Постанова

Іменем України

25 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 750/5171/16-ц

провадження № 61-18614св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В. (суддя-доповідач),

суддів: Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О.,

Усика Г. І., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова

від 21 листопада 2016 року у складі судді Литвиненко І. В. та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 19 січня 2017 року у складі колегії суддів: Онищенко О. І., Вінгаль В. М., Кузюри Л. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій

У травні 2016 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1

19 лютого 2009 року укладений кредитний договір б/н у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач своїх зобов`язань за кредитним договором належним чином не виконував, внаслідок чого станом на 30 квітня 2016 року виникла заборгованість у розмірі

16 163,22 грн, яка складається із: 878,23 грн - заборгованість за кредитом,

11 027,22 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом, 3 250,00 грн - заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи у розмірі 250,00 грн - фіксована частина та 757,77 грн - процентна складова.

Посилаючись на вказані обставини, АТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути із

ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором від 19 лютого 2009 року у сумі 16 163,22 грн.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 21 листопада 2016 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 878,23 грн - заборгованість за кредитом, 10 959,50 грн - заборгованість за відсотками, 1 300,00 грн - заборгованість за неустойкою, а всього 13 137,73 грн. У іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення мотивоване тим, що ОСОБА_1 , укладаючи договір про надання коштів у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків, підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг (далі - Умови), пам`яткою клієнта та тарифами банку складає між ним та банком договір, з умовами якого він ознайомлений та якими передбачено право банку змінювати процентну ставку за певних умов. Позивач, змінюючи розмір відсотків за кредитом 01 січня 2013 року, 01 вересня 2014 року та із 01 квітня 2015 року, умови договору виконав та ОСОБА_1 про це проінформував. Даних про те, що відповідач звернувся до банку з заявою про незгоду зі змінами правил та тарифів банку і погасив наявну заборгованість, матеріали справи не містять. Крім того, пунктом 8.1 Умов передбачено, що неотримання виписки чи несвоєчасне отримання не звільняє відповідача від виконання своїх обов`язків за договором. Розрахунок заборгованості, поданий банком, відповідає умовам договору та встановленим тарифам, а також підтверджується випискою з рахунку і не спростований відповідачем. Суд застосував позовну давність до вимог про стягнення відсотків та неустойки.

Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 19 січня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 21 листопада 2016 року залишено без змін.

Постановляючи ухвалу про відхилення апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, які є вичерпними та відповідають дійсності і підтверджуються допустимими доказами, дослідженими у судовому засіданні, а рішення постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У лютому 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 21 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 19 січня 2017 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, обґрунтовуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що Умови не можна вважати змістом кредитного договору, укладеного між сторонами, оскільки відсутня дата їх складання, вони не містять підпису відповідача, підписані тільки головою правління банку, крім того, немає реквізитів відповідача, а отже, наслідком недодержання письмової форми кредитного договору є його нікчемність. Крім того, збільшення банком розміру процентної ставки за кредитом в односторонньому порядку є неправомірним, оскільки суперечить Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку». Позов поданий 13 травня

2016 року, тобто поза межами строку позовної давності.

Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу ОСОБА_1

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 грудня 2017 року - призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано вказану цивільну справу до Верховного Суду.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої та третьої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Судом встановлено, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 19 лютого

2009 року укладений кредитний договір б/н у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

За вказаним кредитним договором відповідачу 19 лютого 2009 року видана кредитна картка № НОМЕР_1 зі строком дії до жовтня 2010 року та 31 серпня

2010 року кредитна картка № 2921171 зі строком дії до червня 2014 року.

Із довідки про умови кредитування, вбачається, що відповідачу визначено базову процентну ставку в місяць - 3 %, процентну ставку в місяць на суму несанкціонованого перевищення ліміту кредитування - 4,5 %, яка підписана відповідачем.

ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором належним чином не виконував, внаслідок чого виникла заборгованість, яка згідно з розрахунком банку станом на 30 квітня 2016 року становить 16 163,22 грн, яка складається із: 878,23 грн - заборгованість за кредитом, 11 027,22 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом, 3 250,00 грн - заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи у розмірі 250,00 грн - фіксована частина та 757,77 грн - процентна складова.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що укладаючи договір про надання коштів у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків, відповідно підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з Умовами, пам`яткою клієнта та тарифами банку складає між ним та банком договір, з умовами якого він ознайомлений.

