ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3176/19 Справа № 212/8651/14-ц Суддя у 1-й інстанції - Чайкін І.Б. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання: Голуб О.О.

сторони

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Публічне акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 31 березня 2015 року, яке постановлено суддею Чайкіним І.Б. в місті Кривому Розі Дніпропетровської області, -

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2014 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» (надалі ПАТ «Кривбасзалізрудком) про відшкодування моральної шкоди, в якій просила стягнути з відповідача 200 000 грн. в рахунок відшкодування спричиненої моральної шкоди внаслідок ушкодження здоровя на виробництві, без урахування утримання податку з доходу фізичних осіб.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що з травня 1988 року по лютий 2000 року працювала на підприємстві відповідача в шахті «Гвардійська» підземним фельдшером та гірничим робітником. У звязку з тим, що працювала в шкідливих умовах на підприємстві відповідача, захворіла на професійне захворювання та була звільнена з підприємства у зв'язку з виявленим професійним захворюванням.

Висновком МСЕК від 14.02.2000 року позивачу первинно встановлена втрата працездатності в розмірі 30 %.

При наступному переогляді висновком МСЕК від 24.02.2004 року їй встановлена втрата працездатності в розмірі 50 % та третя група інвалідності.

При повторному огляді МСЕК від 26.02.2007 року позивачу було підтверджено втрата працездатності в розмірі 50 % та третя група інвалідності.

Вважає, що з вини підприємства, яке не створило безпечних умов праці, вона втратила своє здоров`я, їй завдана моральна шкода, яка полягає в тому, що тривалий час позивач переносить фізичний біль у грудях, задишку, загальну слабкість, її стан здоров'я змушує її постійно лікуватись, проходити обстеження у лікарів. Покращення в стані здоров'я не відбувається, з кожним днем відчуває лише погіршення в стані здоров'я.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 31 березня 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач посилається на те, що суд першої інстанції залишив поза увагою ст. 12 Закону України «Про охорону праці» від 14.10.1992 року, відповідно до якого відшкодування моральної шкоди проводиться власником, якщо шкідливі або небезпечні умови праці привели до моральної шкоди потерпілого, порушили його нормальні життєві звязки та потребують від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Крім того, позивач звертає увагу на те, що судом не взято до уваги ст. 173 КЗпП України, відповідно до якого, шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, повязаним з виконанням трудових обовязків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Також не взято до уваги те, що Законом України № 356 ХІV від 24.12.1999 року КЗпП України був доповнений ст. 237-1, відповідно до якої, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих завязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

В відзиві на апеляційну скаргу позивача, представник відповідача зазначає, що рішення суду законне та обґрунтоване, прийняте без порушень норм матеріального та процесуального права, проте апеляційна скарга є необґрунтована та безпідставна.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача ОСОБА_2, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, просила рішення суду залишити без змін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги, та відзиву представника відповідача на апеляційну скаргу позивача, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що позивач з травня 1988 року по 1990 рік працювала фельдшером підземного здравпункта ш. Гвардійська ВО «Кривбасруда», правонаступником якого є ПАТ «Кривабсазалізрудком», з 1991 року по 1995 рік працювала завідуючою підземного здравпункта ш. Гвардійська ВО «Кривбасруда», правонаступником якого є ПАТ «Кривабсазалізрудком», з 1995 року по лютий 2000 рік працювала горноробочою в шахті « Гвардійська» ВО «Кривбасруда», правонаступником якого є ПАТ «Кривабсазалізрудком». 25 лютого 2000 року звільнена з підприємства на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України ( а.с. 5-6).

Відповідно до Санітарно гігієнічної характеристики від 18 грудня 1997 року професійне захворювання позивача виникло за обставин праці на шахті «Гвардійська» на посадах підземного робочого, фельдшера підземного здравпункта. Умови праці позивача на посадах підземного робочого, фельдшера підземного здравпункта повязані з впливом на організм професійних шкідливостей, а саме: пил, шум, несприятливі метеофактори (а.с.8-9).

Висновком МСЕК від 08 квітня 2000 року позивачу первинно встановлено 30% втрати професійної працездатності (а.с. 26).

При наступному переогляді висновком МСЕК від 13 лютого 2003 року позивачу повторно встановлено 30% втрати професійної працездатності (а.с. 29).

При наступному переогляді висновком МСЕК від 24 лютого 2004 року позивачу повторно встановлено 50% втрати професійної працездатності (а.с. 30).

При наступному переогляді висновком МСЕК від 24 лютого 2005 року позивачу повторно встановлено 50% втрати професійної працездатності та третя група інвалідності (а.с. 31).

