ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/122/15-цГоловуючий у 1-й інстанції Процько Я.В.
Провадження № 22-ц/817/112/19 Доповідач - Ходоровський М.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 березня 2019 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Ходоровський М.В.

суддів - Бершадська Г. В., Ткач З. Є.,

секретаря - Панькевич Т.І.

з участю - представника позивача Чупіль Р.Р.

представника відповідачів ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі апеляційні скарги ОСОБА_3, поданої його представниками ОСОБА_4, ОСОБА_5, та ОСОБА_6 на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 26 травня 2015 року (головуючий суддя Процько Я.В., дата виготовлення рішення не вказана) у цивільній справі № 607/122/15-ц за позовом Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" до ОСОБА_3, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИВ:

У січні 2015 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі -ПАТ «УкрСиббанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором. 7 травня 2015 року позивач подав заяву про збільшення позовних вимог.

Позовна заява мотивована тим, що 02 червня 2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит у розмірі 100 000 дол. США зі сплатою 11,8 % річних з кінцевим строком до 01 червня 2021 року. Кредитні зобов'язання позичальника були забезпечені порукою ОСОБА_6 Позичальник належним чином не виконав свої кредитні зобов'язання, внаслідок чого станом на 06 травня 2015 року виникла заборгованість у розмірі 87 426,42 дол. США та пеня у розмірі 261 330,80 грн.

На підставі викладеного ПАТ «УкрСиббанк» з урахуванням уточнених позовних вимог просило стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_6 заборгованість за кредитним договором в розмірі 87 426,42 дол. США, а також заборгованість по пені 261 330,80 грн.

Заочним рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 травня 2015 року позов задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_6 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту від 02 червня 2006 року в розмірі 87 426,42 дол. США, 261 330,80 грн, а також судовий збір у розмірі 3 441 грн.

В апеляційній скарзі представники ОСОБА_3 - ОСОБА_4 і ОСОБА_5 просять рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким у позові відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції в порушення норм процесуального права встановлено, що Банк направив на адресу відповідачів вимогу про дострокове виконання зобов'язань за кредитним договором. Однак, кредитним договором передбачено, що така вимога направляється саме цінним листом з описом вкладеного та повідомленням про вручення або кур'єром. Наголошують на тому, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази надсилання та отримання цих вимог відповідачами, що свідчить про те, що Банком не було виконано умови кредитного договору в частині надсилання вимоги про дострокове повернення кредиту. Вказують на те, що заявлений позов про дострокове стягнення кредитних коштів, є передчасним. Крім того, зазначають, що Банк умисно сприяв збільшенню розміру заборгованості за кредитним договором, а тому суд зобов'язаний був зменшити такі збитки до мінімуму.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким у позові відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що договір поруки припинив свою дію, оскільки Банк протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. Згідно з довідкою-розрахунком заборгованості за кредитним договором перший прострочений платіж основної суми заборгованості в розмірі 263,57 дол. США настав 10.08.2012 року, таким чином Банк мав право звернутися до ОСОБА_6 із позовними вимогами про стягнення заборгованості в строк до 11.02.2013 року.

Відзив на апеляційні скарги не подано.

Рішенням Апеляційного суду Тернопільської області від 10 листопада 2016 року апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_6 задоволено. Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 26 травня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у позові Публічного акціонерного товариства УкрСиббанк до ОСОБА_3 та ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено. Вирішено стягнути з Публічного акціонерного товариства УкрСиббанк ( 61050, м.Харків, проспект Московський, 60, МФО 351005, ) на користь ОСОБА_3 4019 грн. 40 коп. та на користь ОСОБА_6 4019 грн. 40 коп. сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Постановою Верховного Суду від 07.11.2018 року касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» задоволено частково. Рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 10 листопада 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У судове засідання ОСОБА_3 та ОСОБА_6 будучи належним чином повідомлені про розгляд справи не з'явилися, їхній представник адвокат ОСОБА_2 апеляційні скарги підтримав та пояснив, що наявна у справі довідка - розрахунок заборгованості не відповідає дійсності адже відповідачем сплачено більшу суму, ніж зазначено у квитанціях про сплату коштів ОСОБА_3

Представник ПАТ «УкрСиббанк» заперечив відносно апеляційних скарг та пояснив, що рішення суду є законним, обгрунтованим, а доводи апеляційної скарги безпідставними.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення.

