ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2019 року

м. Харків

Справа № 638/9736/17

Провадження № 22-ц/818/4013/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - судді Бровченка І.О.,

суддів: Колтунової А.І., Котелевець А.В.,

учасники справи:

позивач - комунальне підприємство «Харківводоканал»,

відповідач: ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження в залі суду в м. Харкові апеляційну скаргу апеляційну скаргу ОСОБА_1 рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 червня 2019 року в складі судді Шишкіна О.В.

встановив:

У червні 2017 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом до ОСОБА_1 , в якому просив стягнути з відповідача суму заборгованості за послуги з централізованого постачання холодної води та водовідведення, з урахуванням індексу інфляції та 3% річних, в загальному розмірі 2934 грн 00 коп.

Позовна заява мотивована тим, що відповідач по справі мешкає за адресою: АДРЕСА_1 та є споживачем послуг з централізованого водопостачання та водовідведення шляхом відкриття абонентського особового рахунку № НОМЕР_1 . Відповідач не здійснює оплату за надані позивачем послуги, внаслідок чого у нього утворилася заборгованість у розмірі 2934,00 грн, яка складається з наступного: за надані послуги з централізованого водопостачання за період з 01 лютого 2010 року по 30 вересня 2016 року в розмірі 1475,27 грн, та за надані послуги з централізованого водовідведення за період з 01 року 2010 по 30 вересня 2016 року в розмірі 889,07 грн. Також, відповідачу нараховано 498,14 грн індекс інфляції за час прострочення та 3% річних від простроченої суми в розмірі 71,52 грн.

Посилаючись на вказані обставини, а також на вимоги Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Закону України «Про питну воду та питне водопостачання» № 2918 від 10.01.2002 року, п.18 Постанови Кабінету Міністрів України № 630 від 21 липня 2005 року «Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної і гарячої води і водовідведення», позивач просив позов задовольнити.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 червня 2019 року позовну заяву комунального підприємства «Харківводоканал» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь КП «Харківводоканал» заборгованість за надані послуги з централізованого водопостачання та водовідведення за період з 01 жовтня 2013 року по 30 вересня 2016 року, з урахуванням індексу інфляції та 3% річних, в загальному розмірі 2525 грн 39 коп.

В частині позовних вимог про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого водопостачання та водовідведення за період 01 лютого 2010 року по 31 серпня 2013 року відмовлено.

02 липня 2019 року ОСОБА_1 на зазначене судове рішення подано апеляційну скаргу, в якій вона просить скасувати рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 червня 2019 року, ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог КП «Харківводоканал» відмовити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, порушено норми процесуального права та матеріального права.

Зазначає, що судом проігноровано норми ч. 2 ст. 32 Конституції України, ч. 6 ст. 6, ч. 2 ст. 14. ч. 1 ст. 28 Закону України «Про захист персональних даних», в позовній заяві зазначено, що вона є споживачем послуг з централізованого водопостачання шляхом відкриття особового рахунку № НОМЕР_2 , однак доказів цього позивач не надав. Повідомлень та попереджень погасити борг не отримувала. Позивачем не надано договору, а навпаки стверджується факт відсутності договору між КП «Харківводоканал» та ОСОБА_1 Їй невідомо про існування судового наказу, не має підтвердження того, що судовий наказ було подано позивачем, зазначений наказ не має до неї відношення.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 10 травня 2019 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 червня 2019 року у цивільній справі за позовом комунального підприємства «Харківводоканал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 05 серпня 2019 року закінчено підготовку апеляційного розгляду справи за позовом комунального підприємства «Харківводоканал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Призначено цивільну справу до розгляду судом апеляційної інстанції в приміщенні Харківського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

13 серпня 2019 року адвокат Хомяк Р.В. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 червня 2019 року - без змін.

Вказує на те, що вимоги Закону України «Про захист персональних даних», Закону України «Про інформацію» судом не порушено. Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними, а відсутність договору не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг.

