КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 жовтня 2019 року

м. Київ

справа №752/9423/15-ц

провадження № 22-ц/824/12814/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А.,

суддів - Мазурик О.Ф., Махлай Л.Д.

за участю секретаря судового засідання - Перебитюка А.М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2

на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 червня 2019 року у складі судді Ковальчук Л.М.

у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про стягнення пені, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2018 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до АТ КБ «Приватбанк» про стягнення пені.

Позовна заява мотивована тим, що 08 серпня 2013 року між позивачемта ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», був укладений договір №SAMDN0749 (Вклад «Стандарт на 12 мес.») із сумою вкладу 64 800,00 доларів США і процентною ставкою 8,5% річних. По закінченню другого року дії договору вкладником було направлено заяву від 04 серпня 2014 року про повернення суми вкладу і виплати процентів, як передбачено п. 7 договору.

17 квітня 2012 року між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «ПриватБанк» був укладений договір № SAMDN5849 (Вклад «Стандарт на 12 мес.») із сумою вкладу 25 000,00 доларів США і процентною ставкою 8,5 % річних.

06 лютого 2014 року між сторонами укладений договір № SAMDNWFD (вклад «Стандарт») із сумою вкладу 15 000 доларів США та процентною ставкою 10 % річних.

21 травня 2012 року між ОСОБА_1. та ПАТ КБ «ПриватБанк» був укладений договір № SAMDN8540 (вклад «Депозит VIP») із сумою вкладу 12 000 доларів США і процентною ставкою 8,5 % річних.

09 грудня 2013 року між позивачем та відповідачем було укладенодоговір №SAMDNWFD400 (Вклад «Стандарт на 12 мес.») із сумою вкладу 7 000,00 доларів США і процентною ставкою 10 % річних.

З відповідною заявою від 04 серпня 2014 року про розірвання з 10серпня 2014 року депозитних договорів від 21травня 2012 року № SAMDN8540 («Депозит VIP»); від 17квітня 2012 року № SAMDN5849 («Стандарт на 12 мес.»); від 06лютого 2014 року № SAMDNWFD (вклад «Стандарт»); від 09грудня 2013 року №SAMDNWFD400 (Вклад «Стандарт на 12 мес.») та інші.

Згідно з довідкою № 22895827 від 01 травня 2014 року, яка видана із засвідчена ПАТ КБ «ПриватБанк», сума залишків грошових коштів на депозитних рахунках складає за договором № SAMDN0749 від 17 квітня 2012 року - 26 217,75 доларів США, за договором № SAMDNWFD від 06 лютого 2014 року - 15 127,40 доларів США, за договором № SAMDN8540 від 21 травня 2012 року - 13 134,09 доларів США, за договором № SAMDNWFD400 від 09 грудня 2013 року - 7 000,00 доларів США.

Загальна сума грошових коштів, які нараховані АТ КБ «ПриватБанк» за вказаними депозитними договорами станом на день видачі довідки складала 126 279,24 доларів США.

АТ КБ «ПриватБанк» мав повернути суму вкладів та нарахованих процентів за вказаними депозитними договорами 10 серпня 2014 року, однак грошові кошти повернуті не були.

03 грудня 2014 року Києво-Святошинським районним судом Київської області було винесено рішення у справі №369/8548/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживачів і стягнення грошових коштів, згідно якого було стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» 130 402,26 доларів США.

20 жовтня 2015 року державним виконавцем Жовтневого відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції було відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 369/8548/14-ц, виданого Києво-Святошинським районним судом Київської області 02 жовтня 2015 року щодо стягнення з ПАТ КБ «ПриватБанк» грошових коштів усумі 130 402,26 доларів США.

На виконання вказаного виконавчого документа ОСОБА_1 отримав від Соборного ВДВС м. Дніпро на свій рахунок, відкритий в АТ «ПІРЕУС Банк МКБ»: 09 січня 2018 року грошові кошти в сумі 2 495 102,09 грн., 30 січня 2018 року - 1 188 048,12 грн., а всього 3 683 150,21 грн., що підтверджується випискою по особовим рахункам ОСОБА_1 № НОМЕР_1 з 01січня 2018 року по 01 лютого 2018 року, відкритому в АТ «ПІРЕУС Банк МКБ» 01 січня 2018 року.

Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 лютого 2017 року у справі №369/1146/16-ц позов ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк» про захист прав споживачів, стягнення процентів за депозитними договорами, трьох процентів річних та відшкодування моральної шкоди задоволено частково. Рішенням Апеляційного суду Київської області заочне рішення Києво-Святошинського районного суду змінено в частині задоволення позовних вимог про стягнення з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 процентів за депозитними договорами, вказано їх розмір у сумі 13 376,15 доларів США.

ОСОБА_1 , обґрунтовуючи своє право на стягнення пені з відповідача за невиконання умов договору, посилався на частину 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», навівши при цьому розрахунок пені згідно ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

У листопаді 2018 року позивач ОСОБА_1 подав заяву про збільшення позовних вимог, в якій просив стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» пеню за прострочення надання фінансових послуг у відповідності до вимог ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» в сумі 137 102 075,80 грн., та 3 % річних за невиконання грошового зобов`язання у відповідності до положень ст. 625 ЦК України в сумі 139 878,54 грн., а всього 137 241 954,34 грн..

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 червня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 4 519,60 грн., що складається з пені у розмірі 3 603 грн. 50 коп. та 3 % річних у розмірі 916 грн. 10 коп. У решті позову відмовлено.

Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись з указаним рішенням, 16 серпня 2019 року представник позивача ОСОБА_2 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі, оскільки вважає рішення суду незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи.

Мотивуючи вимоги апеляційної скарги, зазначає, що в оскаржуваному рішенні судом не вказано, що датою закінчення депозитного договору від 08 серпня 2013 року є 08 серпня 2014 року, а всі інші договори розірвані достроково за ініціативою позивача з 10 серпня 2014 року.

Указує, що місцевим судом неправомірно та необґрунтовано присуджено до стягнення на користь позивача пені та 3% річних у розмірі, вказаному в резолютивній частині оскаржуваного рішення.

Окрім того, зауважує, що рішення не містить розрахунку та обґрунтування стягнутих сум пені та 3% річних.

Посилаючись на практику Верховного Суду, зазначає, що вірним є розрахунок пені, здійснений шляхом множення суми заборгованості на кількість днів прострочення та на 3%.

09 вересня 2019 року до апеляційного суду надійшов відзив представника відповідача Куценка О.В. на апеляційну скаргу, в якому останній просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. При цьому, представник відповідача наполягає на зменшенні нарахованої суми пені, щонайменше до розміру відсотків, які підлягатимуть нарахуванню та стягненню по кожному договору банківського вкладу.

Представник позивача у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримала та просила задовольнити з підстав, наведених в ній.

Представник відповідача у судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечував та просив залишити скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що у відповідності до вимог ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» та ч. 1 ст. 1061 ЦК України, якою передбачено виплату банком вкладнику процентів на суму вкладу в розмірі, встановленому договором, вартість послуги за договором банківського вкладу - це розмір процентів, які банк має сплатити за користування коштами вкладника, та, провівши математичний розрахунок, дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача пені відповідно до вимог частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у розмірі 3 603,50 грн та 3% річних за невиконання грошового зобов`язання за статтею 625 ЦК України у розмірі 916,10 грн. При цьому, до вимог про стягнення пені застосував позовну давність.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте, вказаним вимогам рішення суду не відповідає з огляду на наступне.

Частиною першою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що 08 серпня 2013 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» був укладений договір № SAMDN0749 (Вклад «Стандарт на 12 мес.») із сумою вкладу 64 800, 00 доларів США і процентною ставкою 8,5 річних. По закінченню другого року дії договору вкладником було направлено заяву від 04.08.2014 року про повернення суми вкладу і виплати процентів, як передбачено п. 7 вказаного договору.

17 квітня 2012 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» був укладений договір № SAMDN5849 (Вклад «Стандарт на 12 мес.») із сумою вкладу 25 000,00 доларів США і процентною ставкою 8,5 % річних.

06 лютого 2014 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» був укладений договір № SAMDNWFD (вклад «Стандарт») із сумою вкладу 15 000 доларів США та процентною ставкою 10 % річних.

21 травня 2012 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» був укладений договір № SAMDN8540 (вклад «Депозит VIP») із сумою вкладу 12 000 доларів США і процентною ставкою 8,5 % річних.

09 грудня 2013 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» був укладений договір № SAMDNWFD400 (Вклад «Стандарт на 12 мес.») із сумою вкладу 7 000,00 доларів США і процентною ставкою 10 % річних.

Відповідно до довідки №22895827 від 01.05.2014 та виписки №22895827 від 15.08.2014, що були видані ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», залишок грошових коштів позивача на картці для виплат складає 3 165,30 доларів США, на депозитній картці - 228,27 доларів США.

04 серпня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою про повернення вкладу за депозитним договором № SAMDN0749 від 08.08.2013 року.

Того ж дня позивач звернувся до банку із заявою про розірвання з 10 серпня 2014 року депозитних договорів: від 21.05.2012 №SAMDN8540 (депозит VIP); від 04.06.2013 Приват-вклад; від 17.04.2012 №SAMDN5849 (СТАНДАРТ); від 06.02.2014 №SAMDNWFD (СТАНДАРТ); від 09.12.2013 №SAMDNWFD400 (Стандарт).

04 серпня 2014 року позивач звернувся до відповідача із заявою про повернення грошових коштів з рахунку № НОМЕР_2 (картка для виплат) і рахунку № НОМЕР_3 (депозитна картка).

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 27 травня 2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 вересня 2015 року, задоволено позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» про захист прав споживачів і стягнення грошових коштів.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 , грошові кошти в сумі 130 406,26 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України становить 1 980 300,30 грн.

20 жовтня 2015 року державним виконавцем Жовтневого відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа №369/8548/14-ц, виданого Києво-Святошинським районним судом Київської області 02 жовтня 2015 року щодо стягнення з ПАТ КБ «ПриватБанк» грошових коштів у сумі 130 402,26 доларів США.

На виконання вказаного виконавчого документа ОСОБА_1 отримав від Соборного ВДВС м. Дніпро на свій рахунок, відкритий в АТ «ПІРЕУС Банк МКБ» 09 січня 2018 року, грошові кошти в сумі 2 495 102,09 грн., 30 січня 2018 року - 1 188 048,12 грн., а всього 3 683 150,21 грн., що підтверджується випискою по особовому рахунку ОСОБА_1 № НОМЕР_1 з 01.01.2018 року по 01.02.2018 року, відкритому в АТ «ПІРЕУС Банк МКБ» 01.01.2018 року.

Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 лютого 2017 року позов ОСОБА_1 до ПАТ Комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживачів, стягнення процентів за депозитними договорами, трьох процентів річних та відшкодування моральної шкоди, задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 проценти за депозитними договорами в сумі 27 057,94 доларів США та три проценти річних у сумі 239 560,66 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Відповідно до частини четвертої та п`ятої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили.

Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.

Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що такі обставини встановлені невірно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.

Отже, обставини, встановлені Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 грудня 2014 року щодо наявності договірних правовідносин між сторонами за вищевказаними депозитними договорами, а також факту наявності боргу відповідача перед позивачем у розмірі 130 402,26 доларів США доказуванню не підлягають. Окрім того, вказані обставини також не заперечувались сторонами під час розгляду справи.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або з іноземній валюті, які розмішені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Частиною 1 ст. 1058 ЦК України визначається: за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно з частиною першою та другою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

Відповідно до частини п`ятої статті 1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунку вкладника з інших підстав.

Закінчення строку дії договору банківського вкладу в разі невиконання зобов`язань не припиняє зобов`язальних правовідносин, а трансформує їх в охоронні, що містять обов`язок відшкодувати заподіяні збитки, встановлені договором чи законом.

Отже, банківський вклад є повернутим у день його фактичного повернення, а не в день формального перерахування на рахунок вкладника, з якого кошти неможливо отримати.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За правилом статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, відшкодування збитків.

Відповідно до частини першої статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Задля належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватися визначених у договорі строків (термінів), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

У статті 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 549 цього Кодексу встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Формами неустойки є штраф і пеня.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов`язання, яка, крім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов`язання, передбачає додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов`язання.

До моменту вчинення порушення пеня відіграє забезпечувальну функцію і, навпаки, з моменту порушення є мірою відповідальності.

Відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі.

Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме, сплату пені у розмірі 3% вартості послуги за кожний день прострочення.

Таким чином, відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського рахунку сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом у вигляді сплати пені в розмірі 3% від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі.

Оскільки пеня є неустойкою і має штрафний, а не компенсаційний характер, вона не входить до складу зобов`язання, її сплата та розмір визначені Законом України «Про захист прав споживачів» за неналежне надання виконавцем банківських послуг споживачеві, то нарахування та стягнення такої пені має бути здійснене в національній валюті України.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 березня 2019 року у справі №761/26293/16-ц.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 грудня 2014 року, яке набрало законної сили та має преюдиційне значення для вирішення даної справи, встановлено, що сума заборгованості банку перед ОСОБА_1 за депозитними договорами становить 130 402,26 доларів США.

Таким чином, ураховуючи встановлені рішенням обставини, застосовуючи положення Закону України «Про захист прав споживачів», колегія суддів доходить висновку про те, що банк не був позбавлений можливості вчасно видати позивачу належні йому кошти, а тому на нього покладається відповідальність у вигляді стягнення пені за увесь час порушення зобов`язання.

З матеріалів справи убачається, що позивач просив стягнути з АТ КБ «Приватбанк» пеню за період з 10 серпня 2014 року (дата повернення грошових коштів за умовами депозитних договорів) по 09 січня 2018 року (дата фактичного отримання грошових коштів).

Разом з тим, 27 грудня 2018 року представником відповідача подано відзив на заяву про збільшення позовних вимог, в якому остання, зокрема посилаючись на положення статті 258 ЦК України, просила застосувати строк спеціальної позовної давності до заявленої позовної вимоги про стягнення пені.

Відповідно до положень статей 256-258 ЦК України позовна давність- це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Спеціальна позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).

За змістом статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Аналіз норм статті 266, частини другої статті 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Таким чином, зважаючи на наявність в матеріалах справи заяви відповідача про застосування позовної давності до вимоги про стягнення пені, виходячи з того, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом 02 липня 2018 року, а днем фактичного отримання коштів є 09 січня 2018 року, колегія суддів доходить висновку, що періодом, за який має стягуватись пеня, є період з 02 липня 2017 року по 09 січня 2018 року.

Судом установлено, що сума заборгованості АТ КБ «Приватбанк» за депозитними договорами складає 130 402,26 доларів США, що за курсом НБУ станом на 18 вересня 2018 року (день подання заяви про збільшення позовних вимог) еквівалентно 3 667 792,29 грн, кількість днів прострочення становить 191 день, а відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 20 березня 2019 року у справі №761/26293/16-ц, сума пені у розмірі 3%, передбаченої законом, розраховується від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі.

Отже, згідно математичного розрахунку, проведеного за формулою: сума заборгованості за депозитним договором*3%*кількість днів прострочення, розмір пені складає 21 016 449,90 грн (3 667 792,29 грн * 3% * 191 день).

Відповідно до вимог статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи, зокрема, завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними і публічними інтересами, особливості предмета спору, ціни позову (стаття 11 ЦПК України).

Частиною третьою статті 551 ЦК України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Отже, положення частини третьої статті 551 ЦК України з урахуванням наведених положень норм процесуального права щодо загальних засад цивільного судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків.

Ураховуючи, що розмір пені значно перевищує суму простроченого зобов`язання, колегія суддів доходить висновку, що задоволення позову в цій частині в повному обсязі не відповідатиме завданню цивільного судочинства - справедливому розгляду і вирішенню справи.

