ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2019 року

м.Суми

Справа №591/6312/17

Провадження № 22-ц/816/4387/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Орлова І. В. (суддя-доповідач),

суддів: Кононенко О.Ю., Хвостика С.Г.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ;

відповідач ОСОБА_2 ;

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Зарічного районного суду міста Суми від 26 червня 2019 року (суддя Грищенко О.В., дата складення повного судового рішення - 26 червня 2019 року) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу,-

в с т а н о в и в :

06 листопада 2017 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу в сумі 144741,57 гривень. Свої вимоги позивач мотивував тим, що в серпні 2008 року між ним та відповідачем був укладений договір позики у формі розписки, яка була оформлена 12 листопада 2014 року. За договором відповідач отримав 5500 доларів США. Строк виконання зобов`язання у розписці не встановлений. 26 вересня 2017 року позивач направив відповідачу вимогу про повернення коштів до 01 листопада 2017 року, але зазначена вимога не була виконана. Тому позивач вважає свої права порушеними та просив стягнути суму боргу за розпискою по курсу НБУ на день пред`явлення вимоги.

Рішенням Зарічного районного суду міста Суми від 26 червня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позову у повному обсязі.

При цьому позивач вказує, що сторонами договору позики у формі розписки було дотримано письмову форму його укладення. Відповідач фактично визнав як написання ним розписки, так і отримання від позивача спірної суми коштів для придбання земельної ділянки. Твердження відповідача про те, що кошти ним були отримані для передачі хабара доказами не підтверджені. До того ж, невиконання зобов`язань третіми особами перед відповідачем не є підставою для невиконання останнім зобов`язань за розпискою. На думку позивача, чинним законодавством не передбачено обов`язок укладати договір позики у момент передання коштів, а тому висновки суду першої інстанції з приводу відсутності доказів укладення договору позики у 2008 році є безпідставними.

У запереченні на апеляційну скаргу представник ОСОБА_4 - адвокат Малимоненко Р.А. вказує, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, тому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги. На думку представника, між сторонами спору відсутні договірні відносини позики, оскільки позивач не надав доказів укладення відповідного договору у 2008 році, а складена 12 листопада 2014 року розписка підтверджує факт передачі коштів у якості хабара для вирішення питання виділення земельної ділянки, про що зазначав позивач у суді першої інстанції.

Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Згідно з частиною 1 статті 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Оскільки ціна позову - 144741,57 гривень не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1921,00 гривень (прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 01 січня 2019 року) х 100 = 192100,00 гривень), розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи за доводами апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції необхідно скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Так, з пояснень позивача ОСОБА_1 судом першої інстанції встановлено, що в серпні 2008 року на підставі усної домовленості ОСОБА_5 отримав від ОСОБА_1 5500 доларів США для купівлі земельної ділянки.

Представник відповідача суду першої інстанції пояснив, що кошти в сумі 5500 доларів США передавалися позивачем відповідачу в якості хабара для передачі посадовим особам для вирішення питання про отримання у власність земельної ділянки. Спірні кошти були передані ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які їх відповідачу не повернули, а тому в розписці від 12 листопада 2014 року ОСОБА_8 було зазначено, що борг буде повернуто позивачу після повернення коштів вказаними особами.

У матеріалах даної справи міститься оригінал розписки від 12 листопада 2014 року, яка складена ОСОБА_8 про отримання від ОСОБА_1 5500 доларів США в серпні 2008 року для придбання земельної ділянки. В розписці також зазначено, що борг ОСОБА_5 визнає, але кошти повернути не може, так як ОСОБА_6 і ОСОБА_7 кошти йому ще не повернули, а після їх повернення відповідач зобов`язався повернути кошти позивачу (а.с. 82).

26 вересня 2017 року ОСОБА_1 направлена вимога ОСОБА_9 про повернення 5500 доларів США боргу до 01 листопада 2017 року (а.с. 4-6).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції встановив, що сума коштів за розпискою від 12 листопада 2014 року більше ніж у десять разів перевищувала встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а тому договір позики, який повинен був укладатися в письмовій формі у 2008 році, фактично був укладений в усній формі і є нікчемним, тобто не породжує будь-яких прав, обов`язків та юридичних наслідків для сторін.

При цьому суд вважав, що розписка від 12 листопада 2014 року не є договором позики, оскільки в ній відсутні передбачені законом умови для даного виду договорів. На думку суду, розписка засвідчує лише факт передання позивачем відповідачу коштів у сумі 5500 доларів США в 2008 році, а не факт укладення письмового договору позики у 2008 році, оскільки відповідний договір суду не наданий. У зв`язку з тим, що суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, суд також відмовив у задоволенні заяви представника відповідача про застосування строку позовної давності.

Колегія суддів з такими висновками погодитись не може з огляду на таке.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування ст.ст. 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Згідно з вимогами статей 202-204 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до вимог частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Верховний Суд України у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 виклав правовий висновок, відповідно до якого за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Вирішуючи спір, місцевий суд вказав, що фактично укладений у серпні 2008 року договір позики є нікчемним, а тому не створює жодних правових наслідків для сторін даного спору. При цьому судом не зазначено норму закону, яка встановлює недійсність договору позики, а викладені в оскаржуваному рішенні висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи та вимогам вищезазначених норм матеріального права.

Зокрема, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що договір позики, який оформлений розпискою від 12 листопада 2014 року, а фактично був укладений у 2008 році, є нікчемним по причині недотримання письмової форми його укладення, оскільки, як зазначалось вище, договір позики є укладеним з моменту передання грошей і у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. При цьому норми цивільного законодавства не обмежують сторін договору позики строком на оформлення такого договору після фактичної передачі коштів.

Зі змісту розписки від 12 листопада 2014 року вбачається, що позичальник ОСОБА_5 визнає борг у сумі 5500 доларів США, підтверджує обставину отримання цих коштів у серпні 2008 року від ОСОБА_10 та вказує мету позики для придбання земельної ділянки. Обставину отримання коштів у 2008 році та написання розписки 12 листопада 2014 року відповідач не заперечував як у суді першої інстанції, так і в поданому запереченні на апеляційну скаргу.

Правомірність договору позики у зв`язку з його безгрошовістю чи з інших підстав відповідачем також не оскаржувалась. Обставини передання відповідачем позичених у позивача коштів третім особам правового значення у спірних правовідносинах не мають.

Отже, передання позивачем відповідачу у серпні 2008 року 5500 доларів США у борг з наступним оформленням розписки від 12 листопада 2014 року свідчить не лише про укладення між сторонами договору безпроцентної позики, а й про передачу позикодавцем грошової суми позичальнику, тобто про виникнення між сторонами позикового зобов`язання.

При цьому, наявність оригінала розписки у позивача (позикодавця) згідно з положеннями ст. 545 ЦК України свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України).

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Оскільки розписка від 12 листопада 2014 року не містить строку повернення боргу, а після пред`явлення позивачем відповідної вимоги від 26 вересня 2017 року відповідач у строк до 01 листопада 2017 року кошти не повернув, тому, ураховуючи межі заявлених позовних вимог, борг у сумі 144741,57 грн має бути стягнуто із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1

Строк позовної давності пред`явлення позивачем вимог про стягнення боргу не пропущено, оскільки строк повернення боргу у розписці від 12 листопада 2014 року не зазначено, тобто договір позики є безстроковим, вимогу про повернення боргу ОСОБА_1 пред`явив ОСОБА_9 26 вересня 2017 року, а позов подано 06 листопада 2017 року. Як після пред`явлення позову, так і на день апеляційного перегляду даної справи відповідач борг не повернув, тобто не виконав вимогу позивача про повернення коштів.

Таким чином, рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача 144741,57 грн боргу на підставі ст. 376 ч. 1 п. п. 3, 4 ЦПК України слід скасувати та задовольнити ці вимоги.

На підставі ч. 13 ст. 141 ЦПК України розподіл судових витрат підлягає зміні. Оскільки позов задовольняється, тому позивачу за рахунок відповідача слід компенсувати 1447,41 грн за розгляд справи в суді першої інстанції та 2171,11 грн за апеляційний перегляд. Крім того, за рахунок відповідача на користь позивача підлягають компенсації витрати на правничу допомогу у сумі 14400 грн.

Відповідно до ч. 6 ст. 19, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судове рішення у даній справі, як малозначній, не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 26 червня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити. Стягнути із ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) 144741 (сто сорок чотири тисячі сімсот сорок одну) гривню 57 копійок боргу за договором позики, оформленого розпискою від 12 листопада 2014 року.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1447 (одну тисячу чотириста сорок сім) гривень 41 копійку судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції, 2171 (дві тисячі сто сімдесят одну) гривню 11 копійок судового збору за апеляційний перегляд та 14400 (чотирнадцять тисяч чотириста) гривень у рахунок компенсації витрат на правничу допомогу.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає. Дата складення повного тексту постанови - 17 жовтня 2019 року.

Суддя-доповідач: І.В.Орлов

Судді: О.Ю.Кононенко

С.Г.Хвостик