Твердження ОСОБА_1 про те, що немає відомостей про існування судового наказу є безпідставними та такими, що не відповідають дійсності.

Згідно з частиною 1 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що відповідно до відомостей адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України в Харківській області ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 17 листопада 1998 року. (а.с. 17-18).

ОСОБА_1 є споживачем послуг з централізованого водопостачання та водовідведення за адресою: АДРЕСА_1 з 17 шляхом відкриття абонентського особового рахунку № НОМЕР_1 .

27 жовтня 2016 року КП «Харківводоканал» звернувся до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з боржника ОСОБА_1 заборгованості за надані послуги з централізованого водопостачання та водовідведення в розмірі 2945, 81 грн з урахуванням інфляційних та трьох відсотків річних за період з 01 лютого 2010 року по 30 вересня 2016 року.

20 грудня 2016 року судом видано судовий наказ, яким стягнуто зазначену суму боргу та судовий збір.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 24 березня 2017 року заяву ОСОБА_1 про скасування судового наказу задоволено. Скасовано судовий наказ № 638/17065/16-ц (провадження № 2-н/638/2121/16), виданий 20 грудня 2016 року у справі за заявою КП «Харківводоканал» про видачу судового наказу про стягнення заборгованості з боржника ОСОБА_1 суми заборгованості за надані послуги з централізованого водопостачання та водовідведення в розмірі 2945,81 грн з урахуванням інфляційних та трьох відсотків річних за період з 01 лютого 2010 року по 30 вересня 2016 року та судового збору в розмірі 689 грн.(а.с. 4).

Відповідач не здійснює оплату за надані позивачем послуги, внаслідок чого відповідно до наявної в матеріалах справи звідної картки абонента утворилася заборгованість у розмірі 2934,00 грн, яка складається з наступного: за надані послуги з централізованого водопостачання за період з 01 лютого 2010 року по 30 вересня 2016 року в розмірі 1475,27 грн, та за надані послуги з централізованого водовідведення за період з 01 року 2010 по 30 вересня 2016 року в розмірі 889,07 грн. Також, відповідачу нараховано 498,14 грн індекс інфляції за час прострочення та 3% річних від простроченої суми в розмірі 71,52 грн. (а.с. 5-11).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що суд не може прийняти до уваги посилання представника позивача стосовно переривання строку позовної давності, у зв`язку з тим, що позивач звертався до суду із заявами про видачу судового наказу про стягнення з відповідача суми заборгованості , які в подальшому були скасовані, отже позивач жодного разу не скористався своїм правом подання позову до суду з вимогами до позивача, після скасування судових наказів. Таким чином, звернувшись 24 березня 2017 року до суду з даним позовом, позивач в цей час здійснив своє право на захист своїх порушених прав у березні 2017 року. Вважав, що позов підлягає частковому задоволенню та з відповідача підлягає стягненню заборгованість в межах строку позовної давності за період з 01 жовтня 2013 року по 30 вересня 2016 року, в загальному розмірі 2525,93 грн., з яких заборгованість з централізованого водопостачання за період з 01 жовтня 2013 року по 30 вересня 2016 року в розмірі 1140,63 грн, а також за надані послуги з централізованого водовідведення в розмірі 815,64 грн, 3% річних в загальному розмірі 71,52 грн., а також індекс інфляції в загальному розмірі 498,14 грн.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ст. ст. 67-68 ЖК України та ст. 22 Закону України «Про питну воду та питне водопостачання» наймач або власник житла зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за надані комунальні послуги. Плата за надані комунальні послуги у вигляді питного водопостачання та водовідведення береться за затвердженими у встановленому порядку тарифами.

При цьому, якщо в квартирі споживача встановлений засіб обліку води, то сплата за спожиту воду справляється згідно з показниками таких засобів обліку, а у разі, якщо в квартирі відсутні такі засоби обліку води, то відповідно до п.21 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення» плата за надані послуги справляється згідно з установленими нормативами (нормами) споживання з розрахунку на одну особу.