З огляду на викладене, апеляційний суд уважає за можливе зменшити розмір неустойки з 21 016 449,90 грн до 400 000,00 грн, що відповідатиме принципу пропорційності у цивільному судочинстві.

Таким чином, зважаючи на неналежне виконання відповідачем свого обов`язку з повернення грошових коштів за депозитними вкладами, беручи до уваги наявність заяви про застосування позовної давності та виходячи з принципів справедливості, пропорційності та розумності, колегія суддів доходить висновку про стягнення з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 пені у розмірі 400 000 грн.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Уразі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 входить до розділу I «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника.

При обчисленні 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена в договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

З матеріалів справи убачається, що заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 лютого 2017 року, залишеним рішенням Апеляційного суду Київської області від 04 жовтня 2017 року в частині вирішення питання про стягнення 3% річних без змін, стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 3% річних від простроченої суми депозиту на підставі статті 625 ЦК України по 20 вересня 2016 року.

Звертаючись до суду з вимогою про стягнення 3% річних від суми неповернутих банком коштів, ОСОБА_1 просив стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на свою користь 39 878,54 грн за період з 21 вересня 2016 року по 09 січня 2018 року (дата фактичного отримання грошових коштів).

Отже, період з 21 вересня 2019 року по 09 січня 2018 року не охоплений рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 лютого 2017 року, тобто є новим періодом, за який, на суму заборгованості відповідно до положень статті 625 ЦК України може бути нараховано 3% річних.

Таким чином, зважаючи на наявність невиконаного відповідачем зобов`язання з повернення грошових коштів за депозитними договорами, колегія уважає, що ОСОБА_1 має право вимагати стягнення 3% річних від суми неповернутих коштів у порядку, визначеному статтею 625 ЦК України.

Судом установлено, що сума заборгованості складає 3 667 792,290 грн, кількість днів прострочення за період з 21 вересня 2016 року по 09 січня 2018 року становить 475 днів.

Згідно розрахунку, проведеного за формулою: сума боргу * 3% / 365 днів * 475 днів, сума 3% річних від суми неповернутих коштів складає 143 194,63 грн.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Таким чином, пред`явивши вимогу про стягнення 3% річних за невиконання грошового зобов`язання в порядку статті 625 ЦК України у національній валюті та визначивши її у розмірі 139 878,54 грн, позивач на власний розсуд обрав спосіб захисту своїх прав, що є його правом і не суперечить вимогам чинного законодавства.

З огляду на викладене, колегія суддів доходить висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача 3% річних за невиконання грошового зобов`язання у розмірі 139 878,54 грн.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 6 Конвенції встановлено, що справедливість судового рішення вимагає аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтовувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.

Виходячи з викладеного, колегія суддів уважає, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, вищенаведених норм права та висновків Верховного Суду не врахував, не дослідив належним чином обставини справи та подані сторонами докази на підтвердження своїх вимог та заперечень, при встановленні розміру пені та 3% річних керувався лише наданим стороною відповідача розрахунком, не навівши при цьому будь-якого обґрунтування своїм розрахункам та мотивів, на яких ґрунтувалися висновки суду, не визначився з періодом нарахування пені та 3% відсотків річних, що призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до статті 374 ЦК України суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення. Підстави для скасування судового рішення визначені статтею 376 ЦПК України.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, перевірених у судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів доходить висновку про задоволення апеляційної скарги частково, скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог частково.

Відповідно до частин шостої та тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. За змістом частини першої вказаної статті судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, з АТ КБ «Приватбанк» на користь держави підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги всього у розмірі 9 044 грн.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 червня 2019 року - скасувати.

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про стягнення пені - задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 пеню у розмірі 400 000 грн та 3% річних за невиконання грошового зобов`язання у розмірі 139 878,54 грн.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь держави судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги всього у розмірі 9 044 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 15 жовтня 2019 року.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.Ф. Мазурик

Л.Д. Махлай