Постанова
Іменем України

16 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 199/5048/16-ц

провадження № 61-16449св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.,

учасники справи:
позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі: Головне управління Національної гвардії України, Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної гвардії України, Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про стягнення одноразової грошової допомоги та відшкодування моральної шкоди за касаційною скаргою Головного управління Національної гвардії України на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 червня 2017 року у складі колегії суддів: Пономарь З. М., Баранніка О. П., Посунся Н. Є.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що з 16 серпня 2014 він проходив службу у складі Добровольчого батальйону «Донбас», який у подальшому було легалізовано у складі Національної гвардії України, де його було зараховано до особового складу Військової частини НОМЕР_2 .
Під час зарахування до особового складу Військової частини НОМЕР_2 він пройшов медичну комісію та був визнаний здоровим і придатним до військової служби.
Під час антитерористичної операції був відряджений до зони антитерористичної операції під місто Лисичанськ село Мирна Долина, де й проходив службу з 16 січня до 22 лютого 2015 року у складі резервного батальйону Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України.
Згідно з Указом Президента України «Про часткову мобілізацію» його було мобілізовано до лав Національної гвардії України та направлено до Військової частини НОМЕР_1 , яка розташована у місті Маріуполі.
Під час зарахування до особового складу Військової частини НОМЕР_1 він також пройшов медичну комісію та був визнаний здоровим і придатним до військової служби.
27 січня 2016 року під час служби у складі Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України його було визнано інвалідом ІІ групи по загальному захворюванню отриманому під час проходження військової служби.
Факт отримання інвалідності ІІ групи по загальному захворюванню під час виконання обов`язків військової служби та участі в антитерористичної операції встановлено рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 24 червня 2016 року.
Після отримання довідки про проходження медико соціально-експертної комісії він звернувся до Військової частини НОМЕР_1 , де проходив військову службу та до Головного управління Національної гвардії України з проханням виплатити йому компенсацію, однак жодної письмової відповіді не отримав.
Керівництво Національної гвардії України та командування Військової частини НОМЕР_1 умисно затягують належні йому виплати, у зв`язку з чим йому було завдано моральної шкоди, яка виразилася у душевних стражданнях, а також у тому, що він не міг повноцінно лікуватися у медичних закладах Міністерства внутрішніх справ України.
Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив стягнути з Головного управління Національної гвардії України на свою користь грошові кошти в розмірі 275 600 грн та моральну шкоду в розмірі 137 800 грн.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 10 квітня 2017 року у складі судді Богун О. О. в задоволенні позову відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що звернень позивача щодо виплати йому одноразової грошової допомоги, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975 на адресу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України не надходило, тому в задоволенні позову в частині стягнення одноразової грошової допомоги слід відмовити.

Відмовляючи у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не зазначив в чому саме полягає моральна шкода, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджується. В позовній заяві взагалі відсутні будь-які факти чи докази, які підтверджують завдання позивачу моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру. Крім того, позивачем не надано ні розрахунку моральної шкоди, ні доказів чи обґрунтувань моральних страждань, спричинених неправомірними діями чи бездіяльністю відповідача.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 червня 2017 року апеляційну скаргу та позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 10 квітня 2017 року скасовано. Стягнуто з Головного управління Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 275 600 грн одноразової допомоги та 137 800 грн на відшкодування моральної шкоди. Відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову пред`явленого до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України.

Задовольняючи частково позов, апеляційний суд врахував встановлений рішенням суду факт безпосереднього прийняття позивачем участі в антитерористичній операції та отримання ним ІІ групи інвалідності по загальному захворюванню під час виконання обов`язків військової служби, у зв`язку з чим дійшов висновку про те, що з Головного управління Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню одноразова грошова допомога та моральна шкода. При визначенні розміру морального відшкодування суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що розмір моральної шкоди відповідає ступеню та обсягу спричинених позивачу внаслідок настання інвалідності моральних страждань.

Відмовляючи у задоволенні позову до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, суд апеляційної інстанції виходив з того, що належним відповідачем у цій справі згідно з пунктом 12 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві є Головне управління Національної гвардії України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги
У червні 2017 року Головне управління Національної гвардії України подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 червня 2017 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати оскаржуване судове рішення і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції на порушення норм процесуального права взяв як підставу для часткового задоволення позову юридичні факти встановлені рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 24 червня 2016 року у справі № 199/2869/16-ц, яке не набрало законної сили. Позивач не звертався до Військової частини НОМЕР_1 із заявою та документами про виплату одноразової грошової допомоги, тому і відсутні обставини порушення Головним управлінням Національної гвардії України прав і законних інтересів позивача. На час розгляду справи у позивача не виникло право на отримання одноразової грошової допомоги у разі інвалідності, оскільки судове рішення у справі № 199/2869/16-ц перебуває на перегляді в апеляційному суді та є таким, що не набрало законної сили.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
У жовтні 2017 року ОСОБА_1 подав заперечення на касаційну скаргу, посилаючись на те, що рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Фактичні обставини справи, встановлені судами
Згідно з наказом командира Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України від 09 грудня 2014 року № 120 ОСОБА_1 був зарахований в списки особового складу частини та на всі види забезпечення та вважається таким, що приступив до виконання обов`язків.
Тобто позивач був прийнятий для проходження служби у військовому резерві у Військовій частині НОМЕР_2 .
Згідно з наказом командира Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України від 15 січня 2015 року № 8/ДСК солдат резерву ОСОБА_1 вважається таким, що вибув у службове відрядження в зону проведення антитерористичної операції, в якості резервіста.
Згідно з наказом командира Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України від 16 лютого 2015 року № 39 солдат ОСОБА_1 призваний на військову службу під час мобілізації, на особливий період, відповідно до пункту 3 Указу Президента України від 14 січня 2015 року № 15/2015, пункту 5 статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та наказу командира частини від 16 лютого 2015 року № 8 о/с.
Тобто, позивач був призваний на військову службу під час мобілізації, на особливий період під час часткової мобілізації 4 хвилі, згідно з Указом Президента України від 14 січня 2015 року № 15/2015.
Згідно з наказом командира Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України від 20 березня 2015 року № 69/ДСК ОСОБА_1 вважається таким, що прибув із службового відрядження із зони проведення антитерористичної операції.
Згідно з наказом командира Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України від 16 квітня 2015 року № 91 солдат ОСОБА_1 був виключений зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення та переміщений наказом командувача Національної гвардії України від 15 квітня 2015 року в розпорядження командира Військової частини НОМЕР_1 місто Маріуполь Східного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України для подальшого проходження служба, 16 квітня 2015 року.
Під час служби у складі Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України 27 січня 2016 року позивача було визнано інвалідом ІІ групи по загальному захворюванню отриманому під час проходження військової служби.
Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 24 червня 2016 року встановлено факт проходження ОСОБА_1 військової служби у складі Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України та у складі Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України. Встановлено факт безпосереднього прийняття ОСОБА_1 участі в антитерористичній операції з 16 січня до 22 лютого 2015 року у складі Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України та з 17 квітня до 20 травня 2015 року у складі Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України. Встановлено факт отримання каліцтва ОСОБА_1 , а саме ІІ групи інвалідності по загальному захворюванню під час виконання ним обов`язків військової служби та участі в антитерористичній операції.

Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська.
Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до ГПК України, ЦПК України, КАС України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

04 квітня 2018 року справу № 199/5048/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.
Відповідно до підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки», у справі призначено повторний автоматизований розподіл.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 вересня 2019 року справу призначено до судового розгляду Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в кількості п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
За змістом статті 213 ЦПК України 2004 року рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 214 ЦПК України 2004 року під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції та оскаржуване рішення апеляційного суду не відповідають.
Згідно з частинами першою, другою статті 11 ЦПК України 2004 року суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Відповідно до частини першої статті 2 КАС України у редакції, чинній на час звернення до суду з цим позовом, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
У пункті 1 частини першої статті 3 КАС України у редакції, чинній на час звернення до суду з цим позовом, передбачено, що справа адміністративної юрисдикції це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.
Відповідно до пункту 15 частини першої статті 3 КАС України у редакції, чинній на час звернення до суду з цим позовом, публічна служба це діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.
За змістом пункту 2 частини другої статті 17 КАС України у редакції, чинній на час звернення до суду з цим позовом, юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.
Проходження публічної служби це процес діяльності особи на посадах, які вона обіймає, починаючи від моменту призначення на відповідну посаду та завершуючи припиненням публічної служби, із сукупністю всіх обставин і фактів, які супроводжують таку діяльність. Оскільки така професійна діяльність нерозривно пов`язана з отриманням оплати (винагороди) за роботу, яку особа виконує на відповідній посаді, то правовідносини, пов`язані з нарахуваннями, виплатами, утриманнями, компенсаціями, перерахунками заробітної плати, компенсацій, грошової допомоги під час виконання такою особою своїх посадових обов`язків, є одним з елементів проходження публічної служби, а під час звільнення з публічної служби одним з елементів припинення такої служби.
Згідно з статтею 1 Закону України «Про Національну гвардію України» Національна гвардія України є військовим формуванням з правоохоронними функціями, що входить до системи Міністерства внутрішніх справ України і призначено для виконання завдань із захисту та охорони життя, прав, свобод і законних інтересів громадян, суспільства і держави від злочинних та інших протиправних посягань, охорони громадського порядку та забезпечення громадської безпеки, а також у взаємодії з правоохоронними органами - із забезпечення державної безпеки і захисту державного кордону, припинення терористичної діяльності, діяльності незаконних воєнізованих або збройних формувань (груп), терористичних організацій, організованих груп та злочинних організацій.

Національна гвардія України бере участь відповідно до закону у взаємодії зі Збройними Силами України у відсічі збройній агресії проти України та ліквідації збройного конфлікту шляхом ведення воєнних (бойових) дій, а також у виконанні завдань територіальної оборони.
Відповідно до частини першої, пункту 4 частини другої статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Вищезазначене свідчить про те, що ОСОБА_1 перебував на публічній службі в розумінні пункту 15 статті 3 КАС України, а тому спірні правовідносини між сторонами щодо відшкодування шкоди та виплати грошової допомоги внаслідок отриманого захворювання в результаті проходження публічної служби за своєю суттю є публічно-правовим спором відповідно до статті 17 КАС України.
Аналогічні висновки зроблені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 757/19121/16-ц (провадження № 14-568цс18).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Частиною першою статті 414 ЦПК України передбачено, що судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

За таких обставин рішення судів попередніх інстанцій не можуть вважатися законними й обґрунтованими, тому підлягають скасуванню із закриттям провадження у справі.
Керуючись статтями 400, 409, 414, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Головного управління Національної гвардії України задовольнити частково.
Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 10 квітня 2017 року та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 червня 2017 року скасувати.
Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної гвардії України, Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про стягнення одноразової грошової допомоги та відшкодування моральної шкоди закрити.
Роз`яснити, що сторони у справі не позбавлені права на звернення до суду з позовом в порядку адміністративного судочинства.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. С. Висоцька

Судді:А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко
В. В. Сердюк І. М. Фаловська