Регулювання відносин між суб`єктом господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальних послуг, та споживачем цих послуг здійснюється згідно з «Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 № 630 (далі по тексту - Правила), які є у даному випадку спеціальним нормативним актом.

Згідно з п. 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць; плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим.

Апелянт посилається на те, що судом не було взято до уваги положення ч. 2 ст. 32 Конституції України, ч. 6 ст. 6, ч. 2 ст. 14. ч. 1 ст. 28 Закону України «Про захист персональних даних», ст. 12 Загальної декларації прав людини, ст. 8 Європейської конвенції, які не допускають збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, вважає, що розпорядники інформації, які володіють конфіденційною інформацією, можуть поширювати її лише за згодою осіб, які обмежили доступ до інформації, право на захист персональних даних трактується як невід`ємна частина права людини на захист особистого життя.

Статтею 1 Закону України «Про інформацію» визначено, що інформація - будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

За порядком доступу інформація поділяється на відкриту інформацію та інформацію з обмеженим доступом. Будь-яка інформація є відкритою, крім тієї, що віднесена законом до інформації з обмеженим доступом. (ст. 20 Закону України «Про інформацію).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 11 Закону України «Про інформацію» встановлено, що інформація про фізичну особу (персональні дані) - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована.

Не допускаються збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини. До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреса, дата і місце народження.

Кожному забезпечується вільний доступ до інформації, яка стосується його особисто, крім випадків, передбачених законом.

Статтями 20, 21 Закону України «Про інформацію» визначено, що за порядком доступу інформація поділяється на відкриту інформацію та інформацію з обмеженим доступом.

Будь-яка інформація є відкритою, крім тієї, що віднесена законом до інформації з обмеженим доступом.

Інформацією з обмеженим доступом є конфіденційна, таємна та службова інформація.

Конфіденційною є інформація про фізичну особу, а також інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень. Конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законом.

Відносини, пов`язані з правовим режимом конфіденційної інформації, регулюються законом.

Крім того, Конституційний Суд України в рішенні від 20 січня 2012 року, даючи офіційне тлумачення частин першої, другої статті 32 Конституції України, вважає, що інформація про особисте та сімейне життя особи (персональні дані про неї) - це будь-які відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована, а саме: національність, освіта, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, матеріальний стан, адреса, дата і місце народження, місце проживання та перебування тощо, дані про особисті майнові та немайнові відносини цієї особи з іншими особами, зокрема членами сім`ї, а також відомості про події та явища, що відбувалися або відбуваються у побутовому, інтимному, товариському, професійному, діловому та інших сферах життя особи, за винятком даних стосовно виконання повноважень особою, яка займає посаду, пов`язану зі здійсненням функцій держави або органів місцевого самоврядування. Така інформація про фізичну особу та членів її сім`ї є конфіденційною і може бути поширена тільки за їх згодою, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Згідно з частинами першою, другою статті 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань; кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Цим конституційним положенням відповідають приписи Цивільного кодексу України, якими встановлено, що фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію (абзац перший частини першої статті 302).

Таке конституційне та законодавче регулювання права особи вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію узгоджується із Міжнародним пактом про громадянські і політичні права 1966 року, яким визначено, що кожна людина має право на вільне вираження свого погляду; це право включає свободу шукати, одержувати і поширювати будь-яку інформацію та ідеї, незалежно від державних кордонів, усно, письмово чи за допомогою друку або художніх форм вираження чи іншими способами на свій вибір (пункт 2 статті 19).

Однією з гарантій реалізації конституційних прав на вільне збирання, зберігання, використання і поширення інформації є законодавче закріплення права кожного на доступ до інформації, яке згідно зі статтею 5 Закону № 2939 забезпечується систематичним та оперативним оприлюдненням інформації в офіційних друкованих виданнях, на офіційних веб-сайтах в мережі Інтернет, на інформаційних стендах та будь-яким іншим способом, а також шляхом надання інформації на запити.

