Постанова

Іменем України

10 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 681/1071/15-ц

провадження № 61-32652св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Штелик С. П. (суддя-доповідач), Калараш А. А., Сімоненко В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником - ОСОБА_3 , на рішення Полонського районного суду Хмельницької області в складі судді Горщар А. Г. від 28 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області вскладі суддів: Костенка А. М., Гринчука Р. С., Грох Л. М., від 25 липня 2017 року,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (далі - Цивільний процесуальний кодекс України), у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення частки вартості відчуженого спільного майна подружжя.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що з 05 червня 1998 року по 24 жовтня 2007 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. 06 грудня 2004 року, під час шлюбу разом за спільні кошти придбали в АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 відповідно за 220 000 грн, і 225 000 грн. Однак, її чоловік ОСОБА_2 без її згоди та відома 30 серпня 2006 року продав ці квартири ОСОБА_4 , який в подальшому, а саме 11 грудня 2006 року відчужив іх на користь ТОВ «Одесжитлоінвест». Рішеннями Приморського районного суду м. Одеси від 09 грудня 2011 року та апеляційного суду Одеської області від 29 березня 2012 року договори купівлі-продажу від 30 серпня 2006 року укладені між відповідачем та ОСОБА_4 про продаж зазначених квартир визнані недійсними. Однак, у зв`язку з тим що ТОВ «Одесжитлоінвест» знесло будинок у якому знаходилися спірні квартири, вона як їх співвласник не має можливості витребувати своє майно від вказаного набувача.

Посилаючись на зазначене з урахуванням уточнень, позивач просила для відновлення її порушеного права стягнути з ОСОБА_2 на її користь 1/2 частину вартості відчужених квартир, яка станом на дату продажу 30 серпня 2006 року становила разом 54 3060 грн та судові витрати в сумі 2 465 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Полонського районного суду Хмельницької області від 28 січня 2016 року вказаний позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 543 060 грн вартості 1/2 частки відчуженого спільного майна подружжя, 2 465 грн судових витрат, в всього 545 405 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави 1 429 грн судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірні квартири були спільною сумісною власністю подружжя, а відповідач розпорядився ними на власний розсуд без письмової згоди позивачки. Рішенням суду, яке набрало законної сили, спірні договори купівлі-продажу квартир визнано недійсними, однак на даний час ці квартири новим власником фізично знищені та не можуть бути витребувані в добросовісного набувача, а тому позивач має право на 1/2 грошової компенсації вартості спірних кварти.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 25 липня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , відхилено. Рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 28 січня 2016 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції. Зазначено, що повідомлення відповідача про розгляд справи районним судом вчинено із дотриманням вимог законодавства, які були чинними на момент такого повідомлення, тому відповідач вважається таким, що був належно повідомлений про судовий розгляд справи районним судом. У зв`язку із указаними вище установленими судом обставинами щодо належного повідомлення відповідача про розгляд справи, заява про застосування у справі позовної давності мала бути подана до суду першої інстанції, а відповідна заява, яка подана до апеляційного суду, не може бути розглянута в апеляційному порядку.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представниця ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій, на думку скаржника, не повно дослідили зібрані у справі докази та дійшли помилкових висновків про задоволення позову. Суди не врахували, що позивачка юридично не давала своєї згоди на відчуження квартир, але знала та не заперечувала проти їх відчуження, гроші від якого витрачені в інтересах подружжя - на навчання їх сина. У період розгляду даної справи районним судом відповідач був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , однак фактично проживав у Російській Федерації, у зв`язку із чим не був належним чином повідомлений про розгляд справи судом першої інстанції. Районний суд не повідомляв відповідача і про збільшення позовних вимог у даній справі, а позивач при збільшенні позовних вимог не доплатила судовий збір. Судом апеляційної інстанції безпідставно не застосовано у даній справі строк позовної давності. Звіти про незалежну оцінку ринкової вартості спірних квартир є неналежним доказом у справі та безпідставно застосовані апеляційним судом.

Доводи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 серпня2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою представниці ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , та витребувано матеріали цивільної справи з суду першої інстанції.

На виконання вимог підпункту 4 пункту 1 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України … року справа передана до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

05 червня 2018 року цивільна справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматичну систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року АДРЕСА_1 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки» призначено повторний автоматизований розподіл, серед інших, даної справи.

07 червня 2019 року дана цивільна справа надійшла на розгляд судді Штелик С. П.

Обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що сторони з 05 червня 1998 року перебували в зареєстрованому шлюбі.

24 жовтня 2007 року рішенням Сімейного суду ОСОБА_5 , яке набрало законної сили 29 листопада 2007 року, шлюб між сторонами було розірвано.

У період шлюбу подружжя на підставі договорів купівлі-продажу від 06 грудня 2004 року та 05 жовтня 2005 року придбало відповідно квартири АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 .

Договори купівлі-продажу, як покупець, укладав відповідач ОСОБА_2 та право власності на вказане нерухоме майно було зареєстровано за ОСОБА_2

Указані квартири були спільною сумісною власністю подружжя.