Судом установлено, що 02 червня 2006 року між акціонерним комерційним інноваційним банком УкрСиббанк, правонаступником якого є ПАТ УкрСиббанк та ОСОБА_3 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0 (а.с. 10-16).

Відповідно до умов цього договору Банк надав Позичальнику кредит в сумі 100 000 дол. США під 11,8 % річних, а той зобов'язався щомісячно повертати надані кошти в обсязі та у терміни, встановлені графіком погашення кредиту (Додаток № 1 до договору), але в будь-якому випадку повернути кредит у повному обсязі не пізніше 01 червня 2021 року.

Того ж дня, з метою забезпечення зобов'язань за кредитним договором № 0 від 02.06.2006 року між Банком та ОСОБА_6 укладено договір поруки № 1 (а.с. 17).

Згідно з п.п. 1.1.-1.5. договору поруки Поручитель зобов'язується перед Кредитором відповідати за виконання Позичальником усіх його зобов'язань перед Кредитором в повному обсязі, що виникли з кредитного договору, в тому числі за повернення основної суми заборгованості, відсотків за користування кредитом, за сплату пені та інших штрафних санкцій, обумовлених вказаним договором.

Відповідальність Поручителя і Позичальника є солідарною. Підстави невиконання позичальником своїх зобов'язань по кредитному договору ніяким чином не можуть вплинути на виконання Поручителем зобов'язань по договору поруки.

Згідно довідки розрахунку станом на 06 травня 2015 року заборгованість складає 87426,42 дол. США - кредитного боргу та 261330,80 грн. заборгованості по пені.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі маючи обов"язок сплачувати позику частинами допустили прострочення виконання зобов"язання, у зв"язку з чим у позивача виникло право на дострокове стягнення.

З таким висновком суду слід погодитись, оскільки він відповідає вимогам закону та грунтується на матеріалах справи.

Частиною 1 ст. 526 ЦК України передбачені загальні умови виконання зобов'язання, а саме зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 «Позика», якщо інше не випливає із суті кредитного договору. (ч. 2 ст. 1054 ЦК України)

Згідно з вимогами ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність іншої сторони (позичальника) грошові кошти, або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Позикодавець має право на отримання процентів від суми позики. (ч. 1 ст. 1048 ЦК України)

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. (ч.ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України)

Відповідно до вимог ст. 1050 ЦК України, якщо договором позики встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплаті процентів.

Таким чином, з врахуванням встановлених обставин у справі та зазначених норм права, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що відповідачі є відповідальними, як солідарні боржники, за вимогами позивача на суму 87426 дол. США 42 центи, що становить заборгованість по кредиту та на суму 261330 грн. 80 коп. заборгованість по сплаті пені.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи в апеляційній скарзі ОСОБА_3, про те, що позов про дострокове стягнення є передчасним із-за порушення процедури досудового звернення, визначеної в розділі 11 кредитного договору та погодженої сторонами при підписанні умов договору, а саме відсутності в матеріалах справи доказів як направлення вимоги про дострокове повернення кредиту, так і одержання її відповідачами, виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої та третьої статті 3 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною.

Вказана норма також закріплена у статті 4 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи судом апеляційної інстанції).

Право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК України).

Отже, право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором, належить виключно позивачеві.

Пунктом 3 Рішення Конституційного Суду України від 09 липня 2002 року № 15-рп/20002 встановлено, що обов'язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Можливість використання суб'єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту, який держава надає учасникам певних правовідносин, що не суперечить принципу здійснення правосуддя виключно судом. Виходячи з необхідності підвищення рівня правового захисту держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов'язком особи, яка потребує такого захисту.

Право на судовий захист не позбавляє суб'єктів правовідносин можливості досудового врегулювання спорів. Це може бути передбачено цивільно-правовим договором, коли суб'єкти правовідносин добровільно обирають засіб захисту їхніх прав. Досудове врегулювання спору може мати місце також за волевиявленням кожного з учасників правовідносин і за відсутності у договорі застереження щодо такого врегулювання спору.

Таким чином, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов'язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.

З урахуванням викладеного положення частини другої статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, в аспекті конституційного звернення необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб'єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.

Разом з тим у пункті 5.5 кредитного договору передбачено право банку на дострокове повернення кредиту, нарахованих процентів та комісії у разі, зокрема, порушення позичальником термінів повернення кредиту або термінів сплати процентів, комісії більше ніж на один місяць.

Отже, доводи про передчасне звернення до суду з позовом є безпідставні.

Не заслуговують на увагу й посилання у скарзі на те, що порушення зобов'язання сталося з вини кредитора, який знаючи про прострочення сплати процентів ще у вересні 2011 року а тіла кредиту у серпні 2012 року в суд звернувся лише 12.01.2015 року, оскільки зазначені обставини згідно ст. 616 ЦК України не є порушенням зобов'язання з вини кредитора, яке б слугувало підставою для зменшення розміру збитків, які стягуються з боржника.

Твердження ОСОБА_6 про те, що банк пропустив визначений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк звернення до неї, як поручителя, оскільки позичальник з 10 серпня 2012 року почав допускати прострочення виконання кредитних зобов'язань, договором поруки не встановлено строк його дії, до суду з цим позовом кредитор звернувся у січні 2015 року, є безпідставні, виходячи з наступного.

Встановлено, що 28.11.2013 року ПАТ «Укрсиббанк» звертався до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором в межах шестимісячного строку, передбаченого ст. 559, ч. 4 ЦК України.

Дані обставини стверджуються копію позовної заяви ПАТ «Укрсиббанк» від 28.11.2013 року, копією платіжного доручення про оплату судового збору, а також листом голови Тернопільського міськрайонного суду за №П-175 від 02.10.2014 року із змісту якого вбачається, що не вдалося встановити у зв'язку з пожежею в ніч з 18 на 19 лютого 2014 року місцезнаходження цивільної справи за позовною заявою Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" до ОСОБА_3, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за договором кредиту, яка знаходилася на розгляді в Тернопільському міськрайонному суді.

Ці докази колегія суддів вважає належними, допустимими та достовірними, які у своїй сукупності дають підстави вважати, що позивач з позовом до відповідачів в суд звертався у листопаді 2013 року.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції адвокат ОСОБА_2 пояснив, що наявна у справі довідка - розрахунок заборгованості не відповідає дійсності, на його переконання відповідачем сплачено більшу суму, ніж зазначено у квитанціях про сплату коштів - при ознайомленні з матеріалами справи, виявлено розходження у сумі сплати тіла кредиту ОСОБА_3 у розмірі - 81916,18 дол США та сумою, яка зазначена у довідці-розрахунку ПАТ "УкрСиббанк" про сплату лише - 40289,14 дол США з різницею між сумою сплати та сумою, яка значиться у довідці-розрахунку становить в розмірі 39319,59 дол США.

Колегія суддів не приймає до уваги ці доводи, оскільки дані обставини не підтверджені належними та допустимими доказами та окрім цього, як вбачається із апеляційних скарг відповідачі на ці обставини не посилалися а згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду є законним, обгрунтованим, підстав для його скасування не має.

Стосовно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 35 ч.1, 259 ч.1.2.8, 374 ч.1 п.1, 375, 381 ч.1,3, 382 - 384, 389 ч.1 п. 2, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційні скарги ОСОБА_3, поданої його представниками ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 26 травня 2015 року, яким стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_6 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту від 02 червня 2006 року в розмірі 87 426,42 дол США, а також заборгованість по пені, що становить 261 330,80 грн, та судовий збір у розмірі 3 441 грн, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 18 березня 2019 року.

Головуючий -

Судді -