ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

3 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 295/20304/13-ц

провадження № 61-34541св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідач - Підприємство облспоживспілки «Житомирський кооперативний ринок»,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на ухвалу Богунського районного суду м. Житомира від 20 липня 2017 року, постановлену у складі судді Семенцової Л. М., та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 27 вересня 2017 року, постановлену колегією у складі суддів: Трояновської Г. С., Миніч Т. І., Павицької Т. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст вимог заяви

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Богунського районного суду м. Житомира від 4 червня 2016 року у справі № 295/20304/13-ц за позовом ОСОБА_1 і ОСОБА_2 до Підприємства облспоживспілки «Житомирський кооперативний ринок» (далі - ПО «Житомирський кооперативний ринок») про стягнення заробітної плати та відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування заяви зазначив, що 14 березня 2017 року йому стало відомо про отримання ОСОБА_3 , який працював у відповідача на посаді охоронника, від заступника директора ПО «Житомирський кооперативний ринок» ОСОБА_4 доручення передати йому журнал прийому-здачі чергувань за 2002-2006 роки. Про це доручення ОСОБА_3 повідомив йому лише зараз, тому що звільнився з роботи та не боїться керівництва відповідача.

Заявник вказує, що рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 4 червня 2016 року відмовлено у задоволенні позову з тих підстав, що журнал прийому-здачі чергувань за 2002-2006 роки не є належним і допустимим доказом, оскільки позивачі не змогли пояснити джерело його отримання, а відповідач факт ведення цього журналу на підприємстві заперечив.

Оскільки пояснення ОСОБА_3 підтверджують законність отримання журналу і свідчать про його належність та допустимість як доказу, ОСОБА_1 вважає цю обставину нововиявленою, тому просить скасувати рішення Богунського районного суду м. Житомира від 4 червня 2016 року і призначити справу до розгляду.

Також у березні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з заявою про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Богунського районного суду м. Житомира від 4 червня 2016 року.

Обґрунтовував заяву тими ж обставинами, що і ОСОБА_1 , а саме отриманням ними журналу прийому-здачі чергувань за 2002-2006 роки від охоронника ПО «Житомирський кооперативний ринок» ОСОБА_3 за дорученням заступника директора підприємства ОСОБА_4

Посилаючись на викладене, просив вважати цю обставину нововиявленою, скасувати рішення Богунського районного суду м. Житомира від 4 червня 2016 року і призначити справу до нового розгляду.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Ухвалою Богунського районного суду міста Житомира від 20 липня 2017 року заяви ОСОБА_1 і ОСОБА_2 об`єднано в одне провадження.

Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 20 липня 2017 року у задоволенні заяв ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Богунського районного суду м. Житомира від 4 червня 2016 року у справі № 295/20304/13-ц відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив із того, що зазначені заявниками обставини не є нововиявленими у розумінні статті 361 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання заяв, і не спростовують правильність висновків, покладених в основу рішення Богунського районного суду м. Житомира від 4 червня 2016 року. Також суд послався на те, що факт отримання позивачами журналу прийому-здачі чергувань за 2002-2006 роки від охоронника ПО «Житомирський кооперативний ринок» ОСОБА_3 за дорученням заступника директора підприємства ОСОБА_4 не знайшов свого підтвердження в ході розгляду цієї справи, тобто не доведено дійсне існування обставин, що зазначені заявниками як нововиявлені.

Ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 27 вересня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 і ОСОБА_2 відхилено, ухвалу Богунського районного суду м. Житомира від 20 липня 2017 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції погодився із висновками суду першої інстанції про відсутність нововиявлених обставин, які можуть бути підставою для перегляду рішення Богунського районного суду м. Житомира від 4 червня 2016 року.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 і ОСОБА_2 звернулися до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, у якій просили ухвалу Богунського районного суду м. Житомира від 20 липня 2017 року і ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 27 вересня 2017 року скасувати і задовольнити їх заяви.

Касаційна скарга мотивована тим, що ухвали судів першої і апеляційної інстанцій постановлені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Заявники зазначають, що суди безпідставно відмовили їм у стягненні заробітної плати за 2002-2006 роки і у відшкодуванні моральної шкоди у справі № 295/20304/13-ц, так як при вирішені позову щодо стягнення заробітної плати за 2006-2010 роки у іншій справі суд їх вимоги задовольнив за тих же обставин і на підставі таких же доказів.

На думку заявників, суди безпідставно відхили поданий ними як доказ журнал прийому-здачі чергувань за 2002-2006 роки, який прошитий, пронумерований та засвідчений печаткою підприємства і підписами директора та його заступника. Також не погоджуються із викладеними у рішенні Богунського районного суду м. Житомира від 4 червня 2016 року висновками про те, що належним доказом часу їх роботи є саме табелі обліку робочого часу, так як вважають їх підробленими.

Вказують, що дізналися про передачу їм журналу ОСОБА_3 за дорученням заступника директора підприємства ОСОБА_4 лише у березні 2017 року. Покази допитаного як свідка ОСОБА_4 щодо непередачі журналу вважають неправдивими, оскільки він намагається уникнути виплати їм заробітної плати за надурочну роботу.

Відзив на касаційну скаргу не надходив

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У 2018 році справу передано до Верховного Суду.

Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини

Суди попередніх інстанцій встановили, що рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 4 червня 2016 року відмовлено ОСОБА_1 і ОСОБА_2 у задоволенні позову до ПО «Житомирський кооперативний ринок» про стягнення заробітної плати та відшкодування моральної шкоди.

Вирішуючи справу, суд встановив, що на підтвердження своїх доводів про роботу надурочно позивачі подали журнал рапортів здачі та прийому чергувань, розпочатий 23 серпня 2002 року і закінчений 22 квітня 2006 року.

Оглянувши даний доказ, суд оцінив його критично та відхилив як неналежний і недопустимий у зв`язку з неможливістю встановити, ким заведений цей журнал, до чиїх посадових обов`язків віднесено його заповнення та чи відповідають вказані у ньому дані дійсності, врахувавши також заперечення ПО «Житомирський кооперативний ринок» щодо ведення такого журналу на підприємстві. Позивачі на вимогу суду не змогли пояснити джерело походження і обставини отримання вказаного журналу та не спростували попередньо зазначених ними у позовній заяві доводів про те, що роботодавець знищив журнали прийому-здачі чергувань.

Оскільки інших доказів понаднормової роботи позивачі не надали і визнали, що жодної перевірки з питань дотримання законодавства про працю у період з 2002 по 2006 роки в ПО «Житомирський кооперативний ринок» не проводилось, суд першої інстанції вважав позовні вимоги недоведеними і відмовив у їх задоволенні.

Ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 16 липня 2014 року вказане рішення залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу позивачів, суд апеляційної інстанції зазначив, що журнал прийому-передачі чергувань співробітників служби охорони автомобільного гаражу ПО «Житомирський кооперативний ринок» за період з 23 серпня 2004 року по 22 квітня 2006 року є документом передачі закріпленого майна, не містить даних про початок та закінчення чергування (години) і не є документом обліку робочого часу.

Підставою для нарахування заробітної плати за відпрацьований час є табель обліку робочого часу, у якому відображуються відпрацьовані працівником дні та години, понаднормові та нічні години, якщо такі були тощо.

Доводи заявників апеляційної скарги про те, що журнал рапортів прийому-здачі чергувань за 2002-2006 роки був заведений ПО «Житомирський кооперативний ринок», підписаний його керівником і наданий позивачам одним із працівників управління підприємства, а тому є належним та допустимим доказом, апеляційний суд визнав такими, що не мають правового значення, оскільки такий журнал не замінює графіки змін на підприємстві та належно оформлені табелі обліку робочого часу.

Розглядаючи заяву, суд першої інстанції допитав як свідка ОСОБА_3 , який пояснив, що у червні 2013 року заступник директора підприємства ОСОБА_4 викликав його і попросив передати ОСОБА_1 журнал прийому-здачі чергувань. Вказаний журнал він віддав іншому працівнику, що працював вантажником, та попросив передати ОСОБА_7 .

Також суд допитав як свідка ОСОБА_4 , який пояснив, що жодних доручень ОСОБА_3 щодо передачі ОСОБА_7 журналу не надавав і зазначив, що законним шляхом журнал не міг потрапити до позивачів.

Оцінивши покази свідків, суди дійшли висновку про недоведеність передачі журналу рапортів прийому-здачі чергувань за 2002-2006 роки від ОСОБА_3 ОСОБА_7 за дорученням ОСОБА_4 .

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 361 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду заяви судом першої інстанції, рішення або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, а також судовий наказ можуть бути переглянуті за нововиявленими обставинами.

Підставою для перегляду рішення, ухвали суду чи судового наказу за нововиявленими обставинами є, зокрема, істотні для справи обставини, що не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи (пункт 1 частини другої статті 361 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду заяви судом першої інстанції).

Нововиявленими обставинами є юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин.

Необхідними умовами нововиявлених обставин, визначених пунктом 1 частини другої статті 361 ЦПК у редакції Кодексу, чинній на час розгляду заяви судом першої інстанції, є те, що вони існували на час розгляду справи; ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права і обов`язки осіб, які беруть участь у справі.

Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення. Суд має право скасувати судове рішення за нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається.

Обставини, які відповідно до пункту 1 частини другої статті 361 ЦПК у редакції Кодексу, чинній на час розгляду заяви судом першої інстанції, є підставою для перегляду судового рішення, це юридичні факти, які існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику. Ці обставини повинні бути істотними, тобто такими, що могли вплинути на висновки суду при ухваленні судового рішення.

Питання про те, які обставини можна вважати істотними, є оціночним, і вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням того, чи могли ці обставини спростувати факти, покладені в основу судового рішення, та вплинути на висновки суду під час його ухвалення таким чином, що якби вказана обставина була відома особам, які беруть участь у справі, то зміст судового рішення був би іншим.

