ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7670/19 Справа № 212/2878/19 Суддя у 1-й інстанції - Борис О. Н. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Приватне акціонерне товариство «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат», товариство з обмеженою відповідальністю «Шляхпостач КР», товариство з обмеженою відповідальністю «Шляхбуд КР»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження у порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу відповідача Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 червня 2019 року, яке увалено суддею Борис О.Н. у місті Кривому Розі, повний текст судового рішення складено 03 червня 2019 року,-

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі - ПрАТ «ЦГЗК»), товариства з обмеженою відповідальністю «Шляхпостач КР» (далі - ТОВ «Шляхпостач КР»), товариства з обмеженою відповідальністю «Шляхбуд КР» (далі - ТОВ «Шляхбуд КР»), про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з ушкодженням здоров`я.

В обґрунтування позову зазначив, що він понад 30 років працює машиністом тепловозу по вивезенню гірничої маси з кар`єру. Внаслідок праці у шкідливих умовах, він отримав професійне захворювання.

Висновком МСЕК від 21.03.2019 позивачу первинно встановлено 25 % втрати професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням - вібраційна хвороба.

Вважає, що з вини підприємств, які не створили безпечних умов праці, він втратив своє здоров`я, завдана моральна шкода, яка полягає в тому, що він відчуває постійні фізичні страждання, наслідком якого є порушення нормальних життєвих зв`язків, позбавлення можливості реалізовувати свої звички та бажання, виникнення складнощів у зв`язку із стійкою біллю в шийному відділі хребта, в попереково-крижовому відділі хребта з іррадіацією в кінцівки, судомами в литкових м`язах та м`язах передпліч, біллю та обмеженням рухів у суглобах, утрудненою ходою, тривалий процес лікування хронічних професійних захворювань, позбавлення можливості вести повноцінний спосіб життя, відчуття фізичних страждань, обґрунтованих важкістю самопочуття та особливостями лікування.

Розмір моральної шкоди позивач оцінює в 104 325,00 грн. Вважає, що відповідачі повинні відшкодувати йому моральну шкоду відповідно до відпрацьованого часу на цих підприємствах, а саме: ПрАТ «ЦГЗК» в розмірі 84 764,06 грн., ТОВ «Шляхтопостач КР» в розмірі 6 520,31 грн., ТОВ «Шляхбуд КР» в розмірі 13 040,62 грн. Також позивач просив стягнути з кожного з відповідачів по 1000,00 грн. витрат на правову допомогу.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 червня 2019 року позов ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат», товариства з обмеженою відповідальністю «Шляхпостач КР», товариства з обмеженою відповідальністю «Шляхбуд КР» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я задоволено частково.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 36 562 (тридцять шість тисяч п`ятсот шістдесят дві) гривні 00 копійок, без утримання податку з доходу фізичних осіб та судові витрати в розмірі 750 (сімсот п`ятдесят ) гривень 00 копійок.

Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю «Шляхпостач КР» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 2 812 (дві тисячі вісімсот дванадцять) гривень 00 копійок, без утримання податку з доходу фізичних осіб та судові витрати в розмірі 750 (сімсот п`ятдесят ) гривень 00 копійок.

Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю «Шляхбуд КР» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 5 626 (п`ять тисяч шістсот двадцять шість) гривень 00 копійок, без утримання податку з доходу фізичних осіб та судові витрати в розмірі 750 (сімсот п`ятдесят ) гривень 00 копійок.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь держави судові витрати в розмірі 256,13 грн.

Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю «Шляхпостач КР» на користь держави судові витрати в розмірі 256,13 грн.

Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю «Шляхбуд КР» на користь держави судові витрати в розмірі 256,13 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Відповідач ПрАТ «ЦГЗК», не погоджуючись з ухваленим судовим рішенням подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, ставить питання про його зміну, в частині зменшення суми моральної шкоди до 25 000 грн.

Зокрема скаржник зазначає, що у рішенні не наведено жодних мотивів, які б свідчили про обґрунтованість стягнутої судом суми моральної шкоди в розмірі 36 562 грн., посилаючись на рішення Дніпровського апеляційного суду за квітень 2019 року, вказує, що при встановленій у позивача по вказаним справам 25% втрати професійної працездатності, з підприємств стягувався менший розмір моральної шкоди, зокрема 25 000 грн. та 27 000 грн. Вказує, що наслідком розгляду аналогічних справ є стягнення судами 1000 грн. за втрату 1% працездатності особи, що не співпадає з оскаржуваним рішенням, де при встановлені ОСОБА_1 25% втрати професійної працездатності з трьох відповідачів судом стягнуто 45 000 грн., що майже дорівнює 2000 грн. за кожний відсоток втрати професійної працездатності, у зв`язку з чим, вважає, що визначений судом розмір моральної шкоди не відповідає засадам розумності та справедливості.

Також, скаржник вказує на те, що суд не надав уваги тому факту, що позивач при звільненні з підприємства відповідача був визнаний лікарями здоровим, оскільки в подальшому укладав трудові договори з відповідачем 2 та відповідачем 3. На думку відповідача ПрАТ «ЦГЗК», судом не враховано й того, що позивач добровільно погоджувався на створені умови праці про, які був належним чином повідомлений роботодавцем, успішно проходив щорічні медичні огляди, тобто вважає, що підприємство виконало всі покладені на нього чинним законодавством обов`язки щодо забезпечення належних умов праці для працівника ОСОБА_1 , тоді, як позивач самостійно на власний розсуд обрав місце роботи зі шкідливими умовами праці, яка забезпечувала позивачу не тільки достойну оплату праці в значно підвищеному розмірі, а й право на зменшення пенсійного віку та отримання пенсії за віком на пільгових умовах в значно вищому розмірі ніж працівники , зайняті на роботах з нормальними умовами праці.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.2 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менша розміру ста мінімальних заробітних плат.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 з вересня 1984 року по вересень 2011 року працював у ПрАТ «ЦГЗК» машиністом тепловозу на вивезені гірничої маси з кар`єру, з лютого 2013 року по січень 2015 року - на ТОВ «Шляхпостач КР» помічником та машиністом тепловоза, з січня 2015 року по час звернення до суду - на ТОВ «Шляхбуд КР» машиністом тепловозу. (а.с. 6-9)

21 грудня 2018 року на ТОВ «Шляхбуд КР» проведено розслідування причин виникнення хронічного професійного ОСОБА_1 , про що складено Акт розслідування хронічного професійного захворювання за формою П-4, затверджений т.в.о. начальника головного управління Держпраці у Дніпропетровській області Катченко В. С.

Професійне захворювання - вібраційна хвороба виникло за обставин праці машиністом тепловоза. При цьому внаслідок конструктивних недоліків тепловозу та важких режимів його експлуатації, підпадав під вплив підвищених параметрів загальної вібрації на робочому місці.

Згідно медичного висновку лікарсько-експертної установи Українського науково-дослідного інституту промислової медицини від 27.11.2018 протокол №1699, підставною для встановлення професійного характеру захворювання також послужив маршрут: 09.1984 по 09.2011 ПАТ «ЦГЗК» УЗТ, машиніст тепловозу на вивезені гірничої маси з кар`єру; 02.2013 по 01.2015 ТОВ «Шляхпостач КР» помічник та машиніст тепловоза. (а.с. 19-22).

Відповідно до копії довідки МСЕК Серії 12 ААА №054442 від 21.03.2019 позивачу первинно встановлено 25% втрати професійної працездатності без визначення групи інвалідності в зв`язку з професійним захворюванням вібраційна хвороба безстроково. ( а.с. 23).

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, керувався статтями 23, 1167, ЦК України, 153, 173, 237-1 КЗпП України, й виходив з того, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки професійне захворювання позивач отримав при виконанні ним трудових обов`язків на підприємствах відповідачів, у зв`язку із чим обґрунтовано поклав обов`язок відшкодувати позивачу шкоду, заподіяну ушкодженням його здоров`я на підприємствах відповідачів, пропорційно до відпрацьованого на кожному підприємстві часу.

Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції, а також із визначеним судом розміром моральної шкоди, стягнутої з відповідачів на користь позивача з урахування часу його роботи на кожному з підприємств та повністю не згодна з доводами відповідача щодо завищеного розміру, визначеної судом моральної шкоди, з огляду на таке.

Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України встановлюють, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Нормами статей 15, 16 ЦК України, встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до положень статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Право на звернення до суду про відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи виникає у зв`язку з настанням певних подій: каліцтва, ушкодження здоров`я або смерті фізичної особи.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно ст.13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Частиною третьою ст.13 Закону України «Про охорону праці» на роботодавця покладено безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

Відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган, а статтею 173 КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків.

Відповідно до статей 1167,1168 ЦК України відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження здоров`я або у випадку смерті працівника, здійснюється винною особою, яка її завдала.

За змістом статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Факт спричинення моральної шкоди ОСОБА_1 у зв`язку із отриманим ним професійним захворюванням під час виконання трудових обов`язків на підприємствах відповідачів підтверджується наявними у справі доказами, зокрема Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 21 грудня 2018 року, яким встановлено, що професійне захворювання - вібраційна хвороба виникло за обставин праці машиністом тепловоза під час роботи на підприємствах відповідачів (а.с.21-22); медичним висновком лікарсько-експертної установи Українського науково-дослідного інституту промислової медицини від 27.11.2018 протокол №1699, де зазначено, що у виникненні у позивача професійного захворювання, також послужив маршрут: 09.1984 по 09.2011 ПАТ «ЦГЗК» УЗТ, машиніст тепловозу на вивезені гірничої маси з кар`єру; 02.2013 по 01.2015 ТОВ «Шляхпостач КР» помічник та машиніст тепловоза. (а.с. 19-20).

Виходячи з наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що професійне захворювання позивача, яке завдає йому фізичного болю та душевних страждань, виникло з вини відповідачів, якими не було виконано вимоги законодавства щодо створення на робочому місці працівника безпечних умов праці відповідно до нормативно-правових актів.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги відповідача про те, що в діях роботодавця відсутня протиправна поведінка, оскільки при укладені трудового договору позивач був ознайомлений із наявністю на його робочому місці шкідливих виробничих факторів, однак добровільно виконував запропоновану йому роботу, маючи певні пільги.

Стаття 4 Закону України «Про охорону праці» передбачає, що державна політика в галузі охорони праці базується , зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці; соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.

Спростовуються доводи апеляційної скарги відповідача щодо не доведення позивачем позовних вимог, оскільки, факт заподіяння моральної шкоди позивачу у зв`язку з отриманим ним професійним захворюванням встановлений та доведений матеріалами справи.

Крім того, згідно рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 року, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання.

У статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року № 155 передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Від роботодавців повинно вимагатися надавати у випадках, коли це є необхідним, відповідні захисні одяг і засоби для недопущення настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, загрози виникнення нещасних випадків або шкідливих наслідків для здоров`я.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Як роз`яснено в пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних,психічних,тощо),яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити і з засад розумності, виваженості та справедливості.

Визначаючи розмір моральної шкоди, суд першої інстанції врахував роз`яснення наведені в п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, взяв до уваги конкретні обставини по справі, зокрема: тривалий період роботи позивача в шкідливих умовах на підприємствах відповідачів, зокрема: ПрАТ «ЦГЗК» (26 років), ТОВ «Шляхпостач КР» (1 рік 11 місяців), ТОВ «Шляхбуд КР» (4 роки 3 місяці), характер отриманого професійного захворювання, відсоток втрати позивачем професійної працездатності, що становить 25%, встановлений безстроково, стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін в його життєвих і виробничих стосунках, потребу в проходженні курсів лікування у медичних закладах, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, дійшов висновку, що заявлений позивачем розмір моральної шкоди дещо завищений, та визначив його у вигляді одноразового відшкодування пропорційно до відпрацьованого часу на підприємствах відповідачів, з розміром, якого погоджується і суд апеляційної інстанції.

Отже, колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідачів на користь позивача, і не погоджується із доводами апеляційної скарги відповідача1 щодо його захищеності, оскільки його визначено судом, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди №4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами.

Суд першої інстанції при ухваленні рішення встановив обставини справи, дав їм належну оцінку і відповідно до норм процесуального та матеріального закону обґрунтовано дійшов висновку, що ОСОБА_1 заподіяна моральна шкода у зв`язку з отриманим ним професійним захворюванням.

З огляду на вищезазначене суд першої інстанції правильно визнав, що відповідачі є особами, що несуть відповідальність по відшкодуванню моральної шкоди позивачу ОСОБА_1 , а доводи відповідача 1 в апеляційній скарзі щодо завищеного розміру моральної шкоди, є необґрунтованими та фактично зводяться до переоцінки доказів, та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст.89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381,382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат», залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст судового рішення складено 15 жовтня 2019 року.

Головуючий:

Судді: