Номер провадження: 22-ц/813/252/19
Номер справи місцевого суду: 2-397/1998
Головуючий у першій інстанції Кічмаренко С.М
Доповідач Кравець Ю. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.03.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді - Кравця Ю.І.,

суддів: Журавльова О.Г., Комлевої О.С.,

з участю секретаря судового засідання - Ковязіної А.Д.,

позивач: ОСОБА_2

відповідач: Комунальне підприємство «Одеськелектротранс»,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження в залі суду в м. Одеса апеляційну скаргу представника Одеської міської ради Поповської Інни Петрівни на рішення Іллічівського районного суду м.Одеси від 13.02.1998 року, ухвалене суддею Кичмаренко С.Н.,

встановив:

09.02.1998 року ОСОБА_2 звернуся з позовом до Одеського трамвайно - тролейбусного управління про визнання угоди дійсною і визнання права власності, у якому просив визнати за ним право власності на складське приміщення площею 130 кв. м., розташоване за адресою: АДРЕСА_1, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що згідно договору оренди, укладеного 01.04.1996 року між ним а Одеським трамвайно-тролейбусним управлінням, він орендує складське приміщення площею 130 кв. м., розташоване за зазначеною адресою. ОСОБА_2 посилався на те, що він 14.05.1996 року вніс в касу Одеського трамвайно-тролейбусного управління орендну плату за 1996- 1998 роки в сумі 296800000 крб., чим вважає погасив остаточну вартість вказаного приміщення, виконав вимоги п.2.4. зазначено договору оренди та фактично став власником вказаного приміщення. Посилаючись на те, що він є добросовісним і правомірним власником спірного приміщення, однак не може зареєструвати своє право власності на спірне приміщення, позивач просив задовольнити його позов.

Рішенням Іллічівського районного суду м. Одеси від 13.02.1998 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Визнано дійсним договір купівлі-продажу ОСОБА_2 у Одеського трамвайно-тролейбусного управління складського приміщення площею 130кв.м. по АДРЕСА_1. Визнано за ОСОБА_2 право власності на зазначене приміщення.

Не погоджуючись з рішенням суду, апеляційну скаргу подав представник особи, яка не брала участь у розгляді справи - Одеської міської ради Поповська І.П. в якій з посиланням на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити у повному обсязі.

Апеляційну скаргу представник Одеської міської ради Поповська І.П. обґрунтовує тим, що Одеську міську раду до участі у справі не було залучено, як того вимагала ст.108 ЦПК України (у редакції від 24.07.1996 року). Крім того представник Одеської міської ради зазначає, що спірне складське приміщення належить територіальній громаді міста Одеси в особі Одеської міської ради на праві комунальної власності та Одеська міська рада, як власник спірного об'єкта нерухомого майна, не відмовлялась від права власності на належне їй нерухоме майно. Також судом першої інстанції не було враховано лист трамвайно - тролейбусного управління від 09.01.1998 року, в якому повідомляється, що спірне складське приміщення знаходиться на балансі Одеського трамвайно-тролейбусного управління. Крім того сам договір купівлі - продажу спірного складського приміщення між ОСОБА_2 та Одеським трамвайно-тролейбусним управлінням ніколи не укладався, та суд першої інстанції під час оцінки доказів безпідставно ототожнив поняття договір найму та договір купівлі - продажу та визнав дійсною угоду, яка ніколи не укладалась. Поповська І.П. звертає увагу на те, що районний суд безпідставно вважав належним та допустимим доказом квитанцію до прибуткового касового ордеру, оскільки вона не є оформленою належним чином та не може вважатися підтвердженням сплати будь - якої суми коштів. Крім того матеріали справи не містять копії передбаченого договором найму складського приміщення від 01.04.1996 року, приймально - здавального акту про технічний стан приміщення. Також представник Одеської міської ради зазначає, що ОСОБА_2 не є стороною договору оренди, тому не має будь- яких правових підстав для визнання права власності на спірний об'єкт нерухомого майна у звязку з виконанням умов договору про викуп, оскільки договір було укладено між МПП «КВІ» в особі ОСОБА_2 та Одеським трамвайно - тролейбусним управлінням, отже можливість набуття права власності шляхом викупу складського приміщення передбачено виключно для орендаря за договором, яким є МПП «КВІ», а не фізична особа ОСОБА_2 Крім того Поповська І.П. зазначає, що 19.05.2000 року Іллічівським районним судом м. Одеси постановлено ухвалу про виправлення описки, якою суд фактично змінив неналежного позивача, а не виправив описку у резолютивній частині рішення, що є недопустимим, оскільки для заміни сторони передбачено окремий порядок.

Вважаючи апеляційну скаргу безпідставною, представник ОСОБА_2- ОСОБА_5 звернулася до суду апеляційної інстанції з відзивом на неї, у якій зазначила, що доводи апеляційної скарги є такими, що не можуть прийматись до уваги і просить відмовити у її задоволенні, а рішення Іллічівського районного суду м. Одеси від 13.02.1998 року залишити без змін.

Представник КП «Одеськелектротранс» та ОСОБА_2 в судове засідання не з'явились, про день та час розгляду справи були повідомлені належним чином.

Представник Одеської міської ради Старостін О.В. в судовому засіданні просив задовольнити апеляційну скаргу.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_5 в судовому засіданні просив апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши представника Одеської міської ради та представника ОСОБА_2, дослідивши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Як вбачається із матеріалів справи, Департамент комунальної власності Одеської міської ради, який згідно Положення (т.1, а.с. 45-48) є виконавчим органом Одеської міської ради, 09.09.2016 року зверталася з апеляційною скаргою на рішення Іллічівського районного суду м. Одеси від 13.02.1998 року (т.1, а.с.23-30) та ухвалою апеляційного суду Одеської області від 03.04.2017 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника Департаменту комунальної власності Одеської міської ради було закрито з підстав пропуску строку на апеляційне оскарження рішення суду. Суд апеляційної інстанції вважав безпідставними доводи апелянта стосовно того, що про оскаржуване рішення суду Департаменту комунальної власності Одеської міської ради стало відомо лише у 2016 році, оскільки рішенням Одеської міської ради від 15.10.2002 року було вирішено питання про продаж земельної ділянки, на якій розташовані належні ОСОБА_2 складські приміщення, МП «КВІ», керівником якого є позивам ОСОБА_2 (т.1, а.с.123-123).

Зазначена ухвала суду апеляційної інстанції набрала чинності. Одеська міська рада та її виконавчий орган - Департамент комунальної власності Одеської міської ради не скористувались своїм процесуальним правом на її оскарження в касаційному порядку.

Через десять років після набрання чинності у 2008 році, рішення оскаржене Одеською міською радою, виконавчим органом якої є Департаментом комунальної власності, яка зазначила, що про порушене право Одеська міська рада дізналася лише у травні 2018 року (т.1, а.с.132-138).

Допустивши апелянта до суду з метою з'ясування думки учасників процесу щодо обставин справи, пов'язаних з дотриманням принципу правової визначеності, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Відповідно до ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Згідно ст.ст. 129, 129-1 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.

Суд ухвалює рішення іменем України, судові рішення є обов'язковими до виконання.

Чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України - ст. 9 Конституції України.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди України застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. Одним з основоположних аспектів верховенства права в розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод є принцип правової визначеності (певності), який вимагає, серед іншого, щоб остаточне вирішення судом спору не ставилося під сумнів (принцип правової визначеності як складова справедливого судового розгляду).

Європейський Суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях в тому числі щодо України констатував, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п.1 ст.6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна із сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов'язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами. (див. п.46 рішення у справі «Устименко проти України», п.п.51,52 рішення у справі «Рябих проти Росії», п.31 рішення у справі «Марушин проти Росії», п.61 рішення у справі «Брумареску проти Румунії»).

Відстоюючи принцип правової визначеності, як у випадках перегляду судових актів у порядку нагляду: (рішення Суду у справах «Світлана Науменко проти України», «Трегубенко проти України», «Рябих проти Росії»), та у випадках перегляду справ у зв'язку з нововиявленими обставинами (рішення у справах «Праведна проти Росії», «Желтяков проти України», п.п. 42-48), Європейський Суд з прав людини вважає доцільним слідувати тій же логікі, коли цей основоположний принцип підривається за допомогою інших процесуальних механізмів, таких як продовження строку на оскарження.

Так, Суд встановив порушення статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у справі проти України з тієї причини, що строк на оскарження був продовжений по завершенню значного періоду часу не для усунення серйозних судових помилок, а лише з метою повторного розгляду та ухвалення нового рішення у справі (справа «Пономарьов проти України», п.п.41-42 ). В подальшому у пункті 34 рішення від 10.05.2012 року у справі «Безрукови проти Росії», Європейський Суд відмітив, що хоча продовження строку оскарження і проводиться на розсуд національних судів, останні, на думку Суду, повинні визначити, чи виправдовують підстави для подібного продовження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує межі розсуду суду ні в тривалості, ні в підставах для визначеності нових тимчасових строків (п. 34, справа «Безрукови проти Росії»).

Українське законодавство не містить в цьому відношенні ніяких заборонних меж.

У справах щодо України Європейський Суд неодноразово відзначав, що відступи від принципу правової визначеності виправдані лише у випадках необхідності при обставинах істотного і непереборного характеру (справи: «Салов проти України», п.93, «Проценко проти України», п.26, «Кравченко про Росії», п.45). Зокрема, відступ від принципу правової визначеності допустимий не в інтересах правового пуризму, а з метою виправлення «помилки, що має фундаментальне значення для судової системи» (рішення у справі «Сутяжник" проти Росії», п.38).

Національне законодавство також містить обмеження на перегляд судового рішення. Так, відповідно до ч.2 ст. 358 ЦПК України встановлено, що незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків:

1) подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов'язки;

2) пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що Одеська міська рада була залучена в розгляд справі та зверталася з заявою про перегляд заочного рішення по справі 18.08.2009 року (а.с.64-67).

В апеляційному порядку рішення Іллічівського районного суду м. Одеси від 13.02.1998 року Одеська міська рада в особі свого виконавчого органу - Департаменту комунальної власності оскаржила через вісім років з дня його ухвалення, тобто зі значним пропуском строку на його оскарження, що стало підставою для закриття апеляційного провадження, та, проявивши недбалість, знову через тривалий час, Одеська міська рада у травні 2018 року звернулася з апеляційною скаргою на рішення від 13.02.1998 року, зазначивши нову дату - травень 2018 року, коли апелянт дізнався про існування оскарженого рішення, тобто через 10 років, в той час, як Одеська міська рада була обізнана про наявність справи та в особі свого виконавчого органу вже зверталася з апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції.

Застосування ординарного способу оскарження остаточного та обов'язкового рішення суду Одеською міською радою та її органом з причин процесуального характеру без належного обґрунтування підстав для подібного продовження втручання в принцип res judicata, не можуть вважатися причинами фундаментального характеру.

Тому колегія суддів не бачить будь-яких обставин особливого та непереборного характеру, які б виправдовували скасування рішення, що набрало законної сили, через тривалий час після його ухвалення.

Посягання на принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, в порушення ст.6 ч.1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та скасування остаточного і обов'язкового рішення, також може скласти втручання в право позивача на мирне володіння своїм майном, що спричинить порушення ст.1 Першого Протоколу до Конвенції.

З урахуванням викладеного, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення Іллічівського районного суду м. Одеси від 13.02.1998 року.

Керуючись ст.ст. 259, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника Одеської міської ради Поповської Інни Петрівни - залишити без задоволення.

Рішення Іллічівського районного суду м.Одеси від 13.02.1998 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 16.03.2019 року.

Головуючий Ю.І.Кравець

Судді: О.Г.Журавльов

О.С.Комлева