Постанова

Іменем України

2 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 201/16096/16ц

провадження № 61-17340св18

Верховний суд у складі колегії суддів Третьої Судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Сімоненко В. М. (суддя-доповідач),

суддів: Калараша А. А., Мартєва С. Ю., Петрова Є. В., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Альфа Банк», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянула в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 травня 2016 року в складі судді Батманової В. В. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 жовтня 2016 року в складі колегії суддів: Калиновського А. Б., Єлізаренко І. А., Лаченкової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст вимог

У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсними кредитний договір, іпотечний договір та договори поруки.

Позов мотивовано тим, що укладений між позивачем та ВАТ «Сведбанк» кредитний договір суперечить законодавству, а саме статтям 11, 15 та 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки договір не містить відомостей щодо ознайомлення позивача з умовами договору та вартістю кредиту, у зв`язку із чим, на підставі статей 203 та 215 ЦК України, просив визнати кредитний договір недійсним та, відповідно й похідні від нього договори поруки та іпотечний договір також вважав недійсними.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 травня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 жовтня 2016 року, у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що укладаючи спірні договори сторони досягли згоди з усіх істотних умов. Обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, що підтверджено власноручними підписами та печатками сторін. Позивач погодився на умови про надання кредиту як такі, що його влаштовували.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 жовтня 2016 року й ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі та витребувано цивільну справу з Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська.

У квітні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи касаційної скарги

Касаційна скарга мотивована тим, що оспорюваний кредитний договір суперечить Закону України «Про захист прав споживачів» та Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, при укладенні кредитного договору банк був зобов`язаний попередити споживача про валютні ризики, чого ним зроблено не було.

Крім того, зазначає, що договір містить несправедливі умови, які передбачають зміни у витратах та передбачають сплату комісії за перевірку документів для видачі кредиту в розмірі 1% від суми кредиту (пункт 3.11 кредитного договору).

Також заявник вказує на те, що передача прав вимоги від одного банку іншому була виконана з порушенням норм діючого законодавства, оскільки ці договори не посвідчені нотаріально.

Доводи інших учасників справи

У запереченнях на касаційну скаргу ПАТ «Альфа-Банк» просить відхилити вказану касаційну скаргу та залишити без змін рішення судів першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на те, що касаційна скарга є необґрунтованою і такою, що не підлягає задоволенню.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Під час розгляду справи суди установили, що 14 серпня 2008 року між позивачем та ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Омега Банк», правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк», було укладено кредитний № 0301/0808/71-160 договір відповідно до якого позичальнику було надано кредит у розмірі 84 900 дол. США, строком до 13 серпня 2028 року.

Відповідно до пункту 3.11 кредитного договору за перевірку документів позичальник сплачує банку в день фактичної видачі кредиту комісію в розмірі 1% від суми кредиту і сплачується одноразово на дату видачі/перерахування кредитних коштів.

Згідно з пунктом 10.13 кредитного договору, підписанням цього договору, позичальник підтверджує, що перед укладанням цього договору, банк надав йому в письмовій формі всю інформацію про умови кредитування та сукупну вартість кредиту в повному обсязі.

Відповідно до пункту 10.1 кредитного договору, позичальник усвідомлює та підтверджує, що умови кредитування для нього зрозумілі, відповідають його інтересам, є розумними та справедливими.

Перед підписанням даного договору, позичальником отримано інформаційний лист відповідно до вимог пункту 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Також того ж дня між ОСОБА_3 , ОСОБА_2 і ВАТ «Сведбанк» на забезпечення виконання кредитного договору № 0301/0808/71-160 було укладено договори поруки № 0301/0808/71-160-Р-1 та № 0301/0808/71-160-Р-2 відповідно.

У травні 2016 року відповідач подав заяву про застосування строку позовної давності (а.с. 204-208 Т1).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Щодо доводів касаційної скарги про відсутність у договорі детального розпису сукупної вартості кредиту та ненадання інформації про умови кредитування, а також відсутність попередження споживача про валютні ризики, необхідно зазначити таке.

Згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті , 8 Конституції України).

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України, як передбачено у частині першій статті 215 ЦК України.

