12.03.2019 227/4563/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

12 березня 2019 року м. Добропілля

Добропільський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Хандуріна В.В.

при секретарі Заварзіній Я.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Добропілля в порядку спрощеного позовного провадження та заочного розгляду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа Орган опіки та піклування Добропільської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до Добропільського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою про визнання ОСОБА_2, ОСОБА_3, такими, що втратили право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона є власником квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1. У зазначеній квартирі з 21.04.2009 року прописані невістка позивача ОСОБА_4 разом зі своєю донькою від першого шлюбу ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка є відповідачем по справі, а також неповнолітнім сином ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, який також є відповідачем по зазначеній цивільній справі. На початку 2014 року ОСОБА_4 розлучилася з сином позивача і разом зі своїми дітьми ОСОБА_2 та ОСОБА_3 виїхала за межі України, куди саме, позивачу невідомо. Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 13.09.2018 року ОСОБА_4 було визнано такою, що втратила право користування належним позивачу житловим приміщенням. Проте діти ОСОБА_4, які є відповідачами по справі, залишаються зареєстрованими за адресою: АДРЕСА_1. Факт реєстрації відповідачів у належній позивачу квартирі обмежує її права як власника повноцінно користуватися та розпоряджатися належним їй нерухомим майном. Окрім того, позивач вимушена самостійно оплачувати всі комунальні послуги з урахуванням всіх зареєстрованих осіб, що ставить її у скрутне матеріальне становище, оскільки вона отримує маленьку пенсію, у зв'язку з чим позивач не має змоги оформити субсидію. На підставі викладеного позивач просила визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, такими, що втратили право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1.

Сторони в судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце розгляду цивільної справи повідомлялись належним чином. В матеріалах справи міститься клопотання позивача про розгляд справи без її участі за участю її представника - адвоката Карамяна Едуарда Фрунзіковича. Від представника позивача також надійшла заява з проханням розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечує. Від представника третьої особи до суду надійшла заява з проханням розглянути справу без участі представника Органу опіки та піклування Добропільської міської ради та надано до суду висновок щодо недоцільності визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Від відповідачів жодних заяв або доказів поважності неявки до суду не надходило, відзивів на позовну заяву подано не було.

З урахуванням ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у зв'язку з неявкою всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ст. 223 ЦПК України, неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

На підставі ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за умови належного повідомлення відповідача про дату, час та місце судового засідання, неявки останнього в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, неподання ним відзиву і якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

З урахуванням зазначених вимог Закону, суд вбачає за можливе розглянути справу без відповідача і винести заочне рішення.

Суд, розглянувши цивільну справу в межах заявлених вимог, дослідивши матеріали справи і докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне:

Судом встановлено, що позивач є власником квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, про що свідчить копія свідоцтва про право власності на житло, виданого 02 липня 2004 року Відділом з житлових питань та управління комунальним господарством Добропільської міської ради (а.с. 13). Право власності позивача на зазначене житлове приміщення підтверджується копією Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № НОМЕР_1, виданого 09.08.2004 року Добропільським бюро технічної інвентаризації (а.с. 14), а також копією технічного паспорту (а.с. 15-16).

В належній позивачу квартирі зареєстровані відповідач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5, про що свідчить копія домової книги (а.с. 17-20).

Згідно копії заочного рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 13 вересня 2018 року, ОСОБА_4, яка є матір'ю відповідача ОСОБА_3, та яка також була зареєстрована у вищезазначеній квартирі, було визнано такою, що втратила право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1. Зазначене рішення набрало законної сили 17 жовтня 2018 року (а.с. 21-22).

Згідно копії акту, складеного 13.06.2018 року головою правління ОСББ «Гавань» за участю сусідів, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_6, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, прописані за адресою: АДРЕСА_1, але не проживають у зазначеній квартирі з 2014 року по теперішній час.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з положеннями частини 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (ч. 5 ст. 81 ЦПК України).

Частиною 1 статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до частини 1 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права (ч. 2 ст. 263 ЦПК України). Частиною 5 статті 263 ЦПК України визначено, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

За змістом статті 156 Житлового кодексу України, члени сім'ї власника будинку, в тому числі і колишні, користуються жилим приміщенням нарівні з власником.

При розгляді справи щодо визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням члена сім'ї власника житла, суди мають встановлювати наступні факти: чи є спірне приміщення житлом, чи є воно власністю позивача, чи відсутній відповідач у спірному приміщені понад один рік, чи є причини відсутності поважними та чи не було між власником та відповідачем будь якої іншої домовленості щодо користування житлом або збереження права на користування житлом на час відсутності.