Під час перебування у шлюбі 30 серпня 2006 року ОСОБА_2 без згоди своєї дружини ОСОБА_1 відчужив квартири АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 громадянину ОСОБА_4 на підставі нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу.

ОСОБА_4 в свою чергу 11 грудня 2006 року відчужив квартири АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 ТОВ «Одесажитлоінвест».

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 09 грудня 2011 року у справі № 2-7453/11 за позовом ОСОБА_1 визнано недійсними договору купівлі-продажу квартир АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 від 30 серпня 2006 року, укладені між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 та договори купівлі продажу квартир АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 від 11 грудня 2006 року, укладені між ОСОБА_4 та ТОВ «Одесажитлоінвест».

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 29 березня 2012 року у справі № 2-7453/11 рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 грудня 2011 року в частині визнання недійсними договорів купівлі-продажу спірних квартир від 11 грудня 2006 року, укладені між ОСОБА_4 та ТОВ «Одесажитлоінвест» скасовано та в цій частині позову відмовлено, а в решті рішення залишено без змін.

Скасовуючи рішення в частині, апеляційний суд вказав, що ОСОБА_1 може витребувати майно у нового власника як добросовісного набувача на підставі норм статті 388 ЦК України шляхом подання віндикаційного позову.

На час подачі даного позову будинок по АДРЕСА_3 ТОВ «Одесажитлоінвест» знесений та квартири АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , які були частиною даного будинку фізично не існують.

Згідно звіту про оцінку нерухомого майна, проведеного суб`єктом оціночної діяльності - ТОВ «Адвайс Сервіс», яка має відповідний сертифікат на здійснення оцінки нерухомого майна, проведеного на підставі порівняльного підходу, вартість квартир АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 станом на 30 серпня 2006 року - час вибуття квартир з володіння подружжя, складає відповідно 522 000 грн та 564 120 грн.

Установлено, що ОСОБА_1 не надавала передбаченої законом нотаріально засвідченої згоди ОСОБА_2 на відчуження спірних квартир.

ОСОБА_1 має право на грошову компенсацію вартості 1/2 частини спірних квартир, що складає 543 060 грн ((522 000 грн + 564 120 грн) х 1/2).

Крім того, в частині повідомлення відповідача про розгляд справи суди попередніх інстанцій установили, що ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .

Судові повістки про виклик ОСОБА_2 поверталися до районного суду без відмітки про отримання (а. с. 36, том 1) та з відміткою «за зазначеною адресою не проживає» (а. с. 64, том 1).

Відповідач викликався в суд через оголошення у пресі, розміщеному в газеті «Урядовий кур`єр» № 171 (5 545) від 17 вересня 2015 року.

Відповідач був належним чином повідомлений про розгляд справи, однак участь у розгляді справи судом першої інстанції не брав.

У поданій представницею ОСОБА_2 апеляційній скарзі останній подав заяву про застосування у справі положення законодавства щодо строку позовної давності.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права

Судами в даній справі було установлено, що спірні квартири були спільною сумісною власністю подружжя, а відповідач розпорядився ними на власний розсуд без письмової згоди позивача, за наслідками чого рішенням суду, яке набрало законної сили, договори купівлі-продажу квартир відповідачем визнано недійсними, однак на даний час ці квартири новим власником фізично знищені та не можуть бути витребувані в добросовісного набувача, а порушені права позивачки можуть бути захищені шляхом компенсації їй грошової вартості Ѕ частини спірних кварти.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з частини другої статті 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя, він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік, має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим з подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Разом з тим, згідно частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним з подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Позивач не надавала згоди відповідачу на відчуження спірних квартир.

Згідно з частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що майнове право позивачки на 1/2 частину спірних квартир порушені відповідачем та врахувавши, що позивачка має право на відшкодування вартості указаної частини у спільному майні колишнього подружжя, суди дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позову у даній справі.

Доводи касаційної скарги щодо необґрунтованості оскаржених рішень спростовуються матеріалами справи, змістом договорів купівлі-продажу, за якими майно без погодження із позивачкою вибуло з її власності, змістом рішення апеляційного суду, яке набрало законної сили, у справі 2-7453/11, а також обґрунтованими висновками судів першої та апеляційної інстанції у даній справі.

Доводи касаційної скарги про неналежне повідомлення відповідача про розгляд справи районним судом та про необхідність вирішення апеляційним судом питання щодо застосування у справі положення закону про позовну давність не спростовують висновків суду апеляційної інстанції.

Як установлено судами, ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .

Судові повістки про виклик ОСОБА_2 поверталися до районного суду без відмітки про отримання (а. с. 36, том 1) та з відміткою «за зазначеною адресою не проживає» (а. с. 64, том 1).

Під час розгляду справи районним судом зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи ОСОБА_2 було невідоме.

ОСОБА_2 не надав суду апеляційної інстанції доказів того, що він повідомляв, зокрема, позивачку про своє зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження відмінне від того, яке було відомо останній та районному суду за наслідкам запиту до Полонського районного сектору управління Державної міграційної служби в Хмельницької області.