Відповідно до статті 50 КЗпП України нормальна тривалість робочого часу працівників не може перевищувати 40 годин на тиждень.

Стаття 62 КЗпП України визначає, що надурочні роботи, як правило, не допускаються. Надурочними вважаються роботи понад встановлену тривалість робочого дня (статті 52, 53 і 61 цього Кодексу).

Згідно зі статтею 57 КЗпП України час початку і закінчення щоденної роботи (зміни) передбачається правилами внутрішнього трудового розпорядку і графіками змінності у відповідності з законодавством. Власник або уповноважений ним орган повинен вести облік надурочних робіт кожного працівника (стаття 65 КЗпП України).

Облік виконуваної працівником роботи здійснюється шляхом заповнення табелю обліку робочого часу, форма якого затверджена наказом Державного комітету статистики України «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці» від 5 грудня 2008 року № 489.

Суди, відмовляючи у задоволенні позову у справі № 295/20304/13-ц, у першу чергу мотивували висновки тим, що документами, які належним чином підтверджують надурочну роботу, є графіки змін на підприємстві та табелі обліку робочого часу, у той час як поданий позивачами журнал є документом, у якому фіксується передача закріпленого майна. Неспроможність позивачів пояснити, яким чином вони отримали вказаний журнал, зазначена лише як одна із кількох обставин, якими обґрунтована відмова у позові.

Оскільки суди у справі № 295/20304/13-ц відмовили у задоволенні позову з підстав неподання належних та достатніх доказів на підтвердження його обґрунтованості, а саме графіків змін на підприємстві та табелів обліку робочого часу, правильним є висновок суду першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, про те, що зазначені заявниками пояснення щодо обставин отримання ними журналу рапортів прийому-здачі чергувань за 2002-2006 роки не є нововиявленими обставинами у розумінні положень цивільного процесуального законодавства і не можуть бути підставою для перегляду рішення Богунського районного суду м. Житомира від 4 червня 2016 року.

Крім того, нововиявленою обставиною вважаються юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час її розгляду, натомість у даному випадку твердження заявників щодо обставин отримання ними журналу рапортів прийому-здачі чергувань за 2002-2006 роки визнані судами недоведеними, тому не розцінюються як достовірно встановлений юридичний факт.

Так як зазначені ОСОБА_1 і ОСОБА_2 в обґрунтування заяв про перегляд рішення Богунського районного суду м. Житомира від 4 червня 2016 року обставини не є істотними для розгляду справи і не можуть вважатися нововиявленими у розмінні статті 361 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду заяв судами попередніх інстанцій, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, правильно відмовив у задоволенні цих заяв.

Доводи заявників про те, що суди безпідставно відмовили їм у стягненні заробітної плати за 2002-2006 роки у справі № 295/20304/13-ц, у той час як при вирішені іншої справи щодо стягнення заробітної плати за 2006-2010 роки задовольнили позов за таких же обставин і на підставі тих же доказів, касаційний суд відхиляє, оскільки ці доводи стосуються розгляду справи № 295/20304/13-ц по суті і не підлягають оцінці під час розгляду заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами.

Посилання касаційної скарги на помилкове відхилення судами поданого ними журналу прийому-здачі чергувань за 2002-2006 роки, який прошитий, пронумерований та засвідчений печаткою підприємства і підписами директора та його заступника, по суті є запереченнями щодо наданої судами у справі № 295/20304/13-ц оцінки доказам.

Переважно доводи касаційної скарги зводяться до незгоди заявників із судовими рішеннями, ухваленими у справі № 295/20304/13-ц, їх мотивами та обґрунтуванням, проте передбачений цивільним процесуальним законодавством інститут перегляду судових рішень за нововиявленим обставинами спрямований не на повторний розгляд справи із наданням доказам іншої юридичної оцінки,а на перегляд справи з урахуванням нових істотних обставин, які існували на час її розгляду, проте не були і не могли бути відомі заявникам.

Доводи заявників про те, що вони дізналися про передачу їм журналу ОСОБА_3 за дорученням заступника директора підприємства ОСОБА_4 лише у березні 2017 року, не спростовують правильності висновку судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні заяв, так як суди вважали ці обставини недоведеними і такими, що не є нововиявленими у розумінні цивільного процесуального законодавства.

Посилання заявників на те, що покази допитаного як свідка ОСОБА_4 щодо непередачі журналу є неправдивими, оскільки він намагається уникнути виплати їм заробітної плати за надурочну роботу, стосуються заперечень щодо встановлених судами попередніх інстанцій при вирішенні заяв обставин, проте касаційний суд відповідно до статті 400 ЦПК України не має повноважень встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України»). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судових рішень.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваних ухвал, оскільки суди попередніх інстанцій постановили їх з додержанням норм процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а ухвал судів першої і апеляційної інстанцій без змін.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

Щодо судових витрат

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 і ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Богунського районного суду м. Житомира від 20 липня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 27 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко В. А. Стрільчук М. Ю. Тітов