Постанова

Іменем України

09 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 752/2534/16-ц

провадження № 61-9706св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_2 в інтересах малолітньої ОСОБА_3 ,

представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 ,

відповідачі: ОСОБА_5 , Голосіївська районна в м. Києві державна адміністрація, відділ приватизації житлового фонду Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації,

представник ОСОБА_5 - ОСОБА_7 ,

треті особи: служба у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, приватне акціонерне товариство «Швейна фабрика «Воронін», ОСОБА_8 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - ОСОБА_4 , на постанову Апеляційного суду м. Києва від 21 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Семенюк Т. А., Шкоріної О. І., Стрижеуса А. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2016 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_3 , звернулися до суду з позовом до ОСОБА_5 , Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, відділу приватизації житлового фонду Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, треті особи: служба у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, приватне акціонерне товариство «Швейна фабрика «Воронін» (далі - ПрАТ «ШФ «Воронін»), ОСОБА_8 , про визнання протиправним і скасування розпорядження про видачу ордера та визнання недійсним та скасування ордера на право зайняття житла, визнання протиправним та скасування розпорядження про видачу свідоцтва та скасування свідоцтва про право власності.

Позов мотивовано тим, що позивач ОСОБА_1 на підставі наказу від 04 грудня 2000 року № 165к працює у ПрАТ «ШФ «Воронін».

Позивач ОСОБА_2 на підставі наказу від 10 листопада 2003 року № 139к по 05 березня 2005 року працювала у ПрАТ «ШФ «Воронін».

01 квітня 2001 року ОСОБА_1 , як працівник ПрАТ «ШФ « Воронін », вселилась у кімнату гуртожитку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та проживає там.

08 травня 2003 року ОСОБА_2 , як працівник ПрАТ «ШФ « Воронін » вселилась до указаної кімнати гуртожитку, де з 17 липня 2008 року проживає і її малолітня дочка ОСОБА_3

Зазначила, що факт їх проживання у спірному приміщенні підтверджується довідкою відкритого акціонерного товариства «ШФ «Воронін» (далі - ВАТ «ШФ « Воронін ») від 2008 року, довідкою ВАТ «ШФ «Воронін» від 14 січня 2011 року, актом комунального підприємства «ЖЕО - 107» (далі - КП «ЖЕО - 107») від 28 січня 2015 року.

Також зазначили, що протягом усього часу проживання вони сплачують грошові кошти, нараховані за комунальні послуги та заборгованості не мають. У спірному житловому приміщенні вони не зареєстровані.

У листопаді 2015 року їм стало відомо про те, що Голосіївською районною в м. Києві державною адміністрацією було видано на ім`я ОСОБА_5 розпорядження про видачу ордера та ордер на жиле приміщення, розпорядження від 18 жовтня 2011 року № 36496 про видачу свідоцтва про право власності на кімнату АДРЕСА_1 .

Розпорядження Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації від 18 жовтня 2011 року № 36496 було видано на підставі клопотання правління та профспілкового комітету ВАТ «ШФ «Воронін» від 15 березня 2011 року про видачу ордерів на житлові площі в однокімнатних квартирах по АДРЕСА_1 для працівників підприємства, які зареєстровані та проживають за указаною адресою.

Розпорядження про видачу ордера та ордер на жиле приміщення, розпорядження про видачу свідоцтва про право власності та свідоцтво про право власності видавалися на вже зайняте ними житло.

Вказували на те, що жодного акту про непроживання або відсутність їх у спірній кімнаті складено не було.

Вважають, що розпорядження про видачу ордера та ордер на жиле приміщення, розпорядження Голосіївської районної в м. Києві державної реєстрації від 18 жовтня 2011 року № 36496 про видачу свідоцтва від 18 жовтня 2011 року про право власності на кімнату АДРЕСА_1 та свідоцтва про право власності, виданого на ім`я ОСОБА_5 , є протиправними та такими, що грубо порушують їх права на житло.

Ураховуючи викладене,ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_3 , просили суд визнати протиправним і скасувати розпорядження про видачу ордера на жиле приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , видане на ім`я ОСОБА_5 , визнати недійсним і скасувати ордер на жиле приміщення, яке знаходиться за указаною адресою, визнати протиправним і скасувати розпорядження Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації датоване 2011 роком № 36496 про видачу свідоцтва від 18 жовтня 2011 року про право власності на кімнату АДРЕСА_1 , визнати недійсним і скасувати свідоцтво від 18 жовтня 2011 року про право власності на вищезазначене спірне майно.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 04 липня 2017 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_3 , задоволено частково. Визнано протиправним і скасовано розпорядження Голосіївської районної державної адміністрації м. Києва від 06 липня 2011 року № 503 у частині видачі ордера на жиле приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , видане ОСОБА_5 Визнано недійсним і скасовано ордер на право зайняття жилого приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , виданий на ім`я ОСОБА_5 , на підставі розпорядження Голосіївської районної державної адміністрації м. Києва від 06 липня 2011 року № 503. Визнано протиправним і скасовано розпорядження Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації від 18 листопада 2011 року № 36496 у частині видачі ОСОБА_5 свідоцтва від 18 жовтня 2011 року про право власності на кімнату АДРЕСА_1 . Визнано недійсним і скасовано свідоцтво від 18 жовтня 2011 року про право власності на указану кімнату, видане на ім`я ОСОБА_5 , відділом приватизації житлового фонду Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації.

Додатковим рішенням Голосіївського районного м. Києва від 25 вересня 2017 року вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачі були заселені до спірного житлового приміщення не самовільно, а як працівники фабрики, з усного дозволу адміністрації, оплачували проживання та комунальні послуги у гуртожитку.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду м. Києва від 21 грудня 2017 року апеляційні скарги ОСОБА_8 , ОСОБА_5 , ПрАТ «ШФ «Воронін» задоволено. Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 04 липня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_3 , відмовлено.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що 17 січня 2001 року ВАТ «Київська швейна фабрика «Желань» (далі - ВАТ «КШФ «Желань») видано ОСОБА_5 , яка працювала швачкою ВАТ «КШФ «Желань», ордер № 1 на право зайняття 1 ліжко-місця у гуртожитку по АДРЕСА_1 . Спеціальний ордер на ліжко-місце у кімнаті АДРЕСА_1 видано ОСОБА_5 , яка і була зареєстрована за цією адресою, а позивачі зберігали за собою право користування жилою площею у АДРЕСА_2 . Позивач ОСОБА_1 вселилась у спірну кімнату без правовстановлюючих документів. Також не надано правовстановлюючих документів на вселення у спірну кімнату і ОСОБА_3 Документи, на підставі яких позивачі вселилися у вказану кімнату у ПрАТ «ШФ «Воронін» відсутні, ордер на вселення до цієї кімнати позивачам не надавався, вони не були зареєстровані у цьому гуртожитку. Зазначені обставини не були спростовані належними та допустимими доказами у справі, а тому законних прав на проживання у спірній кімнаті гуртожитку позивачі не набули. Законних прав на проживання у спірній кімнаті гуртожитку набула лише ОСОБА_5 , а позивачі вселилися до спірної кімнати у спосіб, не передбачений законом, та проживають у ній без законних підстав.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у лютому 2018 року, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушенням норм процесуального права, просила скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувана постанова апеляційного суду є незаконною, необґрунтованою й такою, що прийнята з неправильним застосуванням норм чинного законодавства. Посилалась на те, щопідставами вселення до спірного житла у позивачів в матеріалах справи наявні такі документи: копії розрахункових листків по нарахуванню, відрахуванню та виплаті заробітної платина ім`я ОСОБА_1 , копія довідки, видана ВАТ «ШФ «Воронін» для подання до управління праці та соціального захисту населення Голосіївської районної державної адміністарції м. Києва про те, що ОСОБА_15 , разом з малолітньою дочкою дійсно фактично проживають за адресою: АДРЕСА_1, копія довідки від 14 січня 2011 року № 09, видана ВАТ «ШФ «Воронін» ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , у тому, що вони дійсно проживають у гуртожитку ВАТ «ШФ «Воронін» за указаною адресою, копія сертифіката акцій від 10 листопада 2005 року, виданий на ім`я ОСОБА_1 про купівлю цінних паперів, у якому фабрикою зазначено місце проживання останньої: АДРЕСА_1 . Указані документи ніким не оскаржені та не спростовані. За таких обставин, фабрика до виникнення судового спору визнавала факт законного вселення та проживання позивачів у спірній кімнаті, про що надавала вищезазначені довідки та вела бухгалтерію. Судом апеляційної інстанції не було взято до уваги той факт, що відповідач ОСОБА_16 , на ім`я якої було проведено незаконну приватизацію спірного майна, з 2005 року займає керівні посади на фабриці, використовує своє службове становище для забезпечення себе письмовими документами. Зважаючи на вищевикладене, висновок суду апеляційної інстанції щодо відсутності у позивачів законних підстав на вселення, у зв`язку з тим, що ними не подано документів, виданих фабрикою, якими надано дозвіл на вселення є помилковим.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 16 квітня 2018 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано з Голосіївського районного суду м. Києва зазначену цивільну справу.

У травні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 25 вересня 2019 року указану справу призначено до розгляду.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У травні 2018 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від ОСОБА_8 , у якому вона посилалась на те, що касаційна скарга є необґрунтованою, а оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції прийнята на основі повного та всебічного розгляду всіх обставин й дослідження матеріалів цивільної справи, правильного застосуванням норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для скасування постанови суду апеляційної інстанції відсутні.

У травні 2018 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від ОСОБА_5 , поданий представником - ОСОБА_7 , у якому вона посилалась на те, що правових підстав для вселення, отримання спеціального ордера на проживання у спірній квартирі не було у жодного з позивачів, за весь час розгляду справи позивачі не надали належного доказу щодо вселення та проживання, також не надано до суду оригінали квитанцій про сплату за комунальні послуги на період приватизації та за інші періоди. Позивачі постійно були зареєстровані у м. Бердичів Житомирської області, місце їх реєстрації протягом 15 років не змінювалось, жодного дня у гуртожитку та відповідно у спірній квартирі зареєстрованими не були. Доводи позивачів ґрунтуються виключно на припущеннях, у зв`язку з чим просила у задоволенні касаційної скарги відмовити, постанову Апеляційного суду м. Києва від 21 грудня 2017 року залишити без змін.

У травні 2018 року до Верховного Суду надійшов відзив від ПрАТ ШФ «Воронін», у якому товариство посилалось на те, що касаційна скарга є безпідставною, необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, оскільки відповідач ОСОБА_5 з 2000 року постійно працює у ПрАТ ШФ «Воронін». Суд апеляційної інстанції дійшов вірного висновку про те, що порядок надання жилої площі у гуртожитку передбачений статтею 128 ЖК Української РСР. 15 березня 2011 року на засіданні профспілкового комітету ВАТ ШФ «Воронін» було прийнято рішення звернутись з клопотанням до Голосіївської РДА м. Києва про видачу ордерів працівникам, які зареєстровані та проживають по АДРЕСА_1 в окремих кімнатах. Рішення приймалось відносно 12 кімнат. Суд апеляційної інстанції вірно визначив, що позивач ОСОБА_1 вселилась у спірну кімнату без правовстановлюючих документів. Позивачем ОСОБА_3 також не надано правовстановлюючих документів на вселення у вказану кімнату. При цьому тривалість проживання у кімнаті гуртожитку не свідчить про правомірність зайняття цієї кімнати позивачами. Крім того, судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідач ОСОБА_5 була зареєстрована у спірній квартирі, у той час як позивачі зберігали за собою право користування жилою площею у АДРЕСА_2 , де і були зареєстровані. Місце реєстрації позивачів протягом 15 років не змінювалось. Таким чином, товариство просило суд у задоволенні касаційної скарги відмовити, постанову Апеляційного суду м. Києва від 21 грудня 2017 року залишити без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

01 квітня 2001 року ОСОБА_1 , як працівник ПрАТ «ШФ «Воронін», вселилась у кімнату гуртожитку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та проживає там.

08 травня 2003 року ОСОБА_2 , як працівник ПрАТ «ШФ « Воронін », вселилась до кімнати гуртожитку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , де з 17 липня 2008 року проживає і її малолітня дочка ОСОБА_3 , та проживають там.