Згідно вимог частини дев`ятої статті 74 ЦПК України (в редакції, станом на момент вчинення районним судом дій щодо належного повідомлення учасників справи про її розгляд) відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається в суд через оголошення у пресі. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про час і місце розгляду справи.

Відповідач викликався в суд через оголошення у пресі, розміщеному в газеті «Урядовий кур`єр» № 171 (5 545) від 17 вересня 2015 року.

Судами установлено, що відповідач був належним чином повідомлений про розгляд справи, однак участь у розгляді справи судом першої інстанції не брав.

При вирішенні питання щодо вирішення заяви відповідача про застосування у справі законодавства щодо позовної давності апеляційний суд послався на правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року (справа № 6-780цс15), який зводиться до наступного.

Суд апеляційної інстанції при розгляді справи здійснює перевірку і оцінку фактичних обставин справи та їх юридичну кваліфікацію в межах доводів апеляційної скарги, які вже були предметом розгляду в суді першої інстанції. Нові матеріально-правові вимоги, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції, не приймаються та не розглядаються судом апеляційної інстанції. Той факт, що сторона не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції у випадках, передбачених законом може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, а не для вирішення апеляційним судом її заяви про застосування позовної давності. Оскільки стаття 267 ЦК України є нормою матеріального права суд апеляційної інстанції не вправі розглядати заяву про застосування строків позовної давності.

Разом з тим, від указаного правового висновку відступила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц (провадження № 14-59цс18).

Велика Палата Верховного Суду в указаній постанові зазначила правовий висновок, згідно якого якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалив у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. Якщо суд першої інстанції відмовив у задоволенні цієї заяви, відповідач має право заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції. Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася у суді першої інстанції.

Колегія суддів Верховного Суду вважає, що висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц (провадження № 14-59цс18) не підлягають застосуванню у даній справі, оскільки на відміну від указаної постанови судами попередніх інстанцій в даному випадку встановлено, що відповідач ОСОБА_2 був повідомлений про розгляд справи належним чином та згідно вимог процесуального законодавства, а ухвалене у даній справі районним судом рішення не є заочним.

Усвідомлюючи те, що спір із колишньою дружиною щодо поділу спільного майна подружжя остаточно не вирішено, ОСОБА_2 мав прогнозовано передбачати прагнення останньої захистити свої порушені майнові права, зокрема і шляхом звернення до суду із відповідним позовом.

У зв`язку із чим, для належного забезпечення свої прав учасника судового процесу ОСОБА_2 мав вчинити дії щодо інформування заінтересованих осіб щодо свого дійсного місця проживання (перебування), місцезнаходження чи місця роботи.

Таким чином, повідомлення відповідача про розгляд справи через оголошення у пресі вчинене внаслідок бездіяльності відповідача, через відсутність у суду та учасників справи інформації про його дійсне місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи, що згідно положень частини дев`ятої статті 74 ЦПК України вважається належним повідомленням учасника справи про її розгляд та наділяє такого учасника як процесуальними правами так і процесуальними обов`язками, зокрема щодо вчасного подання до суду першої інстанції усіх необхідних заяв і клопотань, а також доказів на їх підтвердження.

Установлене судами попередніх інстанцій належне повідомлення ОСОБА_2 про розгляд справи районним судом свідчить про рівність позивача та відповідача щодо можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, а також рівні можливості учасників справи з доведення у суді першої інстанції тих обставин, на які вони посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Указане спростовує відповідні доводи касаційної скарги.

Зазначення апеляційним судом посилання на правовий висновок, від якого згодом відступила Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц (провадження № 14-59цс18), не призвело до неправильного вирішення даної справи по суті.

Доводи касаційної скарги про те, що звіти про незалежну оцінку ринкової вартості спірних квартир є неналежним доказом у даній справі також є безпідставним.

Судом апеляційної інстанції надано аналіз усім експертним висновкам, які містяться у матеріалах справи, за наслідками чого указано, що експертизи, на які посилається ОСОБА_2 мають чіткого категоричного характеру, містять припущення, що вказана у експертизі вартість спірних квартири є найбільш ймовірною. У зв`язку із чим, указано, що надані відповідачем експертні висновки не спростовують обставини щодо вартості спірних квартир, які встановлені районним судом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Неодноразове ухвалення протилежних і суперечливих судових рішень, особливо судами вищих інстанцій, може спричинити порушення права на справедливий суд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень.

Доводи касаційної скарги в їх сукупності зводяться до незгоди із висновками судів попередніх інстанцій, невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин, що згідно вимог чинного законодавства не є підставами для скасування оскаржених судових рішень.

Згідно вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня

2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України» та «Рябих проти Російської Федерації», у справі «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін.

Згідно із частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 400, 401, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником - ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 28 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 25 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. П. Штелик

А. А. Калараш

В. М. Сімоненко