Постанова

Іменем України

16 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 466/9302/15-ц

провадження № 61-5308св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - ОСОБА_2 ,

відповідачі: ОСОБА_3 , Львівська міська рада,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на постанову Львівського апеляційного суду, у складі колегії суддів: Ніткевича А. В., Бойко С. М., Копняк С. М., від 05 лютого

2019 року.

Короткий зміст позовної заяви

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_3 , Львівської міської ради про визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_4 , після смерті якої відкрилась спадщина на 17/25 частин будинку АДРЕСА_1 , яку він прийняв у встановленому законом порядку. Співвласником іншої частини зазначеного будинку є ОСОБА_3 Заначений будинок розташований на земельній ділянці, площею 0,0725 га. У зв`язку з тим, що у державному акті про право власності на землю власниками земельної ділянки вказані ОСОБА_4 та ОСОБА_5 без визначення часток, позивач не може оформити свої спадкові права на частину землі, яка належала на момент смерті його матері, а саме на 3/4 частини земельної ділянки.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач, уточнивши позовні вимоги, просив суд визнати за ним право власності на 3/4 частини земельної ділянки по АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду міста Львова, у складі судді Білінської Г. Б., від 14 серпня 2018 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 3/4 частини земельної ділянки, кадастровий :06:005:0012, по АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом після матері ОСОБА_4 , яка померла

ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що на час смерті мати позивача ОСОБА_4 , була співвласником 3/4 частин будинку по АДРЕСА_1 , а відтак і співвласником 3/4 частин земельної ділянки за вказаною адресою. Оскільки позивач ОСОБА_1 є спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_4 і фактично прийняв спадщину, суд вважав обґрунтованою вимогу про визнання за ним права власності на спадкове майно, що залишилось після смерті ОСОБА_4 , а саме 3/4 частки земельної ділянки по АДРЕСА_1 .При цьому районий суд виходив із того, що незазначення частки у праві власності на земельну ділянку у державному акті на право власності на земельну ділянку не дає підстав вважати, що вони могли бути іншими, ніж визначеними у праві власності на будинок.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Львівського апеляційного суду від 05 лютого 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено. Рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову

ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що співвласники житлового будинку не дійшли згоди щодо попереднього визначення розміру часток земельної ділянки, отже висновок районного суду про обґрунтованість позовних вимог є передчасним. Державний акт на право власності на земельну ділянку з часу його видачі ніким не оспорювався, у встановленому порядку не визнаний недійсним. Якщо до вирішення судом спору між співвласниками жилого будинку розмір часток у спільній власності на земельну ділянку, на якій розташовані будинок, господарські будівлі та споруди, не визначався або вона перебувала у користуванні співвласників і ними не було досягнуто угоди про порядок користування нею, суду при визначенні частини спільної ділянки, право на користування якою має позивач, слід виходити з розміру його частки у вартості будинку, господарських будівель та споруд на час перетворення спільної сумісної власності на спільну часткову чи на час виникнення останньої.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи касаційної скарги зводяться до того, що суди попередніх інстанцій не звернули увагу на те, що надані позивачем докази свідчать про те, що у 1982-1983 роках між співвласниками спірного будинку був встановлений порядок користування земельною ділянкою у співвідношенні 1/4 та 3/4 частин будинку у відповідності до права власності на житловий будинок. Судами було порушено норми процесуального права. Судові повістки упродовж розгляду справи ані позивачу, ані його представнику судом першої інстанції не надсилались.

Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_3 просить залишити касаційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_2 без задоволення, а оскаржену постанову суду апеляційної інстанції без змін, посилаючись на її законність та обґрунтованість.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 20 червня 2019 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою.

09 липня 2019 року справу передано судді-доповідачу.

У прохальній частині касаційної скарги представник ОСОБА_6 -

ОСОБА_2 просить повідомити про час та місце розгляду справи для участі у судовому засіданні. Аналогічне клопотання містить прохальна частина відзиву ОСОБА_7 на касаційну скаргу.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У разі необхідності учасники справи можуть бути викликані для надання пояснень у справі.

Ураховуючи те, що триває стадія попереднього розгляду, під час якої судове засідання не проводиться, повідомлення учасників не передбачено ЦПК України, підстави для задоволення клопотань про розгляд справи за участю учасників справи, відсутні.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Згідно свідоцтва про народження ОСОБА_8 є сином ОСОБА_9 та

ОСОБА_4 .

Згідно із свідоцтвом про право приватної власності на житловий будинок

від 04 серпня 1989 року, ОСОБА_4 належало 17/25 частин житлового будинку по АДРЕСА_1 (т . 1, а. с. 6).

8/25 частин житлового будинку по АДРЕСА_1 відповідно до свідоцтва про право приватної власності на житловий будинок

від 08 грудня 1988 року належить ОСОБА_10 (т. 1, а. с. 7).

Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯБ № 12827 ОСОБА_11 та ОСОБА_10 є власниками земельної ділянки, площею 0,0725 га, яка розташована по

АДРЕСА_1 на підставі рішення Львівської міської ради від 10 липня

2003 року № 731 (т. 1, а. с. 8).

З копії технічного паспорта, виготовленого на ім`я ОСОБА_4 , від 18 січня 2013 року слідує, що здійснення будівництва житлового будинку по АДРЕСА_1 розпочато у 1933 році, його загальна площа становила 82,8 кв. м.

В подальшому, у 1983 році проведено прибудову, а у 1984 та 1999 роках -надбудову з відповідним збільшенням площ будинку (т. 1, а. с. 30).

Розпорядженням Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради від 23 жовтня 2012 року № 680 затверджено висновок Львівського обласного комунальної підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» «Про визначення реальних часток між співвласниками будинку АДРЕСА_1 » із затвердженням за ОСОБА_4 27/100 ідеальних часток будинку, а за

ОСОБА_3 73/100 ідеальних часток (т. 1, а. с. 47).

Згідно даних про об`єкт житлової нерухомості, яка знаходиться за адресою:

АДРЕСА_1 , станом на листопад 2015 року загальна площа будинку становить 284,8 кв. м (т. 1, а. с. 40).

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 13 травня

2013 року ОСОБА_4 є власником 27/100 частин житлового будинку по АДРЕСА_1 , загальна площа 284,8 кв. м, житлова

105,4 кв. м (т. 1, а. с. 45).

Аналогічні дані з приводу частки права власності ОСОБА_4 підтверджуються і витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (т. 1, а. с. 46).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла, після її смерті відкрилась спадщина на належне їй майно.

10 вересня 2016 року приватний нотаріус Ковтун Л. Б. видав ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за законом на 27/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 200).

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 1217 Цивільного кодексу України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду, земельну ділянку.

Відповідно до статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені.

До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом.

Відповідно до статті 86 Земельного кодексу України земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність)

Земельна ділянка може належати на праві спільної сумісної власності лише громадянам, якщо інше не встановлено законом. У спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки: а) подружжя; б) членів фермерського господарства, якщо інше не передбачено угодою між ними; в) співвласників жилого будинку; г) співвласників багатоквартирного будинку.

Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом. Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки, крім випадків установлених законом.

Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом (стаття 89 ЗК України).

Статтею 357 ЦК України передбачено, що частки у праві спільної власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.

Згідно положень статті 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

За змістом частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Положеннями статті 120 ЗК України визначено, що до особи у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності (користування) на земельну ділянку, на якій вони розміщені без зміни цільового призначення на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Таким чином, особа, яка набула право власності на об`єкт нерухомості, розташований у межах земельної ділянки, якою користувався попередній власник нерухомого майна, набуває право вимагати оформлення на своє ім`я документів на користування земельною ділянкою на умовах і в обсязі, які були встановлені для попереднього землекористувача - власника об`єкта нерухомості, або частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості, розташованого на ній.

Відповідно до вимог статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Статтею 126 цього кодексу визначено, що право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У справі, яка переглядається, суди установили, що відповідно до державного акту на право власності на спірну земельну ділянку по АДРЕСА_1 від 07 грудня 2005 року, який є чинним та недійсним у судовому порядку не визнавався, співвласниками спірної земельної ділянки без визначення часток є спадкодавець ОСОБА_4 та ОСОБА_3 . Позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що між співвласниками будинку було визначено порядок користування спірною земельною ділянкою та його мати була власником 3/4 частин спірної земельної ділянки у той час, як її частка у будинку, який знаходиться на цій земельній ділянці, становить

27/100 частин.

За таких обставин правильним є висновок суду першої інстанції, з яким обґрунтовано погодився й суд апеляційної інстанції, про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки за відсутності угоди між співвласниками про порядок користування земельною ділянкою про визначення розміру часток співвласників слід виходити з розміру їхніх часток у будинку, який розташований на зазначеній земельній ділянці.

Доводи касаційної скарги про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, не дають підстав для скасування оскарженого судового рішення та загалом зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

За змістом частини другої статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Ураховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскарженого судового рішення - без змін.

Оскільки ухвалою Верховного Суду від 20 червня 2019 року ОСОБА_1 було відстрочено сплату судового збору за подання касаційної скарги до ухвалення судового рішення у справі судом касаційної інстанції, з

ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір на користь держави

у розмірі 6 750,67 грн.

Керуючись статтями 136, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Львівського апеляційного суду від 05 лютого 2019 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь держави судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 6 750 (шість тисяч сімсот

п`ятдесят) грн 67 коп.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович