Номер провадження: 22-ц/813/929/19
Номер справи місцевого суду: 520/9818/14-ц
Головуючий у першій інстанції Бескровний Я.В.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05.03.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Ващенко Л.Г.,

за участю секретаря Чепрас А.І.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 »

відповідачі:

ОСОБА_2
ОСОБА_3
ОСОБА_4
ОСОБА_5
ОСОБА_6
третя особа: Військово-медичний клінічний центр Південного регіону Міністерства оборони України

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 20 лютого 2017 року у складі судді Бескровного Я.В.
в с т а н о в и в:
У серпні 2014 року Санаторій «Одеський» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні приміщеннями Санаторію «Одеський» у будівлі «Лікувальний корпус, котельня» (інвентарний № 11), що входить до цілісного майнового комплексу санаторію « ІНФОРМАЦІЯ_1 » та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом звільнення цих приміщень відповідачами, оскільки останні користуються приміщеннями санаторію «Одеський» без достатніх правових підстав і добровільно звільнити займану площу не бажають.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 16.06.2015 у задоволенні позову відмовлено.
Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 21.10.2015 апеляційну скаргу Санаторію «Одеський» відхилено, рішення Київського районного суду м. Одеси від 16.06.2015 залишено без змін.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 16.03.2016 касаційну скаргу Санаторію «Одеський» задоволено частково, ухвалу апеляційного суду Одеської області від 21.10.2015 та рішення Київського районного суду м. Одеси від 16.06.2015 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 20.10.2016 залучено до участі у справі Центральний військовий клінічний госпіталь Південного оперативного командування, в якості 3-ї особи.
Остаточно уточнив вимоги, позивач просив усунути перешкоди у користуванні приміщеннями Санаторію «Одеський» у будівлі «Лікувальний корпус, котельня» (інвентарний № 11), що входить до цілісного майнового комплексу санаторію «Одеський» та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом звільнення цих приміщень відповідачами.
Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 20 лютого 2017 року позов задоволено, а саме зобов`язано усунути перешкоди в користуванні приміщеннями Санаторію «Одеський» у будівлі «Лікувальний корпус, котельня» (інвентаризаційний №11), що входить до цілісного майнового комплексу санаторію та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом звільнення цих приміщень відповідачами стягнуто з відповідачів судові витрати по 49,32 грн. з кожного.
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 13.10.2017 заяву ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення Київського районного суду м. Одеси від 20 лютого 2017 року залишено без задоволення.
Не погодившись з заочним рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та у задоволенні позову відмовити.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції розглянув справу за їх відсутності, при цьому не переконався, чи дійсно відповідачем було отримано повідомлення про виклик. Повідомлень про дату, час судового засідання ОСОБА_3 по справі не отримала, особистий підпис на повідомленні не ставила, чим її було позбавлено права участі в судовому засіданні. Судом неповно з`ясовано обставини справи, не надано оцінку доводам сторін про законність підстав проживання в приміщенні, договору оренди житла, яким визначено підстави проживання. Питання виселення сімей, що тимчасово проживають на законних підставах у приміщеннях лікувального корпусу Санаторія «Одеський», буде вирішуватися шляхом надання житла в порядку чинного законодавства України. ОСОБА_3 учасник бойових дій іншого житла для проживання не має.
У грудні 2017 та у лютому 2018 років позивач надав суду заперечення на апеляційну скаргу, в яких просив відмовити в її задоволенні та заочне рішення залишити без змін, як обґрунтоване і законне.
У судовому засіданні 05.03.2018 ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_7 підтримали скаргу, на викладених у ній підставах. У судове засідання 05.03.2018 Санаторій «Одеський» та решта учасників не з`явилися, були повідомлені про час та місце розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, учасників справи, дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Встановлено, що 14 квітня 2003 року складений акт приймання-передачі цілісного майнового комплексу Одеського військового санаторію (в/ч НОМЕР_1 ) до сфери управління МНС, в якому зазначено, що у приміщенні будівлі «Лікувальний корпус, котельня» (інвентаризаційний №11) на підставі наказу начальника Одеського гарнізону від 26.04.2000 №34 дозволено тимчасове розміщення 21 сім`ї військовослужбовців гарнізону. Фактично проживає 30 сімей. У підпункті «б» пункту 3 вказаного акту зазначено, що питання відселення сімей, що тимчасово проживають на законних підставах у приміщеннях лікувального корпусу санаторія «Одеський» Міністерство Оборони України буде вирішувати шляхом надання житла в порядку чинного законодавства України.
З акту приймання-передачі цілісного майнового комплексу Одеського військового санаторію (в/ч НОМЕР_1 ) до сфери управління МНС від 14.04.2003 вбачається, що під час обстеження приміщення будівлі «Лікувальний корпус, котельня» (інв. №11), встановлено, що технічний стан приміщень не відповідає санітарно-гігієнічним вимогам, правилам протипожежної безпеки, передбаченими для проживання, через знаходження будівлі в аварійному стані.
З листа Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 27.08.2013 вбачається, що статусу «гуртожиток» приміщенням будівлі № НОМЕР_2 санаторію «Одеський» не надавалося, дозволів та ордерів на зайняття вказаного приміщення не видавалося.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 та члени її сім`ї заселилися в приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 81,35 кв.м., 3-й поверх, на підставі договору оренди для проживання та надання комунальних послуг від 15.01.2003, укладеного між в/ч НОМЕР_1 та ОСОБА_3 .
Відповідно до п.4 зазначеного договору строк оренди складає термін - до отримання орендарем муніципального житла у м. Одеса згідно з діючим законодавством, строк оренди може бути скорочений лише за згодою сторін.
Згідно з п.1.1 та п.3 Статуту Санаторію «Одеський», він є державною організацією заснованою на державній власності і є госпрозрахунковим закладом.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що спірне приміщення не є житловим фондом, не призначено для постійного проживання громадян, є санаторієм, відтак відповідачі проживають на його території безпідставно.
Проте погодитися з таким висновком суду не можна, виходячи з наступного.
Згідно з ч.1 ст. 509ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до ст. 629ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно з ч.1 ст. 759ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.
Встановлено, що підставою для вселення до приміщень за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 81,35 кв.м., 3-й поверх, став договір оренди для проживання та надання комунальних послуг від 15.01.2003, укладений між в/ч НОМЕР_1 та ОСОБА_3 . На час розгляду справи договір не визнаний не дійсним, не втратив чинність через сплив строку, не розірваний, відтак не може залишатися поза увагою суду.
Відповідно до ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Втручання держави у право на повагу до житла є порушенням ст. 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, не здійснюється відповідно до закону і не може розглядатися як необхідне у демократичному суспільстві.
Враховуючи наявність договору оренди житла та тривалість проживання відповідачів в приміщенні біля 16 років, то останні вправі очікувати виникнення на його підставі прав та обов`язків. В свою чергу, змістовних доводів, які б обґрунтували можливість втручання за таких умов, позивачем не наведено, та обставина, що приміщення не має статусу житлового, та розташоване на територій санаторного комплексу, не спростовує того, що в такому статусі воно перебувало і на час укладання договору оренди, а тому підстави вважати встановленим зміну обставин відсутні.
За таких обставин, оскільки відповідачі займають спірні приміщення, що розташовані в будівлі, належній до цілісного майнового комплексу санаторію, на підставі вказаного договору оренди, вимоги позивача про усунення перешкод у користуванні приміщеннями шляхом їх звільнення відповідачами не ґрунтуються на вимогах закону та фактичних обставинах справи, однак відповідна оцінка договору оренди судом першої інстанції надана не була, що вказує на обґрунтованість доводів апеляційної скарги.
Згідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.ч.1,5,6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Таким чином, апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення скасуванню із ухваленням нового про відмову в задоволенні позову з підстав та мотивів, викладених вище.

При цьому такими, що не знайшли свого підтвердження, слід вважати доводи апеляційної скарги про неповідомлення ОСОБА_3 про час та місце судового засідання судом першої інстанції, в матеріалах справи є рекомендоване повідомлення на її ім`я (а.с.241), і оскільки справжність підпису не спростована, то підстав вважати обґрунтованими доводи в цій частині не має.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.
Заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 20 лютого 2017 року скасувати.
В задоволенні позову Санаторія «Одеський» до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні приміщеннями Санаторію «Одеський» у будівлі «Лікувальний корпус, котельня» (інвентарний № 11), що входить до цілісного майнового комплексу санаторію «Одеський» та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом звільнення цих приміщень відмовити.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:

Судді: