачів на користь позивача згідно статті 141 ЦПК України слід стягнути в рахунок відшкодування судових витрат, суму коштів у розмірі 8 810 грн. 00 коп. судового збору за подання позовної заяви, а також суму коштів у розмірі 352 грн. 40 коп. судового збору за подання апеляційної скарги на Ухвалу суду про відмову у забезпеченні позову. Загальна сума витрат на сплату судового збору становить 9 162 гривні 40 копійок.

Також, у зв'язку з введенням в дію з 01 січня 2019 року частини десятої та одинадцятої статті 265 Цивільного процесуального Кодексу України відповідно пункту 2 Розділу XII «Прикінцеві положення» ЦПК України, керуючись ст.ст. 3, 43, 49 64, 222 ЦПК України, суд, приймаючи рішення, зазначає в рішенні про нарахування пені до моменту виконання рішення та встановляю в рішенні, що остаточна сума пені розраховується органом (особою), який здійснюватиме примусове виконання рішення суду, за наступним правилом: 0,1% від суми заборгованості по основному зобов'язанню за кожен день прострочення до моменту повного виконання рішення. Таким чином, остаточна сума пені розраховується органом (особою), який здійснюватиме примусове виконання рішення суду, за наступним правилом: 0,1% від суми заборгованості по основному зобов'язанню за кожен день прострочення до моменту повного виконання рішення.

Керуючись ст.ст. 15, 16, 192, 526, 533, 1046, 1047, 1049 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 81, 259, 263, 264 ЦПК України, суд, -

Вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики - задовольнити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 (паспорт НОМЕР_7, виданий Московським РУГУ МВС України в місті Києві 10.03.1998 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3), ОСОБА_3 (паспорт НОМЕР_8, виданий Жовтневим РВ УМВС України в Запорізькій області 07.05.1996 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3) на користь ОСОБА_1 (паспорт НОМЕР_9, виданий Харцизським МВ УМВС України в Донецькій області 11.11.1999 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_6, який зареєстрований за адресою: 03110, АДРЕСА_1) борг за борговою розпискою від 25 жовтня 2017 року у розмірі 1 869 210 гривень 00 коп., пеню в розмірі 886 005 гривень 54 копійки;

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 (паспорт НОМЕР_7, виданий Московським РУГУ МВС України в місті Києві 10.03.1998 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3) та ОСОБА_3 (паспорт НОМЕР_8, виданий Жовтневим РВ УМВС України в Запорізькій області 07.05.1996 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3) на користь ОСОБА_1 (паспорт НОМЕР_9, виданий Харцизським МВ УМВС України в Донецькій області 11.11.1999 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_6, який зареєстрований за адресою: 03110, АДРЕСА_1) в рахунок відшкодування судових витрат суму коштів у розмірі 9 162 гривні 40 копійок судового збору по 4 581,20 грн. з кожного.

Арешт трикімнатної квартири, яка належить ОСОБА_3 та розташована за адресою: АДРЕСА_4, накладений відповідно Постанові Апеляційного суду міста Києва від 27.06.2018 року в якості забезпечення позову, зберігає свою дію до повного виконання рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя