Справа № 495/227/19
№ провадження 2/495/34/2019
р і ш е н н я

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

08 жовтня 2019 рокум. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області в складі:

головуючого одноособово - судді Прийомової О.Ю.,

за участю секретаря Іванченко А.С.,

справа №495/227/19,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Білгород-Дністровському цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору купівлі продажу дійсним та визнання права власності,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 , звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання договору купівлі продажу дійсним та визнання права власності, відповідно до якого просить суд: визнати дійсним договір купівлі продажу нерухомого майна від 13.11.2000 року, укладений між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 у представництві Одеської товарної біржі в м. Білгород-Дністровському Одеської області та зареєстрованого в Журналі реєстрації біржових угод з нерухомості 13.11.2000 року за №2109/Б; визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 13.11.2000 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у представництві Одеської товарної біржі м. Білгород-Дністровський був укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна № 2109/Б, згідно якого позивач купив належну відповідачам квартиру АДРЕСА_1 .

Усі істотні умови договору, що відображені у підписаному ними договору купівлі-продажу сторонами були виконані, грошовий розрахунок в сумі 5900 грн по даному договору ним сплачений.

При цьому були виконані усі умови угоди, крім нотаріального посвідчення договору: відповідачі після отримання грошей передали йому всі документи і ключі від будинку , відповідачі звільнили раніше належну їм квартиру, договір було зареєстровано на товарній біржі як того вимагає ст. 15 ЗУ «Про товарну біржу», з моменту укладання договору він вселився та користується вказаною квартирою, виготовив технічний паспорт на неї.

З вказаних вище підстав він і звернувся до суду з даним позовом.

Позивач в судове засідання не з`явився, в матеріалах справи наявна його заява з проханням позовні вимоги задовольнити, розглянувши справу у його відсутність.

Відповідачі у судове засідання не з`явились, в матеріалах справи наявна їх заява, якою позовні вимоги визнають, не заперечують проти задоволення позову, просять розглядати справу у їх відсутності.

Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Вивчивши матеріали справи, ретельно перевіривши надані докази, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що дійсно 13.11.2000 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , з однієї сторони та ОСОБА_1 , з іншої, уклали договір купівлі-продажу нерухомого майна № 2109/Б, згідно якого ОСОБА_2 та ОСОБА_3 продали, а ОСОБА_1 купив квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 49,5 кв.м., житловою площею 29,2 кв.м.

Вказана квартира належала відповідачам на підставі свідоцтва про право власності на житло від 20.10.1999 року, виданого органом приватизації державного житлового фонду Білгород-Дністровського морського торгівельного порту.

Договір № 2109/Б купівлі-продажу нерухомого майна від 13.11.2000 року був укладений в представництві Одеської товарної біржі у м. Білгород-Дністровський. /л.с. 12-13/

29 жовтня 2018 року позивачем було виготовлено технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_1 . /л.с. 15-18/

Задля повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи судом було зроблено запит до КП «Білгород-Дністровське БТІ» з метою надання інформації, чи було зареєстровано в КП «Білгород-Дністровське БТІ» договір № 2109/Б від 13.11.2000 року.

Так, згідно листа № 306 від 12.03.2019 року з КП «Білгород-Дністровське БТІ» повідомлено, що станом на 31.12.2012 року власниками квартири АДРЕСА_1 були в рівних частках ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності від 20.10.1999 року.

Також повідомлено, що КП «Білгород-Дністровське БТІ» не проводило державну реєстрацію права власності на вказану квартиру на підставі договору купівлі-продажу № 2109/Б від 13.11.2000 року.

Згідно з ст. 15 Закону України Про товарну біржу , зокрема угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі.

Відповідно до ст. 224 ЦК України, 1963 року за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцю, а покупець зобов`язується прийняти майно та сплатити за нього визначену грошову суму.

Відповідно до ст. 225 ЦК, в редакції 1963 року право продажу майна належить власнику.

У відповідності до ст. 227 ЦК України, в редакції 1963 року, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин.

Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).

Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Всупереч вказаних вище норм діючого на момент виникнення даних правовідносин законодавства, угода, укладена 13.11.2000 року між позивачем та відповідачами не була зареєстрована в КП «Білгород-Дністровське бюро технічної інвентаризації», у зв`язку із чим не підтверджено факту виникнення права власності у ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст. 47 ЦК України, в редакції 1963 року, якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

Відповідно до ст.220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Згідно із ч. 2 цієї ж статті, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Згідно із ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

При цьому, відповідно до ч.1 ст.210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Відповідно до положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації.

Статтею 657 ЦК України встановлено, встановлено, що Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

В пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню.

Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК (435-15) не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов`язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін. При розгляді таких справ суди повинні з`ясувати, чи підлягає правочин обов`язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. У зв`язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК (435-15).

У постанові ВСУ від 17.04.2019 року по справі № 2-4783/07, провадження № 61-14587св18, суд зокрема вказав про таке:

Відповідно до частин першої, четвертої статті 203 ЦК України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Згідно із частинами першою та третьою статті 206 ЦК України визначено, що усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Відповідно до частини першої статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 220 ЦК України визначено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Частиною 2 статті 220 ЦК України вказано, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Однією з умов застосування частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним у судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата другою стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин.

При розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування частини другої статті 220 ЦК України.

Саме такого висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 19 червня 2013 року в справі № 6-49цс13.

Суд першої інстанції в порушення вищевказаних норм законодавства не з`ясував, чому саме спірний договір купівлі-продажу спірного нерухомого майна не було нотаріально посвідчено та чи дійсно ОСОБА_4 ухилявся від нотаріального посвідчення цього договору, та чи була втрачена така можливість.»

Статтею 81 ЦПК України, визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи усе вищевикладене, а саме те, що позивачем не наведено жодного належного та допустимого доказу об`єктивних причин не посвідчення нотаріально договору купівлі-продажу нерухомого майна відповідачами, не доведено ухилення сторони правочину ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від нотаріального посвідчення договору, прийнявши до уваги обов`язковість нотаріального посвідчення такого роду договорів нерухомого майна, суд вважає, що вимоги позивача про визнання дійсним договір купівлі продажу № 2109/Б від 13.11.2000 року квартири АДРЕСА_1 є необґрунтованими, недоведеними та такими, що задоволенню не підлягають.

Вимоги ОСОБА_1 щодо визнання за ним права власності на спірну квартиру є похідними вимогами, що можуть бути задоволені лише у разі задоволення основної частини позову про визнання договору купівлі-продажу № 2109/Б від 13.11.2000 року дійсним.

Керуючись ст. ст. 47, 224, 227 ЦК України, в редакції 1963 року, ст. ст. 203, 206, 220, 640, 655, 657 Цивільного кодексу України, ст.ст. 4, 12, 13, 81-83, 263, 264, 265, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд

УХВАЛ И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору купівлі продажу дійсним та визнання права власності відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення, (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.

У відповідності до п.п. 15.5 п.1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду через Білгород-Дністровський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги.

Позивач: ОСОБА_1 , паспорт серії НОМЕР_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_4 .

Відповідач: ОСОБА_3 , адреса: АДРЕСА_5 .

Повний текст рішення складений 18 жовтня 2019 року.

Суддя: