Постанова

Іменем України

09 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 752/7707/15-ц

провадження № 61-12658св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач),

суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

третя особа - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Черкаської області від 19 липня 2017 року у складі колегії суддів: Пономаренка В. В., Гончар Н. І., Сіренка Ю. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2015 року Публічне акціонерне товариство (далі - ПАТ) «Укрсоцбанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що 25.09.2007 року, між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (далі - АКБ СР «Укрсоцбанк»), правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк») та ОСОБА_1 був укладений договір про надання невідновлюваної кредитної лінії № 10-29/4260, відповідно до умов якого відповідачеві було надано у користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у розмірі 505 000,00 грн. Відповідно до пунктів 1.1.1., 1.1.2 повернення кредиту здійснювалось згідно графіку з кінцевим терміном повернення до 24 вересня 2019 року, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 14,25 % річних.

29 травня 2008 року, 07 липня 2009 року, 19 лютого 2010 року між сторонами було укладено додаткові угоди до кредитного договору, якими змінювався розмір процентної ставки, ліміт кредитування та встановлено кінцевий термін повернення заборгованості до 24 вересня 2029 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 25 вересня 2007 року, між сторонами був укладений іпотечний договір № 02-10/3278, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко І. В., зареєстрований в реєстрі за номером № 3759, відповідно до умов якого відповідач передав в іпотеку однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Банком умови за цим кредитним договором були виконані належним чином, проте відповідач ОСОБА_1 не виконав зобов`язання щодо повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитними коштами, у зв`язку з чим станом на 11 листопада 2014 року у нього виникла заборгованість перед банком в розмірі 574 943,94 грн, з яких: 430 616,60 грн - заборгованість за кредитом, 125 260,54 грн - заборгованість за процентами, 1 967,94 грн - пеня за несвоєчасне повернення кредиту, 7 522,68 грн - пеня за несвоєчасне повернення процентів, 1 982,67 грн - розмір інфляційних втрати за кредитом, 7 593,51 - розмір інфляційний втрат за процентами, яку позивач просив стягнути з урахуванням уточнених позовних вимог.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Городищенського районного суду Черкаської області від 30 травня 2017 року у складі судді Черненка В. О. у задоволенні позову ПАТ «Укрсоцбанк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач звернувся з позовом про стягнення заборгованості поза межами позовної давності, а отже відсутні підстави для задоволення позову.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 19 липня 2017 року рішення Городищенського районного суду Черкаської області від 30 травня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором від 25 вересня 2007 року № 10-29/4260 станом на 11 листопада 2014 року в сумі 574 943,94 грн, у тому числі: заборгованість за кредитом - 430 616,60 грн, заборгованість за процентами - 125 260,54 грн, заборгованість за пенею за несвоєчасне повернення кредиту - 1 967,94 грн, заборгованість за пенею за несвоєчасне повернення процентів - 7 522,68 грн, інфляційні втрати за кредитом - 1 982,67 грн та інфляційні втрати за процентами - 7 593,51 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що відповідач через неналежне виконання умов кредитного договору допустив заборгованість у розмірі, наведеному позивачем.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У серпні 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що поза увагою апеляційного суду залишився пункт 4.5 кредитного договору, який свідчить про зміну строку виконання договору, оскільки перший платіж він мав би сплатити 10 січня 2008 року, а здійснив лише 12 травня 2008 року, отже позовну давність необхідно рахувати з 10 квітня 2008 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

Узагальнений виклад позицій інших учасників справи

У вересні 2017 року ПАТ «Укрсоцбанк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 у якому, посилаючись на правильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та дотримання норм процесуального права при вирішенні позову, просило касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а рішення суду апеляційної інстанції залишити без змін.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

01 березня 2018 року справу № 752/7707/15-ц та матеріали касаційного провадження Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 25 вересня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статі 400 цього Кодексу.

За правилами частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційного скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 25 вересня 2007 року між АКБ СР «Укрсоцбанк» та відповідачем ОСОБА_1 був укладений договір про надання невідновлюваної кредитної лінії № 10-29/4260, відповідно до умов якого відповідачеві було надано у користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у розмірі 505 000,00 грн. Відповідно до пунктів 1.1.1, 1.1.2 повернення кредиту здійснювалось згідно графіку з кінцевим терміном повернення до 24 вересня 2019 року, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 14,25 % річних. Відповідно до пункту 1.2 договору, кредит надавався ОСОБА_1 на поточні потреби.

29 травня 2008 року між сторонами було укладено додаткову угоду згідно з умовами якої, зокрема, було збільшено процентну ставку до рівня 18,00 % річних та зазначено дату початку дії збільшеної процентної ставки, а саме: з 17 червня 2008 року.

07 липня 2009 року, між сторонами було укладено додаткову угоду № 1 згідно з якою, зокрема, було збільшено максимальний ліміт кредитування.

19 лютого 2010 року, між сторонами було укладено додаткову угоду про внесення змін до договору про надання невідновлювальної кредитної лінії, відповідно до якої, зокрема, збільшено розмір відсоткової ставки до 19,23 % та встановлено кінцевий термін повернення заборгованості до 24 вересня 2029 року.

Згідно з пунктом 2.4 кредитного договору, нарахування процентів за користування кредитом здійснюється у валюті кредиту в останній робочий день місяця без урахування останнього робочого та послідуючих неробочих днів місяця, проценти нараховуються з розрахунку факт/360.

Відповідно до підпункту 2.4.1 сплата процентів здійснюється у валюті кредиту не пізніше 10 числа місяця наступного за тим, в якому нараховані проценти. У випадку, якщо 10 число місяця є неробочим днем, то позичальник зобов`язаний сплатити суму нарахованих процентів, згідно з пунктом 2.4 цього договору за попередній робочий день.

