Номер провадження: 22-ц/813/533/19
Головуючий у першій інстанції Мазун І. А.
Доповідач Журавльов О. Г.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.02.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - Журавльова О.Г.,

суддів: Комлевої О.С., Кравця Ю.І.,

за участю секретаря Ковязіної А.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за поданням старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Коренюка О.В. про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон ОСОБА_3, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 03 січня 2018 року (суддя Мазун І.А.),

встановив:

У грудні 2017 року старший державний виконавець Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Коренюк О.В. звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси з поданням про вирішення питання щодо тимчасового обмеження у праві виїзду за межі території України ОСОБА_3

Подання обґрунтовано тим, що на примусовому виконанні у Відділі примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області перебуває виконавче провадження ВП №50743081 з виконання виконавчого листа №496/3820/14-ц, виданого 12.03.2016 року Біляївським районним судом Одеської області про стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Марфін Банк» заборгованості в розмірі 256791,72 дол. США та 619314,38 грн., а також судові витрати в рівних частках в розмірі 3654 грн.

06.04.2016 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання вищезазначеного рішення, копію якої було направлено боржнику для виконання.

Боржником добровільно рішення суду не виконується.

Державний виконавець просив тимчасово обмежити право виїзду боржника за межі України - до повної сплати заборгованості за виконавчим листом, оскількинезважаючи на всі проведені державним виконавцем дії, рішення суду не виконано, а боржник може виїхати за межі України що в подальшому можу ускладнити або зробить неможливим виконання рішення суду.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 03 січня 2018 року подання старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Коренюка О.В. про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон ОСОБА_3 задоволено.

Тимчасово обмежено громадянина України, ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_2 від 24.07.2013 року, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1) у праві виїзду за межі України без вилучення паспорта громадянина України для виїзду за кордон до моменту фактичного виконання ним зобов'язань згідно виконавчого листа №496/3820/14-ц, виданого 12.03.2016 року Біляївським районним судом Одеської області. Виконання ухвали покладено на Державну прикордонну службу України.

Зазначене рішення суду оскаржує в апеляційному порядку ОСОБА_3 В скарзі ставиться питання про скасування судового рішення. В обґрунтування скарги апелянт посилається на порушення судом норм процесуального права.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що правових підстав для обмеження у праві виїзду за кордон громадянину України ОСОБА_3 немає, оскільки суд першої інстанції при винесенні оскаржуваної ухвали не перевірив факту ухилення ОСОБА_3 від виконання судового рішення; державним виконавцем не було надано документальних підтверджень щодо невиконаних зобов'язань; ухилятись від виконання судового рішення ОСОБА_3 наміру не мав.

На підтвердження своїх доводів надав довідку ВК Августівської сільської ради №1129 від 27.07.2018 року, з якої вбачається, що ОСОБА_3 зареєстрований в АДРЕСА_1 (а.с.34). Тому про наявність виконавчого провадження він обізнаний не був, від виконання судового рішення не ухилявся.

На вказану апеляційну скаргу представником ПАТ «МТБ Банк» надано відзив, яким заперечує проти задоволення апеляційної скарги.

Сторони в судове засідання не з'явилися. Про дату, час і місце розгляду справи в апеляційному суді повідомлялися належним чином.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Справа розглянута апеляційним судом на підставі ч. 2 ст. 247 та ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, доводів апеляційної скарги та заперечень викладених у відзиву на неї, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що згідно виконавчого листа №496/3820/14-ц, виданого 12.03.2016р. Біляївським районним судом Одеської області про стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Марфін Банк» заборгованості в розмірі 256791,72 дол. США та 619314,38 грн., а також судові витрати в рівних частках в розмірі 3654 грн.

Державний виконавець після відкриття виконавчого провадження здійснив дії з приводу розшуку боржника, виявлення належного йому майна. Відповідно до Акту державного виконавця від 24.11.2017 року за результатами виходу за адресою проживання боржника, перевірити майновий стан боржника не вдалося, оскільки двері ніхто не відчинив.

Наведені державним виконавцем докази свідчать про те, що боржник ОСОБА_3 дії, спрямовані на виконання судового рішення, не вчиняє, що свідчить про те, що боржник ухиляється від виконання покладених на нього обов'язків.

Згідно ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 441 ЦПК України, тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення.

Частиною 3 ст. 441 ЦПК України передбачено, що суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням, на строк до повного виконання такого судового рішення.

Згідно ч. 4 ст. 441 ЦПК України, суд негайно розглядає таке подання без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного (приватного) виконавця.

Наведений вище аналіз норм вказує на те, що тимчасове обмеження особам (боржникам) у праві виїзду за межі України з вилученням паспортного документа чи без такого, можливе на підставі судового рішення за поданням державного виконавця.

Відповідно до п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням.

Згідно ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон у випадках, якщо діють неврегульовані аліментні, договірні чи інші невиконанні зобов'язання - до виконання зобов'язань, або розв'язання спору за погодженням сторін у передбачених законом випадках, або забезпечення зобов'язань заставою, якщо інше не передбачено міжнародним договором України.

За змістом п. 19 ч. 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника-фізичної особи чи керівника боржника-юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Отже, наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб'єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню. Зокрема, задоволення такого подання можливе за умови доведення факту ухилення боржника від виконання зобов'язання.

Встановлено, що державний виконавець після відкриття виконавчого провадження здійснив дії з приводу розшуку боржника, виявлення належного йому майна. Відповідно до Акту державного виконавця від 24.11.2017 року за результатами виходу за адресою проживання боржника, перевірити майновий стан боржника не вдалося, оскільки двері ніхто не відчинив.

Наведені державним виконавцем докази свідчать про те, що боржник ОСОБА_3 дії, спрямовані на виконання судового рішення, не вчиняє, що свідчить про те, що боржник ухиляється від виконання покладених на нього обов'язків.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21.01.94 року № 3857-ХІІ, з подальшими змінами, (далі - Закон № 3857-ХІІ) право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадку, коли він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням - до виконання зобов'язань.

Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявності факту невиконання зобов'язань, а за ухилення від їх виконання. У зв'язку з цим, з метою всебічного і повного з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин, суду належить з'ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов'язання в повному обсязі або частково.

Пунктом 8 статті 19 Закону України «Про Державну прикордонну службу України» встановлено, що на Державну прикордонну службу відповідно до визначених законом завдань покладається, зокрема, запобігання та недопущення в'їзду в Україну або виїзду з України осіб, яким згідно із законодавством не дозволяється в'їзд в Україну або яких тимчасово обмежено у праві виїзду з України, у тому числі згідно з дорученнями правоохоронних органів.

Оскільки рішення суду станом на теперішній час боржником свідомо не виконано та останній ухиляється від його виконання, суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення подання державного виконавця. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює, а доводи апеляційної скарги, що від виконання судового рішення боржник не ухилявся та не був обізнаний про його існування є недоведеними та не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного судового рішення.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що ОСОБА_3 не отримував постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження спростовуються матеріалами справи, а саме, розпискою в поштовому повідомленні (а.с.5).

Посилання апелянта на невірно вказану в поштовому повідомленні дату 11 квітня 2015 року, за рік до відкриття виконавчого провадження суд не приймає до уваги, оскільки з поштового штемпелю вбачається дата 13.04.2016 року.

Посилання боржника на довідку ВК Августівської сільської ради №1129 від 27.07.2018 року, з якої вбачається, що ОСОБА_3 зареєстрований в АДРЕСА_1 правового значення не має, оскільки в матеріалах справи міститься аналогічна довідка №1227 від 25.10.2016 року, згідно якої здійснювався на вказану адресу виклик державного виконавця, проте відправлення не отримувалось, що свідчить про небажання боржника виконати зобов'язання (а.с.15-17).

Матеріали справи містять докази вжиття держаним виконавцем необхідних заходів, направлених на примусове виконання рішення суду, таких як накладання арешту на рухоме та нерухоме майно боржника, запити щодо наявності майна та доходів Боржника, виклик Боржника.

Проте, ніяких належних дій для виконання рішення ОСОБА_3 не вчиняв, на виклики державного виконавця не з'являється, будь-яких пояснень щодо відсутності матеріальної можливості виконати боргові зобов'язання не надавав.

Стаття 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка у відповідності до ст. 9 Конституції України, Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод громадян», Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції» є частиною національного законодавства, передбачає, що кожен має право на свободу та особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: законний арешт або затримання особи за невиконання законного припису суду або для забезпечення виконання будь-якого обов'язку, встановленого законом. При цьому, виконання будь-якого рішення є невід'ємною стадією процесу правосуддя, а тому має відповідати вимогам ст. 6 Конституції про захист прав людини та основних свобод.

Пункт 34 рішення Європейського суду з прав людини, ухваленому 07 травня 2002 року у справі «Бурдов проти Росії» рішення якого відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини, може застосовуватись судами як джерело права: «суд знову наголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. Однак це право було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним, на шкоду будь - якій стороні. Важко уявити собі ситуацію, якби пункт 1 статті 6 докладно описував процедурні гарантії, які надано сторонам у спорі, - справедливість, відкритість і оперативність проваджень, - і не передбачав би гарантій виконання судових рішень».

Отже, наявність в особи невиконаних зобов'язань, покладених на неї судовим рішенням, є підставою для обмеження боржника у праві виїзду за межі України, що є одним із заходів забезпечення виконання рішення суду.

Доказів, які б спростовували встановлені обставини, матеріали справи не містять та представником апелянта до суду апеляційної інстанції не надано.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Таким чином, всупереч твердженню скарги, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та постановив ухвалу з додержанням вимог закону, тому у відповідності зі ст. 375 ЦПК України, підстави для її скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 268, п. 1 ч. 1 ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 03 січня 2018 року про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_3 залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та оскарженню не підлягає.

Повний текст Постанови складено 06 лютого 2019 року.

Головуючий О.Г.Журавльов

Судді

О.С.Комлева

Ю.І.Кравець