Так, звертаючись з позовом до суду позивач вказував, що спірні договори не відповідають положенням статей 11 та 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

За змістом положень статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на день укладення договору (14 серпня 2008 року)) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі, зокрема, про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо. У договорі про надання споживчого кредиту зазначається у тому числі детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача.

Тобто, вимоги статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» на дату укладення оспорюваного договору не передбачали обов`язку банку надати детальний розпис сукупної вартості кредиту в окремому документі.

Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (набрали чинності 6 червня 2007 року), зобов`язують банки надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту або в кредитному договорі, або додатку до нього. Тобто, детальний розпис сукупної вартості кредиту не обов`язково повинен бути викладений лише як окремий документ.

Спірний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; ОСОБА_1 на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; умови кредитного договору містять повну інформацію щодо умов кредитування: періоду надання кредиту (пункт 1.1), розміру процентної ставки (пункт 1.3), порядку її нарахування (пункт 3.2), переліку, розміру й бази розрахунку неустойки (пункт 8); періоду внесення платежів, відповідальності за порушення умов договору; пункт 1.5 містить які суми включаються до сукупної вартості кредиту.

Враховуючи зміст наведених пунктів кредитного договору, ОСОБА_1 з моменту підписання цього договору був обізнаний щодо оплатності наданого кредиту, свого обов`язку вносити плату за користування кредитом, розміру процентів, порядку їх сплати та відповідальності за прострочення погашення кредиту.

Таким чином, позивач був проінформований про всі істотні умови договору, спосіб та терміни погашення кредиту, його сукупну вартість, розмір та терміни сплати процентів та інших платежів, у зв`язку з чим не можна визнати кредитний договір недійсним в цілому.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується із висновками судів про те, що позивач був проінформована про всі істотні умови договору, спосіб та терміни погашення кредиту, його сукупну вартість, розмір та терміни сплати процентів та інших платежів.

Разом з тим, обґрунтованими є доводи касаційної скарги про незаконність умов пункту 3.11 кредитного договору.

За положеннями частини п`ятої статті 11 (у редакції станом на день укладення договору (14 серпня 2008 року)), частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Таким чином, положення пункту 3.11 кредитного договору від 14 серпня 2008 року, яким передбачено сплату позичальником комісії у розмірі 1 % від розміру кредиту за перевірку документів у день фактичної видачі кредиту, встановлюють платіж, який споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (перевірка документів для видачі кредиту).

Отже, комісія за перевірку документів для видачі кредиту у розмірі 1 % є незаконною в силу частини п`ятої статті 11 (у редакції станом на день укладення договору (14 серпня 2008 року)), частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Разом з тим, особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу в межах строку позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Частиною першою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже, перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину починається за загальними правилами, визначеними у частині першій статті 261 ЦК України, тобто від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про вчинення цього правочину.

ОСОБА_1 є стороною кредитного договору (укладено 14 серпня 2008 року), який містить оспорювану умову про сплату комісії за перевірку документів для видачі кредиту в розмірі 1% від суми кредиту, тобто обізнаний щодо змісту кредитного договору з моменту його вчинення, а тому перебіг трирічного строку позовної давності за вимогою про визнання недійсним пункту 3.11 кредитного договору почався 15 серпня 2008 року та закінчився 15 серпня 2011 року, а з позовом до суду ОСОБА_1 звернувся лише у жовтні 2015 року, що має наслідком відмову у задоволенні позову в цій частині на підставі частини четвертої статті 267 ЦК України.

Таким чином, Верховний Суд доходить висновку про відмову у задоволенні позову у частині вирішення позову ОСОБА_1 про визнання недійсним пункту 3.11 кредитного договору, у зв`язку із спливом позовної давності.

Статтею 412 ЦПК України визначено, що підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 401, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 жовтня 2016 рокуу частині вирішення позову ОСОБА_1 про визнання недійсним пункту 3.11 кредитного договору скасувати, відмовити у задоволенні позову в цій частині за пропуском строку позовної давності.

В іншій частині рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя В. М. Сімоненко

Судді А. А. Калараш

С. Ю. Мартєв

Є. В. Петров

С. П. Штелик