Згідно з рішенням Київської міської ради від 23 березня 2000 року № 76/797 «Про прийняття до комунальної власності територіальної громади м. Києва відомчих житлових будинків, зовнішніх інженерних мереж та об`єктів комунального призначення» було прийнято та передано до комунальної власності районної ради житловий будинок АДРЕСА_1 .

Відповідно до рішення Київської міської ради від 09 вересня 2010 року № 7/4819 «Про питання організації управління районами в м. Києві» та розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 30 вересня 2010 року № 787 «Про організаційно-правові заходи, пов`язані з виконанням рішення Київської міської ради від 9 вересня 2010 року № 7/4819 «Про питання організації управління районами в місті Києві» були ліквідовані районні в м. Києві ради та створені районні в м. Києві державні адміністрації.

Пунктом 1 розпорядження Київської міської державної адміністрації від 10 грудня 2010 року № 1112 «Про питання організації управління районами в м. Києві» затверджено переліки підприємств, організацій та установ, майно яких передається до сфери управління районних в м. Києві державних адміністрацій, в тому числі і будинок АДРЕСА_1 .

Розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 31 січня 2011 року № 121 «Про реалізацію районними в м. Києві державними адміністраціями окремих повноважень» надано право районним в м. Києві державним адміністраціям на видачу ордерів на заселення жилої площі.

Голосіївська районна в м. Києві державна адміністрація прийняла розпорядження від 06 липня 2011 року № 503, яким видано ордер на однокімнатну ізольовану квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 16,2 кв. м, ОСОБА_5 , яка згідно наданих відомостей одна була зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 , на квартирному обліку перебувала з 19 квітня 2011 року на загальних підставах (зі зняттям з квартирного обліку).

17 січня 2001 року ВАТ «КШФ «Желань» видано ОСОБА_5 , яка працювала швачкою ВАТ «КШФ «Желань», ордер № 1 на право зайняття 1 ліжко-місця у гуртожитку по АДРЕСА_1 .

Спеціальний ордер на ліжко-місце у кімнаті АДРЕСА_1 видано ОСОБА_5 , яка і була зареєстрована за цією адресою, а позивачі зберігали за собою право користування жилою площею у АДРЕСА_2 .

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга ОСОБА_1 , подану представником - ОСОБА_4 , задоволенню не підлягає.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції прийнята з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 2 розпорядження Київської міської державної адміністрації від 28 травня 1999 року № 813 «Про гуртожитки в жилих будинках» зобов`язано районні у м. Києві державні адміністрації за місцем знаходженням жилих будинків, або квартир в жилих будинках, які використовувались під гуртожитки видати сім`ям та одиноким громадянам, які постійно проживають, прописані та перебувають на квартирному обліку ордери на займані жилі приміщення.

Згідно зі статтями 15, 58 ЖК Української PCP (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) виконавчі комітети районних, міських, районних у містах Рад народних депутатів у межах і в порядку, встановлених законодавством Союзу PCP, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української PCP, на території району, міста, району в місті: здійснюють державний контроль за використанням і схоронністю житлового фонду; здійснюють управління житловим фондом місцевих Рад; здійснюють облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, а також контроль за станом цього обліку на підприємствах, в установах, організаціях, затверджують рішення про взяття громадян за місцем роботи на облік потребуючих поліпшення житлових умов; приймають рішення про надання жилих приміщень у будинках житлового фонду місцевої Ради, затверджують спільні рішення адміністрації і профспілкового комітету підприємства, установи, організації про надання жилих приміщень у будинках відомчого житлового фонду; здійснюють облік громадян, які бажають вступити до житлово-будівельного кооперативу, затверджують списки осіб, які вступають до житлово-будівельного кооперативу, і рішення загальних зборів членів житлово-будівельного кооперативу про прийом до членів кооперативу та про надання квартири; видають ордери на жилі приміщення, тощо.

На підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Нормативно-правовими документами, які регулюють порядок проведення процедури приватизації є Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду», Наказ Міністерства з питань житлово-комунального господарства від 16 грудня 2009 року № 396 «Про затвердження Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян».

Відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд та приміщень державного житлового фонду на користь громадян України.

На момент проведення спірної процедури приватизації діяло Положення про порядок передачі квартир (будинків, жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затверджене Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства від 16 вересня 2009 року № 396 (далі - Положення).

Пунктом 18 зазначеного Положення передбачало вичерпний перелік необхідних документів для проведення процедури приватизації, а саме: оформлена заява на приватизацію встановленого зразка; довідка про склад сім`ї та займані приміщення; копія ордера про надання жилої площі; документ, що підтверджує невикористання ним житлових чеків для приватизації державного житлового фонду; документ, що підтверджує право на пільгові умови приватизації; заява - згода тимчасово відсутніх членів сім`ї наймача на приватизацію квартири, жилих приміщень у гуртожитку.

Пунктом 19 Положення встановлено, що довідка про склад сім`ї та займані приміщення (довідка береться громадянином на підприємстві (організації), що обслуговує жилий будинок, гуртожиток.

Порядок надання жилої площі в гуртожитку передбачений статтею 128 ЖК Української РСР, відповідно до якої жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства та відповідного профспілкового комітету.

На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу (стаття 129 ЖК Української РСР).

Пунктом 10 Примірного положення про гуртожитки передбачено, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер (додаток), який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Ордер може бути виданий лише на вільну жилу площу.

Цей ордер є єдиною підставою для вселення у жиле приміщення.

Статтями 58, 59 ЖК Української РСР визначені підстави і порядок видачі ордера та визнання ордера на жиле приміщення недійсним, зокрема, ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач ОСОБА_1 вселилась у спірну кімнату без правовстановлюючих документів. Також не надано правовстановлюючих документів на вселення у спірну кімнату і ОСОБА_3 Документи, на підставі яких позивачі вселилися у вказану кімнату у ПрАТ «ШФ «Воронін» відсутні, ордер на вселення до спірної кімнати позивачам не надавався, вони не були зареєстровані у цьому гуртожитку. Зазначені обставини не були спростовані належними та допустимими доказами у справі, а тому законного права на проживання у спірній кімнаті гуртожитку позивачі не набули. Законного права на проживання у спірній кімнаті гуртожитку набула лише ОСОБА_5 , а позивачі вселилися до спірної кімнати у спосіб, не передбачений законом, та проживають у ній незаконно.

При цьому суд апеляційної інстанції правильно виходив із того, що оскільки позовні вимоги щодо визнання протиправними та скасування розпорядження Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації від 18 листопада 2011 року № 36496 у частині видачі ОСОБА_5 свідоцтва від 18 жовтня 2011 року про право власності на спірну кімнату, визнання недійсним і скасування свідоцтва від 18 жовтня 2011 року про право власності на зазначену кімнату, виданого на ім`я ОСОБА_5 відділом приватизації житлового фонду Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, є похідними від вимог про визнання ордера недійсним, тому такі вимоги також задоволенню не підлягають.

Посилання касаційної скарги на те, що позивачі проживають у спірній кімнаті з 2001 року з дозволу адміністрації фабрики, а тому кімната не була вільною на час прийняття рішення про видачу ордера відповідачу, не можуть бути підставою для задоволення позову, так як позивачами не надано належних та допустимих доказів правомірності проживання у спірній кімнаті гуртожитку та правомірності її зайняття, при цьому, тривалість проживання у кімнаті гуртожитку не свідчить про правомірність зайняття цієї кімнати позивачами.

Наданим представником ПрАТ «ШФ «Воронін» спеціальним ордером від 17 січня 2001 року № 1 на право зайняття 1 ліжко-місця у гуртожитку по АДРЕСА_1 , виданоим ОСОБА_5 , яка працювала швачкою ВАТ «КШФ «Желань», спростовуються доводи ОСОБА_1 щодо видачі ордера на зайняте приміщення, оскільки позивач вселилась у спірну кімнату лише 01 квітня 2001 року.

Доводи касаційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, порушення норм матеріального та процесуального права при її прийнятті не знайшли свого підтвердження і спростовуються належними та допустимими доказами у справі.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

При вирішенні вказаної справи судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює.

Відповідно до частин першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення залишити без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - ОСОБА_4 , залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду м. Києва від 21 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович