Постанова

Іменем України

02 жовтня 2019 року

місто Київ

справа № 265/4124/16-ц

провадження № 61-26064св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Усика Г. І., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - Маріупольська міська рада Донецької області,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 05 жовтня 2016 року у складі судді Ковтуненко О. В. та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 20 червня 2017 року у складі колегії суддів: Зайцевої С. А., Пономарьової О. М., Попової С. А.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції заявника

Маріупольська міська рада Донецької області у липні 2016 року звернулася до суду з позовом про зобов`язання ОСОБА_1 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку із земель житлової та громадської забудови, розташовану на АДРЕСА_1.

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що управлінням земельних відносин Маріупольської міської ради проведено перевірку дотримання вимог земельного законодавства у Лівобережному районі м. Маріуполя, під час якої 21 червня 2016 року спеціалістами управлінням встановлено, що ОСОБА_1 самовільно займає та використовує земельну ділянку із земель житлової та громадської забудови під розміщення гаража, площею 0, 0066 га, металевого гаража, площею 0, 0014 га, недобудованої споруди площею 0, 0023 га, за адресою: АДРЕСА_1 , чим порушує вимоги статей 125, 126, 211, 212 ЗК України. При цьому Маріупольською міською радою, в віданні якої знаходиться зазначена земельна ділянка, рішення про передачу у власність або надання у користування відповідачу земельної ділянки на АДРЕСА_1 для зазначених цілей не приймалось, правовстановлюючі документи на земельну ділянку у відповідача відсутні. За результатами перевірки складено відповідний акт, ОСОБА_1 направлено вказівку (попередження) від 21 червня 2016 року № 112/2016 про необхідність усунення порушень протягом десяти днів. Проте, 11 липня 2016 року під час додаткової перевірки встановлено, що вимоги попередження ОСОБА_1 не виконані, земельну ділянку не звільнено, у придатний для використання стан не приведено, про що вдруге складено відповідний акт. Таким чином, звільняти земельну ділянку добровільно відповідач не бажає, чим порушує права територіальної громади м. Маріуполя.

Стислий виклад заперечень інших учасників справи

Відзив на позовну заяву не надходив.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 05 жовтня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 20 червня 2017 року, позов Маріупольської міської ради Донецької області задоволено. Зобов`язано ОСОБА_1 звільнити та привести у придатний для використання стан шляхом демонтажу самовільно зайняту земельну ділянку із земель житлової та громадської забудови, розташовану на АДРЕСА_1 , яка використовується під розміщення гаража, площею 0, 0066 га, металевого гаража, площею 0, 0014 га, недобудованої споруди, площею 0, 0023 га. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення судів обґрунтовувались тим, що відповідач самовільно використовує земельну ділянку, що в силу положень статей 211, 212 ЗК України є підставою для зобов`язання ОСОБА_1 усунути порушення норм земельного законодавства. З рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 10 червня 2016 року у справі № 265/1707/16-ц, яким частково задоволені позовні вимоги Маріупольської міської ради до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки та приведення її до придатного для використання стану, випливає, що під час розгляду зазначеної справи відповідач ОСОБА_1 давав пояснення як свідок та зазначав, що на землі поруч із будинком АДРЕСА_1 самостійно побудував два гаражі, на які документів не має. Будь-яких доказів на підтвердження прийняття Маріупольською міською радою рішення про передачу земельної ділянки за цією адресою у власність або у користування відповідача для цих цілей суду не надано, як і доказів того, що земельна ділянка звільнена та приведена у придатний для використання стан.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у липні 2017 року, ОСОБА_1 просив скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовується неправильним застосуванням судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Заявник зазначив, що спірні споруди були побудовані не ним, а іншою особою, з огляду на що він взагалі не є належним відповідачем у справі. Окрім цього, ОСОБА_2 , який має право користування спірною земельною ділянкою, звернувся до органу місцевого самоврядування для вирішення питання про надання йому ділянки в оренду.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у травні 2018 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Ухвалою Верховного Суду від 31 липня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року

№ 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що згідно з актом перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 21 червня 2016 року, складеним працівниками відділу контролю за використанням земель управління земельних відносин Маріупольської міської ради, встановлено, що ОСОБА_1 самовільно зайняв та використовує земельну ділянку із земель житлової та громадської забудови на АДРЕСА_1 , під розміщення гаража, площею 0, 0066 га, металевого гаража, площею 0, 0014 га, недобудованої споруди, площею 0, 0023 га.