У пункті 3.3.5 кредитного договору зазначено, що позичальник зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі погашати транші кредиту, в строки, визначені пунктом 1.1.2 цього договору.

Згідно з пунктом 3.3.6 вказаного договору, позичальник зобов`язаний погасити в повному обсязі всі транші кредиту та сплатити нараховані проценти за фактичний час використання кредиту та можливі штрафні санкції, у термін, визначений пунктами 1.1.2 цього договору.

Пунктом 3.3.7 кредитного договору передбачено, що позичальник зобов`язаний достроково погасити всі транші кредиту та сплатити нараховані проценти, комісії, можливі штрафні санкції у випадках, передбачених підпунктами 2.6.3, 3.2.3, 4.4, 5.4 цього договору.

Відповідно до пункту 1.1.2 договору погашення траншів кредиту буде здійснюватися в наступному порядку: до 10 числа кожного місяця починаючи з січня 2008 року.

Як вбачається із розрахунку заборгованості за кредитним договором станом на 11 листопада 2014 року ОСОБА_1 допустив заборгованість перед банком в розмірі 574 943,94 грн, з яких: 430 616,60 грн - заборгованість за кредитом, 125 260,54 грн - заборгованість за процентами, 1 967,94 грн - пеня за несвоєчасне повернення кредиту, 7 522,68 грн - пеня за несвоєчасне повернення процентів, 1 982,67 грн - розмір інфляційних втрати за кредитом, 7 593,51 - розмір інфляційний втрат за процентами.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598, статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У справі що переглядається, установлено, що відповідач ОСОБА_1 подав заяву про застосування позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Статтею 258 ЦК України для стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується спеціальна позовна давність строком в один рік.

Відповідно до статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання.

Якщо умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлено окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Отже, якщо за умовами договору погашення кредиту повинне здійснюватися позичальником частинами кожного місяця, то початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником цього зобов`язання.

При цьому право вимагати повернення щомісячних прострочених платежів у кредитора виникає за обставин, якщо ним дотримано строк давності за вимогами про повернення кредиту в цілому.

Перебіг позовної давності щодо повернення кредиту у цілому обчислюється із дня настання строку виконання основного зобов`язання, яким є строк виконання зобов`язання у повному обсязі (кінцевий строк повернення кредиту й платежів за ним) або у зв`язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково (правові висновки Верховного Суду України, викладені у постанові № 6-190цс14 від 21 січня 2015 року).

У пункті 4.5 кредитного договору передбачено, що у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених пунктами 3.3.7, 3.3.8 цього договору, протягом більше, ніж 90 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та, відповідно, позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню).

Таким чином, сторони кредитних правовідносин врегулювали в договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов`язання, та визначили умови такого повернення коштів.

Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного суду України від 02 листопада 2016 року у справі № 6-1174цс16.

Апеляційний суд встановив, що, відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості, відповідачем було сплачено в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором: 12 травня 2008 року - 3 582,45 грн; 09 червня 2008 року - 3 581,55 грн; 17 червня 2008 року - 3 582 грн; 07 вересня 2011 року - 6 670,86 грн; 05 вересня 2013 року - 791,41 грн (а.с. 5).

Отже у зв`язку з неналежним виконанням умов договору змінився строк виконання основного зобов`язання (пункт 4.5 кредитного договору), та банк мав право з 11 квітня 2008 року (10 січня 2008 року + 90 календарних днів) й протягом трьох років від цієї дати звернутися до суду з позовом за захистом свого порушеного права, однак позовну заяву подав до суду лише 05 травня 2015 року, тобто поза межами позовної давності. При цьому позивач, звертаючись до суду з цим позовом вимоги про поновлення позовної давності не заявляв.

За змістом статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно).

Після зміни строку виконання зобов`язання (11 квітня 2008 року) усі наступні платежі, передбачені графіком сплати щомісячних платежів, не мали правового значення, оскільки за вимогою пункту 4.5 договору позичальник був зобов`язаний повернути кредит у повному обсязі до вказаної дати, й усі наступні щомісячні платежі за графіком після 11 квітня 2008 року не підлягали виконанню.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (Stubbings and other v. The United Kingdom, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; Zolotas v. Greece (№ o. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Разом з цим, переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд, всупереч вимог статей 303, 315 ЦПК України 2004 року, належним чином не встановив у повному обсязі фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, з урахуванням наданих сторонами доказів у їх сукупності та дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи рішення про задоволення позову, апеляційний суд залишив поза увагою доводи позивача, наведені у запереченнях на апеляційну скаргу (а.с. 237, том 1). А саме, що відповідач протягом 2007-2013 років регулярно сплачував нараховані за користуванні кредитом проценти, що підтверджується розрахунком заборгованості. Останній платіж на погашення процентів за цим кредитним договором відповідач здійснив 22 січня 2014 року у розмірі 9 040,39 грн.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

За правилами статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Суд апеляційної інстанції належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги та заперечень на неї, в рішенні не зазначив конкретні обставини і факти, що спростовують такі доводи, і передчасно задовільнив позов.

З урахуванням наведеного Верховний Суд дійшов висновку, що рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню, а справа направленню на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, який повинен урахувати викладене й залежно від установленого вирішити спір.

Частиною третьою статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Під час нового розгляду справи суду необхідно врахувати викладене, належним чином дослідити всі зібрані у справі докази, дати їм відповідну правову оцінку та вирішити спір на підставі вимог закону і повно та всебічно з`ясованих обставин справи.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Черкаської області від 19 липня 2017 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. О. Кузнєцов
Судді:В. С. Жданова
В. М. Ігнатенко
С. О. Карпенко
В. А. Стрільчук
.