У Х В А Л А

19 березня 2019 року

м. Київ

Справа № 688/2507/16-ц

Провадження № 14-142цс19

Велика Палата Верховного Суду у складі:

судді-доповідача Ситнік О. М.,

суддів: Антонюк Н. О., Бакуліної С. В., Британчука В. В., Гудими Д. А., Золотнікова О. С., Кібенко О. Р., Князєва В. С., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Прокопенка О. Б., Рогач Л. І., Саприкіної І. В., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.,

перевірила дотримання порядку передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду

цивільної справи за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ КБ «Надра»), ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, прокуратури Хмельницької області, Славутської об'єднаної Державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Хмельницькій області (далі - Славутська об'єднана ДПІ ГУ ДФС у Хмельницькій області), про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 22 листопада 2016 року у складі судді Огородніка І. В. та рішення Апеляційного суду Хмельницької області від 28 березня 2017 року у складі колегії суддів Спірідонової Т. В., Купельського А. В., Янчук Т. О.,

УСТАНОВИЛА:

У червні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, у якому зазначала, що 14 травня 2002 року Шепетівською міжрайонною прокуратурою Хмельницької області проти неї порушено кримінальну справу за пунктом 5 частини третьої статті 368 Кримінального кодексу України (далі - КК України).

Вироком Славутського міського суду Хмельницької області від 17 липня 2003 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 23 вересня 2003 року, її засуджено за частиною п'ятою статті 27, частиною третьою статті 368 КК України із застосуванням статті 69 КК України на три роки позбавлення волі з конфіскацією 1/4 частини майна, без позбавлення права займати посади в органах державної влади. На підставі статті 75 КК України звільнено від відбування покарання з іспитовим строком на два роки. Також постановлено передати в дохід держави 28/100 частин магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1», що знаходиться на АДРЕСА_1, як майно, що нажите злочинним шляхом.

У березні 2004 року вказаний вирок виконано в частині конфіскації майна та передано в дохід держави 28/100 частин магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1», який належав їй на праві приватної власності.

Ухвалою Верховного Суду України від 16 вересня 2004 року вирок Славутського міського суду Хмельницької області від 17 липня 2003 року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 23 вересня 2003 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

01 жовтня 2007 року Славутським міськрайонним судом Хмельницької області щодо неї постановлено виправдувальний вирок, який 06 серпня 2008 року ухвалою апеляційного суду скасований, з направленням справи на новий судовий розгляд.

26 березня 2009 року ухвалою Славутського міськрайонного суду Хмельницької області кримінальну справу направлено для проведення додаткового розслідування.

28 січня 2012 року старшим слідчим Шепетівської міжрайонної прокуратури Хмельницької області прийнято постанову про закриття кримінальної справи у зв'язку з недоведеністю її участі у вчиненні злочину.

У зв'язку з незаконним притягненням до кримінальної відповідальності та незаконним засудженням їй завдано майнової шкоди: звернуто в дохід держави 28/100 частин магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1», що належав їй на праві приватної власності.

25 березня 2004 року Шепетівським БТІ зареєстровано право власності на 28/100 частин магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1» за Шепетівською об'єднаною державною податковою інспекцією Хмельницької області (далі - Шепетівська ОДПІ Хмельницької області.

Шепетівська ОДПІ Хмельницької області через Брокерську контору Приватне підприємство «Промтехресурс» 05 квітня 2004 року уклала із ОСОБА_8 договір № 5 купівлі-продажу нерухомого майна, згідно з яким ОСОБА_8 придбав 28/100 частин магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1». У подальшому цей договір купівлі-продажу нотаріально посвідчений не був.

27 квітня 2007 року Відкрите акціонерне товариство комерційний банк «Надра» придбало за договором купівлі-продажу у ОСОБА_8 24/100 частин приміщення спірного магазину.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_8 помер, а належні йому 4/100 частини приміщення магазину прийняли у спадщину ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6

ОСОБА_3 просила суд повернути їй в натурі 28/100 частин магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1» в порядку, передбаченому Законом України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон № 266/94-ВР), оскільки вказане майно вибуло із володіння держави в особі Шепетівської ОДПІ Хмельницької області внаслідок нікчемного правочину. Оскільки при укладенні договору купівлі-продажу від 05 квітня 2004 року № 5 не додержано вимоги закону про його нотаріальне посвідчення, такий договір є нікчемним. Зазначений договір є недійсним за законом (нікчемним) і не створює юридичних наслідків, а тому 28/100 частин магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1» може бути повернуто в натурі.

Рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 22 листопада 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження фіктивності (недійсності) договору купівлі-продажу від 05 квітня 2004 року № 5.

Рішенням Апеляційного суду Хмельницької області від 28 березня 2017 року рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 22 листопада 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову з інших підстав.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що ОСОБА_3 не є стороною оспорюваного договору купівлі-продажу від 05 квітня 2004 року № 5, а тому права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до чергового добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Порядок повернення майна, конфіскованого в дохід держави судом, врегульовано Законом № 266/94-ВР та Положенням про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», затвердженим наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41 (далі - Положення).

У травні 2017 року ОСОБА_3 звернулася з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення судів першої й апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди безпідставно не застосували до спірних правовідносин норми статей 215, 216, 220, 387, 656, 657 ЦК України, статтю 4 Закону № 266/94-ВР та помилково не визнали договір купівлі-продажу від 05 квітня 2004 року № 5 нікчемним. Апеляційний суд неправильно застосував до спірних правовідносин статтю 3 Закону № 266/94-ВР, оскільки спірні приміщення магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1» визнані речовими доказами у межах кримінальної справи та за вироком Славутського міського суду Хмельницької області від 17 липня 2003 року передані в дохід держави як майно, нажите злочинним шляхом. Отже, спірні приміщення передані державі в особі Шепетівської ОДПІ Хмельницької області у власність. Суд апеляційної інстанції мав витребувати майно у його фактичних володільців, оскільки воно вибуло із володіння держави в особі Шепетівської ОДПІ Хмельницької області внаслідок нікчемного правочину - на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна без дотримання нотаріальної форми його посвідчення.

Також апеляційний суд не врахував, що позивачка вже зверталася до суду з позовом до прокуратури Хмельницької області, Шепетівської ОДПІ Хмельницької області, Державної казначейської служби України (далі - ДКСУ) про відшкодування майнової шкоди, завданої незаконним зверненням в дохід держави 28/100 частин магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1», в якому просила стягнути за рахунок Державного бюджету України грошове відшкодування вартості приміщень магазину. Проте, у задоволенні позову відмовлено на тій підставі, що приміщення магазину підлягають витребуванню в натурі.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2017 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.

15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд і набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», яким Цивільний процесуальний кодекс України (далі - ЦПК України) викладено в новій редакції.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України в редакції цього Закону провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У квітні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року справу призначено до судового розгляду, а ухвалою від 27 лютого 2019 року справу передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду з посиланням на частину п'яту статті 403 ЦПК України, якою встановлено, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Згідно із частинами першою та четвертою статті 404 ЦПК України питання про передачу справи на розгляд палати, об'єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи. Про передачу справи на розгляд палати, об'єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду суд постановляє ухвалу, зокрема, з обґрунтуванням підстав, визначених у частині п'ятій статті 403 цього Кодексу.

Колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду керувалася тим, що позивачка неодноразово зверталася до суду з позовами з приводу спірного майна.

Зокрема, у 2013 році позивачка зверталася до Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області із позовом до прокуратури Хмельницької області, Шепетівської ОДПІ Хмельницької області, ДКСУ про відшкодування майнової шкоди, завданої незаконним зверненням в дохід держави 28/100 частин магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1».

Рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 17 червня 2013 року позов задоволено частково. Стягнуто з ДКСУ за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_3 1 663 827,00 грн на відшкодування шкоди, завданої незаконним засудженням. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У іншій частині позову відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Хмельницької області від 22 жовтня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого сулу України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 грудня 2013 року, рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 17 червня 2013 року скасовано, у задоволенні позову відмовлено на тій підставі, що позивачем не було вчинено дій з витребування майна в натурі.

У травні 2014 року ОСОБА_3, урахувавши висновки суду касаційної інстанції, звернулася до суду із новим позовом та просила зобов'язати ПАТ КБ «Надра» повернути в натурі (витребувати з чужого незаконного володіння) 24/100 частин приміщень магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1» з допоміжними приміщеннями, загальною площею 231 кв. м; зобов'язати ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 повернути в натурі (витребувати з їх незаконного володіння) 4/100 частин приміщень магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1» з допоміжними приміщеннями, загальною площею 49,9 кв. м, а всього: 28/100 частин приміщень магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1», загальною площею 280,9 кв. м, що розташовані на АДРЕСА_1, які належали їй на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 06 березня 2000 року, і які вироком Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 17 липня 2003 року звернені в дохід держави.

Рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 27 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 21 січня 2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 липня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено на тій підставі, що позивачем обрано неправильний спосіб захисту своїх майнових прав.

Також судами встановлено, що у вересні 2015 року в порядку, передбаченому Законом № 266/94-ВР, ОСОБА_3 звернулась до прокурора Хмельницької області із заявою про вирішення питання щодо відшкодування завданої їй шкоди.

ЛистомШепетівської міжрайонної прокуратури Хмельницької області від 20 листопада 2015 року № 1525-10 ОСОБА_3 повідомлено, що законом не передбачено прийняття прокуратурою постанови щодо визначення розміру відшкодованої шкоди, та вказано, що її право підлягає поновленню відповідно до частини другої статті 4 Закону № 266/94-ВР, шляхом звернення до фінансового органу за місцем її проживання з вимогою про відшкодування повної вартості майна (а. с. 72, т. 1).

15 грудня 2015 року позивачка звернулася до Шепетівської ОДПІ у Хмельницькій області з вимогою вирішити питання про можливість повернення їй в натурі або відшкодування вартості 28/100 частин приміщень магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1» з допоміжними приміщеннями, що належали її на праві приватної власності до виконання вироку суду і були передані безоплатно Шепетівській ОДПІ у Хмельницькій області.

Листом від 05 січня 2016 року № 103/2220 Шепетівська ОДПІ у Хмельницькій області відмовила ОСОБА_3 як у поверненні майна в натурі, так і у відшкодуванні завданих збитків у грошовій формі (а. с. 76, т. 1).

У червні 2016 року ОСОБА_3 втретє звернулася до суду з позовом у справі, яка переглядається. Позовні вимоги у цій справі сформульовані з урахуванням правових висновків викладених судами касаційної інстанції у попередніх справах.

Колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що позивачка використала всі можливі способи захисту порушених прав, які були викладені у висновках і мотивах судів касаційної інстанції, при неодноразових розглядах її позовних вимог про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, а саме незаконним відчуженням її нерухомого майна, відмова позивачці у задоволенні позовних вимог про відшкодування такої шкоди у даній справі, є фактично відмовою у доступі до правосуддя.

Зважаючи на викладене, Колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду зробила висновок, що справа містить виключну правову проблему й передача справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду необхідна для забезпечення розвитку права й формування єдиної правозастосовчої практики з огляду на наступні обставини.

При цьому наявність виключної правової проблеми та її вирішення для забезпечення розвитку права й формування єдиної правозастосовної практики колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду обґрунтовує тим, що справа не може бути вирішена касаційним судом у межах правильності застосування судами норм матеріального та процесуального права, оскільки ВеликаПалата Верховного Суду, з урахуванням різних правових висновків Верховного Суду України, зокрема у постановах від 23 грудня 2015 року № 6-307цс15 і від 25 травня 2016 року № 6-605цс16, по-різному підходила до аналізу частини третьої статті 215 ЦК України щодо права заінтересованої особи, яка не є стороною правочину, оспорювати його, й в контексті статті 5 ЦПК України щодо ефективного способу захисту порушеного права.

ВеликаПалата Верховного Суду вважає такі висновки про наявність підстав для передачі справи на розгляд згідно з частиною п'ятою статті 403 ЦПК України передчасними та недостатньо обґрунтованими.

Виключна правова проблема як така має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного показників.Кількісний показник означає, що вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості справ, які або вже існують, або можуть виникнути з врахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності.