Верховний Суд не погоджується з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій з огляду на таке.

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийнятій 09 квітня 1985 року № 39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН, зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня

2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Отже, пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг - це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

За таких обставин, висновки судів першої та апеляційної інстанцій про стягнення заборгованості за тілом кредиту та комісією є обґрунтованими, оскільки підтверджуються встановленими обставинами справи та довідкою про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», яка підписана позичальником 19 лютого 2009 року та якою передбачено відповідальність за неналежне виконання зобов`язання у вигляді комісії за несвоєчасне погашення заборгованості у розмірі 1 % від загальної суми заборгованості.

Заявником не спростовано, що розмір заборгованості за тілом кредиту у розмірі 878,23 грн та комісією у розмірі 1 300,00 грн не відповідає дійсності, а тому рішення судів першої та апеляційної інстанцій у частині стягнення заборгованості за тілом кредиту та комісією відповідає обставинам, встановленим у справі.

Доводи касаційної скарги щодо строків кредитування, які визначенні як строк дії кредитної картки не можуть бути прийняті до уваги, оскільки такі умови передбачені Умовами та правилами надання банківських послуг, проте останні не підписані відповідачем та ним не визнаються, тому не можуть бути прийняті як умови договору, укладеного між сторонами.

Наведені у касаційній скарзі доводи про те, що суди дійшли помилкового висновку про дотримання банком строку позовної давності при зверненні до суду із цим позовом є безпідставними, оскільки укладений між сторонами кредитний договір від 19 лютого 2009 року у вигляді заяви, підписаної сторонами, не містить строку повернення кредиту (користування ним), а тому у відповідача до пред`явлення банком цього позову до суду не виникло зобов`язання з повернення отриманих коштів. Початок перебігу позовної давності у такому випадку визначається відповідно до частини другої статті 530 ЦК України.

Разом з тим висновки судів про стягнення процентів у зазначеному розмірі у межах строку позовної давності є помилковими, оскільки у заяві від 19 лютого 2009 року, підписаній позичальником, передбачено базову процентну ставку за кредитом у розмірі 3 % на місяць на залишок заборгованості, а наявні у матеріалах справи Умови та правила надання банківських послуг не містять підпису ОСОБА_1 , отже, позивачем не доведено, що відповідач підписуючи заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку ознайомився і розумів саме ці Умови та погодився з ними, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови щодо сплати процентів за користування кредитними коштами у зазначеному в розрахунках банку розмірах, а тому їх не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору.

Таким чином, у цій справі сторони обумовили у письмовому вигляді сплату процентів за користування кредитними коштами у розмірі 3 % на місяць, проте із розрахунку вбачається, що позивачем нараховувались відсотки у розмірі 3,6 % на місяць, що суперечить умовам кредитування, зазначеним у заяві.

Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, через те що враховано Умови як складову частину кредитного договору, тому Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги, зміни рішень судів першої та апеляційної інстанції в частині стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом за період із 01 квітня 2013 року по 30 квітня 2016 року, у межах строку позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем, виходячи із розміру відсоткової ставки 3 % на місяць, погодженої сторонами при підписанні заяви, шляхом зменшення стягнутої суми відсотків до 7 565,17 грн. Обрахування відсотків здійснено на підставі розрахунку банку, наданого суду, а саме показниками за графами 9 і 10.

Розподіл судових витрат

Відповідно до статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції в постанові розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, то з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 656,81 грн.

Керуючись статтями 141, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Змінити рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 21 листопада

2016 року та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 19 січня 2017 року в частині стягнення із ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», заборгованості за відсоткамиза період з 01 квітня 2013 року по 30 квітня 2016 року, зменшивши суму із

10 959,50 грн до 7 565,17 грн.

В іншій частині рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 21 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 19 січня 2017 року залишити без змін.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,на користьОСОБА_1 судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 656,81 грн.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний

Г. І. Усик

В. В. Яремко