РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2019 року м. Запоріжжя

Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Проценко А.М., за участю секретаря Войтович Г.В., розглянувши у залі суду у м. Запоріжжі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго» про стягнення заборгованості по нарахованій, але не виплаченої заробітної плати при звільнені та виплати вихідної допомоги,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду через свого представника адвоката ОСОБА_2 з позовом до ПАТ „Запоріжжяобленерго про стягнення заборгованості по нарахованій, але не виплаченої заробітної плати при звільнені та виплати вихідної допомоги у сумі 64101,87 грн. та витрати на правову допомогу.

Ухвалою судді від 20.11.2018 року прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 та відкрито провадження у справі, розгляд справи визначено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, сторонам встановлено строки для подання заяв по суті справи.

17.12.2018 року на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позов, відповідно до якого відповідач проти позову заперечує та просить відмовити у його задоволенні у повному обсязі, посилаючись на те, що відповідачем частково було погашено заборгованість по заробітній платі та зазначив, що розмір останнього становить 41672, 28 грн., а також вважає розмір витрат на правову допомогу значно завищеним.

10.01.2019 року було винесено ухвалу про витребування у ПАТ «Запоріжжяобленгерго» довідку-розрахунок про нараховану суму, належну ОСОБА_1, при звільненні та довідку про середньоденний заробіток.

19.02.2019 року на виконання ухвали суду представником відповідача було надано довідку про невиплачену заробітну плату.

28.02.2019 року на адресу суду від представника відповідача надійшли доповнення до відзиву на позов, відповідно до якого відповідач проти позову заперечує та просить відмовити у його задоволенні у повному обсязі, посилаючись на те, що у ПАТ «Запоріжжяобленерго» в місяці нарахування заробітної плати виникає обовязок утримувати податок і військовий збір із суми доходу за рахунок працівника. В наступні місяці обліковується лише борг без податків і зборів, який належить виплатити працівнику і подальше виконання обовязку з перерахування податків та зборів переходить у податкові правовідносини між відповідачем, як податковим агентом і органами ДФС, у звязку з чим виплата податку і військового збору виходить за межі предмету трудового спору.

У судове засідання позивачка та її представник не зявились, представник позивача суду надала письмову заяву про розгляд справи за відсутності позивачки, відповідно до якої просить зменшити суму стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати за квітень 2018 р. в розмірі 8888,70 грн. , за липень 2018 р. у розмірі 7717,59 грн. та стягнути витрати на правову допомогу.

Представник відповідача у судове засідання не зявився, суду надав письмову заяву про розгляд справи за його відсутності.

У звязку з цим на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів, без фіксації судового процесу.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши зібрані та досліджені докази у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, працювала з 11.03.2010 року по 06.08.2018 року у ПАТ «Запоріжжяобленерго» та на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України була звільнена, що підтверджується записом до трудової книжки (наказом №3233-к від 03.08.2018 року).

Зазначені обставини відповідачем не оспорюються, тому вони в силу положень ст. 82 ЦПК не підлягають доказуванню.

Відповідно до довідки ПАТ «Запоріжжяобленерго» розмір заборгованості із заробітної плати позивача станом на 19.02.2019 року складає 19170,44 грн. та включає невиплачену заробітну плату за грудень 2017 року 6004,41 грн., квітень 2018 року 7030,55 грн., липень 2018 року 6135,48 грн.

Представник позивача просить стягнути заборгованість лише за квітень 2018 року в сумі 8888,7 грн. та за липень 2018 року в сумі 7717,59 грн.

Судом встановлено, що виникла розбіжність в сумах невиплаченої зарплати у наданих розрахунках представника позивача та відповідача. Така невідповідність спричинена включенням представником позивача до суми заробітної плати, що підлягає виплаті, податків та зборів, які відраховуються при нарахуванні роботодавцем належних працівникові виплат.

Дослідивши надані суду копії щомісячних табуляграм про нарахування заробітної плати та відрахування з них податків та зборів, суд встановив, що за квітень 2018 року позивачу нараховано роботодавцем заробітну плату у розмірі 8888,7 грн. і відраховано з неї 18 % ПДФО та 1,5% військового збору, а також 88,89 грн. профспілкового внеску та 35,97 міжрозрахункових коштів, в результаті чого безпосередній виплаті підлягають кошти в сумі 7030,55 грн. Також за липень 2018 року нараховано заробітну плату у розмірі 7717,59 грн. і відраховано з неї 18 % ПДФО та 1,5% військового збору, а також 77,18 грн. профспілкового внеску, в результаті чого безпосередній виплаті підлягають кошти в сумі 6135,48 грн.