На підставі виявленого порушення відповідачем норм земельного законодавства України винесено вказівку (попередження) від 21 червня 2016 року № 112/2016, яка направлена відповідачу, про необхідність усунення виявлених порушень, якою ОСОБА_1 зобов`язано усунути зазначені порушення у десятиденний строк.

Перевіркою дотримання вимог земельного законодавства відділом контролю за використанням земель управління земельних відносин Маріупольської міської ради від 11 липня 2016 року виявлено, що ОСОБА_1 вимоги вказівки (попередження) від 21 червня 2016 року № 112/2016 не виконав, земельну ділянку на АДРЕСА_1 не звільнив та продовжує використовувати її під розміщення зазначених споруд. Спірна земельна ділянка до придатного для використання стану ним не приведена.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 10 червня 2016 року у справі № 265/1707/16-ц, яким частково задоволені позовні вимоги Маріупольської міської ради до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки та приведення її до придатного для використання стану, встановлено, що під час розгляду зазначеної справи відповідач ОСОБА_5 давав пояснення як свідок та зазначав, що на землі поруч із будинком АДРЕСА_1 самостійно побудував два гаражі, на які документів не має.

Оцінка аргументів касаційної скарги

Перевіряючи законність та обґрунтованість постановлених у справі рішень, Верховний Суду зробив такі висновки.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За правилами частин першої та другої статті 15 ЦПК України 2004 року суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Відповідно до частини першої статті 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

За правилом частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно зі статтею 13 Конституції України земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У частинах першій, другій статті 116 ЗК України визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Відповідно до частини першої статті 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, розпорядження землями територіальних громад та передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування (частини перша, друга статті 83 ЗК України).

За правилом статті 212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

З огляду на наведені законодавчі положення фізичні та юридичні особи набувають право користування або право власності на земельні ділянки із земель державної або комунальної власності на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Під час судового розгляду судами першої та апеляційної інстанцій не встановлено, що відповідачу спірна земельна ділянка надавалась у користування на підставі відповідного рішення органу місцевого самоврядування.

Наведене дає Верховному Суду підстави визнати обґрунтованими висновки судів першої та апеляційної інстанцій про наявність підстав для задоволення позову, оскільки відповідач фактично використовує земельну ділянку, що входить до складу земель житлової та громадської забудови та знаходиться у віданні Маріупольської міської ради, за відсутності відповідного рішення про її передачу у власність або надання у користування (оренду), або вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, а саме розмістив на ній гараж та недобудовану споруду. Враховуючи визначену позивачем підставу позову, рада звернулася до суду як власник спірної земельної ділянки у зв`язку з її самовільним захопленням відповідачем за вирішенням земельного спору.

Доводи касаційної скарги щодо того, що ОСОБА_1 не є належним відповідачем у справі, спростовані встановленими у справі обставинами та фактично зводяться до незгоди із висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо їхньої оцінки.

З огляду на наведене також не можуть бути підставою для скасування рішень доводи заявника про те, що ОСОБА_2 , який має право користування спірною земельною ділянкою, звернувся до органу місцевого самоврядування для вирішення питання про надання ОСОБА_2 ділянки в оренду, оскільки зазначене питання не було предметом цього позову.

Доводи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у перегляді заочного рішення є необґрунтованими, оскільки у поданій відповідачем заяві про перегляд заочного рішення не зазначені докази, які мають істотне значення для вирішення справи.

Відповідно до положень статті 232 ЦПК України суд заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з`явився в судове засідання та не повідомив про причини неявки з поважних причин і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи. Тобто, для скасування заочного рішення необхідним є наявність одночасно двох умов - поважність причин неявки у судове засідання та посилання на докази, що мають істотне значення для вирішення справи.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначили характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які містять висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів та відповідає вимогам статей 212, 213-215, 303, 315 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

Верховний Суд також врахував, що позивач, звертаючись до суду із зазначеним позовом, посилався на порушення його прав, як власника земельної ділянки та був направлений на захист речового права щодо нерухомого майна, отже справу обґрунтовано розглянуто за правилами цивільного судочинства.

Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги Верховним Судом не встановлено.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 05 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 20 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді А. С. Олійник

С. О. Погрібний

Г. І. Усик

В. В. Яремко