Беручи до уваги, що факт відсутності відповідача ОСОБА_2 у вищезазначеній квартирі понад один рік знайшов своє підтвердження в судовому засіданні, а відповідач не надала суду доказів того, що перестала користуватися квартирою з поважних причин та має право на збереження за нею права користування цим житловим приміщенням, суд вважає, що позивач довів свої вимоги в частині визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою НОМЕР_2, розташованою в будинку АДРЕСА_1, і вони підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання стосовно визнання малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_7, таким, що втратив право користування квартирою НОМЕР_2, розташованою в будинку АДРЕСА_1, суд дійшов висновку, що в даній частині позовних вимог необхідно відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_9, про що свідчить копія свідоцтва про народження серії НОМЕР_3, виданого 31 липня 2008 року відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Добропіллю Добропільського міськрайонного управління юстиції Донецької області (а.с. 9).

Відповідно до ч. 1 ст. 47 ЦПК України здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов'язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи. Частиною другою зазначеної норми передбачені випадки можливості особистої участі в суді неповнолітніх осіб.

Проте як вбачається з доданих до позовної заяви документів, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5, є малолітньою особою, оскільки станом на день подання позивачем позову до суду йому виповнилося 10 років. Чинним ЦПК України не передбачено можливості безпосередньої участі малолітніх осіб в судовому процесі. В той же час, ч. 1 ст. 59 ЦПК України встановлено, що права, свободи та інтереси малолітніх осіб віком до чотирнадцяти років, а також недієздатних фізичних осіб захищають у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, опікуни чи інші особи, визначені законом.

Таким чином, відповідачем повинна була виступати мати малолітнього ОСОБА_3 ОСОБА_4, яка є законним представником малолітнього та якій надано право захищати права, свободи та інтереси в суді та виступати в інтересах свого сина. В той же час, нормами чинного ЦПК України передбачено право позивача до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, звернутися до суду з. клопотанням про заміну неналежного відповідача у справі, проте жодних клопотань до суду від позивача не надходило. Таким чином, в силу вищезазначених положень, а саме у зв'язку з тим, що станом на день звернення позивача до суду з позовом відповідач ОСОБА_3 не має цивільної процесуальної дієздатності, а тому не має відповідати за пред'явленим позовом, тобто є неналежним відповідачем по справі.

Окрім того, статті 14, 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачають, що держава забезпечує дітей правом на проживання, діти членів сім'ї наймача або членів його сім'ї мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Права неповнолітніх підлягають захисту на підставі п. 3 ст. 1 Конвенції про права дитини, ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей».

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування.

У відповідності до приписів ч.ч. 1, 2 ст. 160 Сімейного кодексу України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Враховуючи наведені норми права, а також те, що малолітня дитина ОСОБА_3 не проживає за місцем реєстрації не з власної ініціативи (тобто причину не проживання не можна визнати неповажною), він не може бути визнаний таким, що втратив право користування цим житлом.

Суд також вважає за необхідне прийняти до уваги висновок Органу опіки та піклування щодо недоцільності визнання відповідача ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за місцем своєї реєстрації, відповідно до якого Орган опіки та піклування, з метою попередження поширення дитячої безпритульності, заперечує проти визнання зазначеної малолітньої особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Таким чином, враховуючи вищевикладене та той факт, що Орган опіки та піклування Добропільської міської ради Донецької області заперечує у задоволенні позовних вимог в частині, що стосується малолітньої дитини, тобто визнання її особою, яка втратила право користування жилим приміщенням, а також зважаючи на те, що ОСОБА_3 не є належним відповідачем по справі, то суд вважає необхідним залишити за малолітнім ОСОБА_3 право користування житловим приміщенням за адресою: Донецька область, м. Добропілля, вул. Первомайська, 127/27, та відмовити у задоволенні позовних вимог в цій частині.

На підставі викладеного та керуючись Конвенцією про права дитини, Законом України «Про охорону дитинства», Законом України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей», статтею 160 Сімейного кодексу України, статтею 156 Житлового кодексу України, статтею 405 Цивільного кодексу України, статтями 2-4, 12, 81, 89, 141, 259, 263-265, 268, 280-282, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа Орган опіки та піклування Добропільської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_8, такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Направити відповідачу копію заочного рішення суду в порядку, передбаченому ст. 272 Цивільного процесуального кодексу України.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку безпосередньо до Донецького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Головуючий: суддя В.В. Хандурін

12.03.2019