Разом з тим відповідно до частини третьої статті 34 Конституції України здійснення прав на вільне збирання, зберігання, використання і поширення інформації може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Таке конституційне обмеження прав особи збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію узгоджується з положеннями пункту 2 статті 29 Загальної декларації прав людини 1948 року, в яких зазначено, що при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина повинна зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві.

Таким чином, Конституцією України визначено вичерпний перелік підстав, за наявності яких законами України може передбачатися обмеження прав особи на вільне збирання, зберігання, використання і поширення інформації, оскільки реалізація цих прав не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб, у тому числі й конституційне право особи на невтручання в її особисте і сімейне життя, встановлене частиною першою статті 32 Основного Закону України.

Згідно висновку Конституційного Суду України, системний аналіз положень частин першої, другої статті 24, частини першої статті 32 Конституції України реалізація права на недоторканність особистого і сімейного життя гарантується кожній особі незалежно від статі, політичних, майнових, соціальних, мовних чи інших ознак, а також статусу публічної особи, зокрема державного службовця, державного чи громадського діяча, який відіграє певну роль у політичній, економічній, соціальній, культурній або іншій сфері державного та суспільного життя.

Відтак зазначена позивачем інформація про відповідача ОСОБА_1 не порушує громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб, у тому числі й конституційне право особи на невтручання в її особисте і сімейне життя, встановлене частиною першою статті 32 Основного Закону України, персональні дані використовувались КП «Харківводоканал» відповідно до наданих їм повноважень та у спосіб, визначений законом.

Доводи апелянта зводяться до неправильного тлумачення положень законодавства, порушень позивачем норм ч. 2 ст. 32 Конституції України, ч. 6 ст. 6, ч. 2 ст. 14. ч. 1 ст. 28 Закону України «Про захист персональних даних», ст. 12 Загальної декларації прав людини, ст. 8 Європейської конвенції, судом не встановлено.

Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 20 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний своєчасно оплачувати житлово-комунальні послуги.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 22 ЗУ «Про питну воду та питне водопостачання», споживачі питної води зобов`язані своєчасно вносити плату за використану питну воду відповідно до встановлених тарифів на послуги централізованого водопостачання і водовідведення.

Відповідно до п.1.10 Правил користування системами комунального водопостачання та водовідведення в містах і селищах України, які затверджені наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 65 від 1 липня 1994 року, тарифи на користування водою від комунальних водопроводів та приймання стічних вод до комунальної каналізації визначаються згідно з чинним законодавством України без будь-яких додаткових узгоджень з абонентами розмірів цих тарифів та термінів їх введення.

Згідно з п. 18, п. 20 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 р. № 630, розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк. Плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку.

Обов`язок щодо оплати власниками квартир та споживачами житлово-комунальних послуг закріплений також у статті 162 Житлового кодексу Української РСР.

Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004 року №1875-IV передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові від 30 жовтня 2013 року у справі № 6-59цс13.

Верховний Суд не відступав від правової вказаної позиції ВСУ у справі № 6-59цс13, тому суд враховує позицію ВСУ при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають також із дій осіб, які породжують ці права та обов`язки, і такою дією є реальне надання послуг та їх отримання відповідачем.

Таким чином, відсутність укладеного між сторонами договору, за наявності надання послуг позивачем та їх отримання відповідачем, що підтверджують вищевказані докази, - не звільняє відповідача від сплати заборгованості за надані послуги, оскільки цивільні права та обов`язки виникають також із дій осіб, які породжують ці права та обов`язки (ч. 1 ст. 11 ЦК України).

Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають також із дій осіб, які породжують ці права та обов`язки, і такою дією є реальне надання послуг та їх фактичне отримання відповідачем.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до положень ст. 625 ЦК України, надання житлово-комунальних послуг та оплата таких є зобов`язальним правовідношенням, а в даному випадку - грошовим зобов`язанням з боку отримувачів послуг. Зобов`язання повинні виконуватися належним чином, в разі невиконання якого по здійсненню оплати на таке поширюється ч.2 ст.625 ЦК України про цивільно-правову відповідальність за прострочення виконаного зобов`язання.

Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року у справі №6-59цс13.

Як свідчать матеріали справи, відповідно до відомостей адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України в Харківській області ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 17 листопада 1998 року. (а.с. 17-18).

ОСОБА_1 є споживачем послуг з централізованого водопостачання та водовідведення за адресою: АДРЕСА_1 з 17 шляхом відкриття абонентського особового рахунку № НОМЕР_1 .

Відповідач не здійснює оплату за надані позивачем послуги, внаслідок чого відповідно до наявної в матеріалах справи звідної картки абонента утворилася заборгованість у розмірі 2934,00 грн, яка складається з наступного: за надані послуги з централізованого водопостачання за період з 01 лютого 2010 року по 30 вересня 2016 року в розмірі 1475,27 грн, та за надані послуги з централізованого водовідведення за період з 01 року 2010 по 30 вересня 2016 року в розмірі 889,07 грн. Також, відповідачу нараховано 498,14 грн індекс інфляції за час прострочення та 3% річних від простроченої суми в розмірі 71,52 грн. (а.с. 5-11).

Відповідач є споживачем, оскільки отримує послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, які надаються КП «Харківводоканал», на ім`я ОСОБА_1 відкрито особовий рахунок 418785.

Отже, відповідач отримував надані позивачем послуги, а позивач надав та продовжує надавати вказані послуги; матеріали справи не містяться звернення відповідача у встановленому законом порядку на адресу підприємства з претензіями до позивача з приводу кількісних та якісних показників отриманих послуг; з заявами про відмову (відключення) від отримання таких послуг тощо.

Водночас відповідачем протилежного не доведено, належними та допустимими доказами вказаних обставин не спростовано.

Відсутність укладеного між сторонами договору, за наявності надання послуг позивачем та їх отримання відповідачем, що підтверджують вищевказані докази, - не звільняє відповідача від сплати заборгованості за надані послуги, оскільки цивільні права та обов`язки виникають також із дій осіб, які породжують ці права та обов`язки. (ч. 1 ст. 11 ЦК України).

Таким чином, ОСОБА_1 не було спростовано факт надання позивачем послуг з централізованого водопостачання та водовідведення; відсутність письмового договору між сторонами про надання послуг саме по собі не може бути підставою для звільнення відповідача від оплати послуг.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 24 березня 2017 року встановлено, що 25 січня 2017 року до суду надійшла заява боржника ОСОБА_1 , в якій вона просила скасувати судовий наказ від 20 грудня 2016 року, мотивуючи тим, що вимоги стягувача стягнення суми заборгованості безпідставні, оскільки стосуються строку, що виходять за межі позовної давності, встановленим ЦК України. Договору з КП «Харківські теплові мережі» не укладала. (а.с. 4).

Отже, доводи апеляційної скарги про те, що не надано доказів того, що особовий рахунок відкрито на її ім`я, про те, що їй невідомо про існування судового наказу за заявою КП «Харківводоканал», не знайшли свого підтвердження та спростовуються матеріалами справи.

Водночас, як встановлено, 27 жовтня 2016 року КП «Харківводоканал» звернувся до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з боржника ОСОБА_1 заборгованості за надані послуги з централізованого водопостачання та водовідведення в розмірі 2945, 81 грн з урахуванням інфляційних та трьох відсотків річних за період з 01 лютого 2010 року по 30 вересня 2016 року.

На підставі заяви 20 грудня 2016 року судом видано судовий наказ, яким стягнуто зазначену суму боргу та судовий збір.

25 січня 2017 року до суду надійшла заява боржника ОСОБА_1 , в якій вона просила скасувати судовий наказ від 20 грудня 2016 року, мотивуючи тим, що вимоги стягувача стягнення суми заборгованості безпідставні, оскільки стосуються строку, що виходять за межі позовної давності, встановленим ЦК України. Договору з КП «Харківські теплові мережі» не укладала.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 24 березня 2017 року заяву ОСОБА_1 про скасування судового наказу задоволено. Скасовано судовий наказ № 638/17065/16-ц (провадження № 2-н/638/2121/16), виданий 20 грудня 2016 року у справі за заявою КП «Харківводоканал» пр о видачу судового наказу про стягнення заборгованості з боржника ОСОБА_1 суми заборгованості за надані послуги з централізованого водопостачання та водовідведення в розмірі 2945,81 грн з урахуванням інфляційних та трьох відсотків річних за період з 01 лютого 2010 року по 30 вересня 2016 року та судового збору в розмірі 689 грн. (а.с. 4).

Частинами 3, 4 ст. 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як вбачається з матеріалів справи, 15 серпня 2017 року ОСОБА_1 до суду подано заперечення, в яких вона посилалась на те, що з вимогами про стягнення заборгованості за період з 01 лютого 2010 року по 30 вересня 2016 року позивач звернувся до суду зі спливом строку позовної давності за межами трирічного строку. (а.с. 24-28).

Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності переривається вчинення особою дії, що свідчать про визнання нею свого боргу і позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимог, право на яку має позивач. ( ч.ч. 1, 2 ст.264 ЦК).

Пленумом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п.1 Постанови «Про практику розгляду судами заяв у порядку наказного провадження від 23.12.2011 №14 роз`яснено, що наказне провадження є самостійним і спрощеним видом судового провадження у цивільному судочинстві при розгляді окремих категорій справ, у якому суддя в установлених законом випадках за заявою особи, якій належить право вимоги, без судового засідання і виклику стягувача та боржника на основі доданих до заяви документів видає судовий наказ, який є особливою формою судового рішення.

Враховуючи те, що судовий захист права КП «Харківводоканал» на стягнення грошових коштів за надані послуги може бути реалізовано як у позовному провадженні, так і шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення, подання заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому розділом ІІ ЦПК України, перериває перебіг строку позовної давності.

Такого ж правового висновку дійшов Верховний Суд України в постановах від 21 січня 2015 року у справі № 6-214цс14 та від 13 січня 2016 року у справі № 6-931цс15.

Отже, строк позовної давності переривався подією - зверненням 27 жовтня 2016 року КП «Харківводоканал» із заявою про видачу судового наказу та видачею судового наказу від 20 грудня 2016 року, а тому позивач має право заявляти вимоги про стягнення заборгованості, з врахуванням позовної давності встановленої ст. 257 ЦК України, починаючи з жовтня 2013 року. Враховуючи, що плата на комунальні послуги повинна здійснюватися не пізніше 20 числа наступного місяця, оплату за жовтень 2013 відповідач мав здійснити до 20 листопада 2013 року. З судовим наказом позивач звернувся 27 жовтня 2016 року, тому підлягають стягненню нарахування за оплату послуг, здійснені, зокрема і за жовтень 2013 року.

На підставі викладеного, суд першої інстанції, оцінивши належність, допустимість, достовірність, достатність доказів, дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, необхідно стягнути з ОСОБА_1 на користь комунального підприємства «Харківводоканал» заборгованість за надані послуги з централізованого водопостачання та водовідведення за період з 01 жовтня 2013 року по 30 вересня 2016 року, з урахуванням індексу інфляції та 3% річних, в загальному розмірі 2525 грн 39 коп, в частині позовних вимог про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого водопостачання та водовідведення за період з 01 лютого 2010 року по 31 серпня 2013 року відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Статтею 81 ЦПК України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України.

Згідно з частинами 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції повно і всебічно з`ясовано обставини справи, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України надана правильна правова оцінка доказам по справі, рішення суду відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України є законним і обґрунтованим, і доводами апеляційної скарги не спростовується, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального праві, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 червня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки у випадках, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України, безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 15 жовтня 2019 року.

Головуючий - І.О. Бровченко

Судді: А.І. Колтунова

А.В. Котелевець