Даний спір виник в сфері трудових відносин та регулюється Кодексом законів про працю України.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У відповідності зі ст. ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Відповідно до ст. 43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Згідно ч. 3 ст. 38 КЗпП України, працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Ч. 1 ст. 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Статтею 233 КЗпП України встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В розумінні Європейського Суду з прав людини мирне володіння своїм майном включає не тільки «класичне» право власності, яке розглядається в Україні, а й, до прикладу, виплати за трудовим договором та інші виплати.

Отже, відсутність коштів у роботодавця жодним чином не може слугувати поважною причиною невиплати працівникові всіх належних йому сум, а невиплата заробітної плати розцінюється Європейським судом з прав людини як порушення права на мирне володіння своїм майном.

При цьому встановлено, що на теперішній час заборгованість по заробітній платі позивачу не сплачена в повному обсязі, тому підлягає стягненню в судовому порядку.

При визначенні сум стягнення заробітної плати вирішення питання включення до них податків та зборів суд керувався наступним.

До загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються доходи у вигляді заробітної плати, нараховані (виплачені) платнику податку відповідно до умов трудового договору (контракту), що визначено ст. 164.2.1 Податкового кодексу України.

Згідно зі ст. 168.1.1 Податкового кодексу України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов'язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу.

Положенням статті 167.1 Податкового кодексу України передбачено, що ставка податку становить 18 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих у формі заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у звязку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами. Відповідно до п. 1.3 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України ставка військового збору становить 1,5 відсотка від обєкта оподаткування.

У відповідності до ст. 168.1.5 ПК України якщо оподатковуваний дохід нараховується податковим агентом, але не виплачується (не надається) платнику податку, то податок, який підлягає утриманню з такого нарахованого доходу, підлягає перерахуванню до бюджету податковим агентом у строки, встановлені Податковим кодексом України для місячного податкового періоду.

Аналізуючи норми податкового законодавства в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що роботодавець в даному випадку є податковим агентом і утримує та сплачує податок на користь платника податків, тобто працівника. Обовязок нарахування та внесення до Державного бюджету податків з сум нарахованої заробітної плати покладено на роботодавця, тому заборгованість по заробітній платі підлягає стягненню на користь позивача без включення до неї сум податків та зборів в розмірі 13166,03 грн. (квітень 2018 року 7030,55 грн., липень 2018 року 6135,48 грн.).

Вирішуючи вимогу позивача про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу у розмірі 2500 гривень, суд виходить з наступного.

У відповідності до ч. 3 ст. 133 ЦПК України, витрати на професійну правничу допомогу відносяться до судових витрат як витрати, повязані з розглядом справи.

Порядок визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, розподілу витрат між сторонами визначається ст. 137 ЦПК України.

Згідно ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Участь адвоката, який представляє інтереси позивача у справі і факт надання правової допомоги підтверджено ордером на надання правової допомоги, договором про надання адвокатської допомоги, копією свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, розрахунком на суму 2500 гривень та описом робіт. Суд вважає, що розмір витрат на оплату послуг адвоката є співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом наданих послуг, розміром позовних вимог, тому, на підставі ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на правничу допомогу підлягає задоволенню у розмірі 2500 гривень.

На підставі п.1.ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір» позивача звільнено від сплати судового збору за звернення до суду з позовним вимогами про стягнення заробітної плати, а тому суд вважає необхідним в порядку, передбаченому ст. 141 ЦПК України, стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 704,80 грн.

Керуючись ст.ст.2,3, 10-12, 13, 81, 82, 141, 263-265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, яка зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2) до публічного акціонерного товариства „Запоріжжяобленерго ( м. Запоріжжя, вул. Сталеварів, 14) про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати задовольнити частково.

Стягнути з публічного акціонерного товариства „Запоріжжяобленерго на користь ОСОБА_1 нараховану, але не виплачену заробітну плату у сумі 13166 (тринадцять тисяч сто шістдесят шість) гривень 03 копійки, яка не включає податки та збори.

Стягнути з публічного акціонерного товариства „Запоріжжяобленерго на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 2500 (дві тисячі пятсот) гривень 00 копійок.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства „Запоріжжяобленерго на користь держави судовий збір у розмірі 704 (сімсот чотири) гривні 80 копійок.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення в частині стягнення з публічного акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго» на користь ОСОБА_1 у межах суми платежу за один місяць, допустити до негайного виконання.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя: А.М. Проценко