З точки зору якісного критерію про виключність правової проблеми можуть свідчити наступні обставини: з касаційної скарги вбачається, що судами були допущені істотні порушення норм процесуального права, які унеможливили розгляд справи з дотриманням вимог справедливого судового розгляду; судами була допущена явна й груба помилка у застосуванні норм процесуального права, в тому числі свавільне розпорядження повноваженнями, й перегляд справи Великою Палатою Верховного Суду потрібен з метою унеможливлення її повторення у подальшій судовій діяльності; норми матеріального чи процесуального права були застосовані судами першої чи апеляційної інстанцій таким чином, що постає питання щодо дотримання принципу пропорційності, тобто забезпечення належного балансу між приватними та публічними інтересами; наявні колізії в нормах матеріального права, що викликає необхідність у застосуванні аналогії закону чи права, або постає питання щодо дотримання принципу верховенства права.

При цьому справа буде мати принципове значення, якщо йдеться про правове питання, яке потребує пояснення і зустрічається у невизначеній кількості справ у разі, якщо надана на нього відповідь піддається сумніву або якщо існують різні відмінні позиції і це питання ще не вирішувалося вищою судовою інстанцією, а також необхідне тлумачення щодо застосування нових законів. Разом з тим не є виключною правовою проблемою правове питання, відповідь на яке є настільки ясною і чіткою, що вона може бути знайдена без будь-яких проблем.

Європейський суд з прав людини дотримання принципу правової визначеності пов'язує з забезпеченням єдності судової практики. Однак він не наполягає на її незмінності, оскільки неспроможність забезпечити динамічний та еволюційний підхід у тлумаченні може призвести до ризику створення перепон при проведенні реформ або запровадженні покращень.

При визначенні того, чи наявність конфліктуючих судових рішень у подібних справах суперечить принципу правової визначеності відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року враховується: 1) наявність «глибоких та довгострокових розходжень» у відповідній судовій практиці національних судів; 2) чи передбачає національне законодавство механізми подолання таких розбіжностей та 3) чи були такі механізми запроваджені, якщо так, то чи були вони ефективні.

В ухвалі Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2018 року відсутні посилання на кількісні й якісні показники, які б свідчили про те, що передача цієї справи до Великої Палати Верховного Суду необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.Не наведено колегією суддів і конкретних постанов Великої Палати Верховного Суду, у яких остання по-різному підходила до аналізу частини третьої статті 215 ЦК України

Застосування частини третьої статті 215 ЦК України не містить виключної правової проблеми, а необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду України вирішуються, зокрема, шляхом передачі справи на розгляд об'єднаної палати (підпункт 7 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України).

З приводу застосування статей 215, 216, 387, 388 ЦК України неодноразово висловлювався Верховний Суд України у своїх постановах, зокрема, від 31 жовтня 2012 року у справі № 6-53цс12, від 18 вересня 2013 року у справі № 6-95цс13; від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-164цс14; від 19 листопада 2014 року у справі № 6-170цс14; від 13 травня 2015 року у справі № 6-67цс15; від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15 та інших.

Оскільки відсутні кількісний та якісний показники щодо вирішення спорів у подібних правовідносинах, як і відсутні відомості про наявність проблеми невизначеності у вирішенні правового питання, то підстави для прийняття та розгляду Великою Палатою Верховного Суду указаної справи згідно з частиною п'ятою статті 403 ЦПК України відсутні.

За викладених обставин Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для прийняття справи до розгляду та повертає її на розгляд Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Керуючись статтями 403, 404 ЦПК України, Велика Палата Верховного Суду

УХВАЛИЛА:

Справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра», ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, прокуратури Хмельницької області, Славутської об'єднаної Державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Хмельницькій області, про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 22 листопада 2016 року та рішення Апеляційного суду Хмельницької області від 28 березня 2017 року - повернути на розгляд до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Надіслати учасникам справи копію цієї ухвали до відома.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач О. М. Ситнік

Судді: Н. О. Антонюк Л. М. Лобойко

С. В. Бакуліна Н. П. Лященко

В. В. Британчук О. Б. Прокопенко

Д. А. Гудима Л. І. Рогач

О. С. Золотніков І. В. Саприкіна

О. Р. Кібенко В. Ю. Уркевич

В. С. Князєв О. Г. Яновська