При наступному переогляді висновком МСЕК від 26 лютого 2007 року позивачу повторно встановлено 50% втрати професійної працездатності та третя група інвалідності, безстроково (а.с. 32).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції керувався ст. ст. 21, 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві і профзахворювань, що призвели до втрати працездатності», та виходив з того, що зазначені норми закону передбачали відшкодування Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України моральної шкоди за наявності факту її спричинення на час встановлення позивачу первинної стійкої втрати професійної працездатності.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне

Відповідно до статей 21, 28, 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання України» від 23.09.1999 № 1105-XIV (у першій редакції, чинній з 01.04.2001), обов'язок по сплаті страхової виплати за моральну шкоду, спричинену внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, покладався на Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України. Зазначені норми були чинними з 01.04.2001 року.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (зі змінами та доповненнями) надано роз'яснення, відповідно до якого спори щодо відшкодування шкоди на підставі Закону № 1105 повинні вирішуватись на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому медико-соціальною експертною комісією стійкої втрати професійної працездатності. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23вересня 1999року № 1105-XIV «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (далі - Закон № 1105-XIV), Закону від 14 жовтня 1992 року №2694-XII «Про охорону праці» (у редакції Закону від 21 листопада 2002 року №229-IV, КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Оскільки позивачу первинно висновком МСЕК встановлено стійку втрату професійної працездатності, у 2000 році, що надало їй право на відшкодування моральної шкоди роботодавцем, колегія суддів приходить до висновку, що до правовідносин сторін мають застосовуватися Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоровя повязаним з виконанням ним трудових обовязків, затверджені Постановою КМУ №472 від 23.06.1993 року (надалі Правила).

У відповідності до положень п.11 Правил, моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про оплату праці" мінімальна заробітна плата це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт).

Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов'язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників.

Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, та враховувати засади розумності, виваженості й справедливості.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди повязують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв'язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя.

Як зазначено в п. 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності.

Відповідно до п. 13 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року, з подальшими змінами «Про судову практику в справах про відшкодування моральної /немайнової/ шкоди» роз'яснено, що судам необхідно враховувати те, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (у тому числі й виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної/немайнової/шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

З матеріалів справи вбачається, що у зв'язку з професійним захворюванням позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що вона позбавлена можливості реалізовувати свої звички та бажання, постійно виникають складнощі у звязку загальною слабістю, втомою, болями.

Виходячи із наведених вище обставин, колегія суддів вважає, що позивачу заподіяно моральну шкоду, і вона має право на її відшкодування на підставі Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоровя повязаним з виконанням ним трудових обовязків та ст. 237-1 КЗпП України.

У звязку з чим, висновок суду про те, що до спірних правовідносин підлягає застосування ЗУ Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві і профзахворювань, що призвели до втрати працездатності» № 1105 від 23.09.1999 року, є помилковим, оскільки він набрав чинності 01 квітня 2001 року.

При вирішенні питання про розмір відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачу, колегія суддів враховує роз'яснення п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, характер отриманого професійного захворювання, стаж роботи позивача в умовах впливу шкідливих факторів, відсоток втрати нею професійної працездатності, стан здоровя потерпілої, який погіршується, тяжкість вимушених змін у її життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Так, внаслідок отриманого професійного захворювання позивач відчуває моральні страждання, внаслідок чого вимушена постійно лікуватися та переносити фізичні та моральні страждання, стан здоровя позивача погіршується та не відновляється.

Виходячи з цих обставин, колегія суддів, беручи до уваги конкретні обставини по справі, характер, інтенсивність і довготривалість моральних страждань позивача, тривалість праці позивача на підприємстві відповідача ПАТ "Кривбасзалізрудком" погіршення стану її здоровя, приходить до висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги позивача, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позивних вимог, які підлягають стягненню ПАТ "Кривбасзалізрудком" на користь позивача в розмірі 80 000 гривень.

У звязку з чим, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги позивача заслуговують на увагу.

Таким чином, враховуючи вище наведене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції неповно були встановлені фактичні обставини, які мають значення для справи, апеляційний суд на підставі ст. 376 ЦПК України вважає за необхідне частково задовольнити апеляційну скаргу, та скасовати оскаржуване рішення з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи, при зверненні до суду із позовом позивач звільнений від сплати судового збору на підставі положення п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Зі змісту положень п. 3 ч. 3 ст. 175, п. 1.ч. 1 ст. 176 ЦПК України ціна позову визначається сумою грошових коштів, якщо позов підлягає грошовій оцінці.

Позивач подав позов про стягнення моральної шкоди, завданої смертю працівника на виробництві та визначив її у грошовому вимірі, тому позовна вимога є майновою.

Такий висновок міститься в Постанові Верховного Суду від 28 листопада 2018 року справа № 761/11472/15-ц.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Так, відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

У звязку з вищенаведеним відповідно до вимог Закону України «Про судовий збір» колегія суддів вважає за необхідне стягнути ПАТ "Кривбасзалізрудком" на користь держави судовий збір 487,20 гривень.

Крім того, відповідно до вимог Закону України «Про судовий збір» за подання апеляційної скарги апелянт мав сплатити судовий збір в розмірі 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, що становить грн. (487,20 грн. * 150% = 730,80 грн.).

Отже, з відповідача ПАТ "Кривбасзалізрудком" на користь держави, підлягає стягненню судовий збір за розгляд судом апеляційної інстанції апеляційної скарги в розмірі 730,80 грн.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374,376, 381, 382 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 31 березня 2015 року - скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на користь ОСОБА_1 суму моральної шкоди, завданої внаслідок ушкодження здоровя у розмірі 80 000 (вісімдесят тисяч) гривень.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на користь держави судовий збір у розмірі 1 218 (одна тисяча двісті вісімнадцять) гривень.

В іншій частині позовних вимог позивача відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 15 березня 2019 року.

Головуючий:

Судді: