Постанова

Іменем України

09 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 1708/1811/12

провадження № 61-36356св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О.,

суддів: Жданової В. С., Карпенко С. О., Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Рівненської області від 29 травня 2013 рокуу складі колегії суддів: Григоренка М. П., Бондаренко Н. В., Собіни І. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У липні 2012 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, посилаючись на те, що 21 липня 2008 року між банком та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № ROZ0GA (далі - Кредитний договір), згідно з умовами якого позичальнику було надано кредитні кошти в розмірі 27 964,40 доларів США під 15 % річних на строк до 21 липня 2023 року. З метою забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором 21 липня 2008 року між банком і ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, за умовами якого відповідач передала в іпотеку банку належну їй квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 100,10 кв. м, житловою площею 25,90 кв. м. Позичальник не виконувала належним чином взятих на себе зобов`язань, внаслідок чого станом на 01 червня 2012 року в неї утворилася заборгованість за Кредитним договором у розмірі 58 062,72 доларів США, з яких: заборгованість за кредитом - 24 323,22 доларів США; за відсотками - 12 310,21 доларів США; за комісією - 3 038,99 доларів США; за пенею - 15 595,62 доларів США, а також штрафи: фіксована частина - 31,28 доларів США; процентна складова - 2 763,40 доларів США. Враховуючи викладене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило в рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором звернути стягнення на вищевказану квартиру шляхом її продажу банком з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки, і виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у вищевказаній квартирі.

Ухвалою Здолбунівського районного суду Рівненської області від 11 грудня 2012 року до участі в справі залучено співвідповідача ОСОБА_3 ..

Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 08 лютого 2013 року у складі судді Шуляка А. С. в задоволенні позову відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що позивач не надав доказів вручення відповідачам вимоги банку про усунення порушень умов Кредитного договору та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки. Крім цього, звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення є неможливим, оскільки це призведе до втрати права користування спірним житловим будинком малолітньою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає разом зі своєю матір`ю ОСОБА_1 .

Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 29 травня 2013 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 08 лютого 2013 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково. В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 перед ПАТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором від 21 липня 2008 року № ROZ0GA, яка утворилася станом на 01 червня 2012 року, на загальну суму 54 956,22 доларів США, що за курсом Національного Банку України становить 439 100,30 грн, і яка складається з: 24 323,22 доларів США - заборгованість за кредитом; 12 310,21 доларів США - за процентами за користування кредитом; 3 038,99 доларів США - за комісією за користування кредитом; 13 268,90 доларів США - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором, а також штрафів відповідно до договору: 250 грн - штраф (фіксована частина); 15 849,10 грн - штраф (процентна складова), звернено стягнення на предмет іпотеки - двокімнатну квартиру загальною площею 100,10 кв. м, яка належить ОСОБА_1 на праві приватної власності та знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені іпотекодержателя договору купівлі-продажу з іншою особою покупцем, за початковою ціною, узгодженою між іпотекодавцем та іпотекодержателем, в сумі 169 400 грн, з отримання дублікатів правовстановлюючих документів у відповідних установах, підприємствах, організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування. Виселено ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» понесені ним судові витрати в сумі 4 939,82 грн.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що внаслідок неналежного виконання ОСОБА_1 зобов`язань за Кредитним договором в неї утворилася заборгованість. Відповідно до вимог статті 35 Закону України «Про іпотеку» ПАТ КБ «Приватбанк» двічі направляло на адресу боржника вимоги про усунення порушення умов Кредитного договору та пропонувало добровільно звільнити предмет іпотеки у тридцятиденний строк з дня отримання вимоги в разі непогашення заборгованості. Під час розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_1 не заперечувала, що особисто отримала вимогу банку від 20 листопада 2012 року. Умовами Кредитного договору та договору іпотеки не передбачено, хто саме з працівників позивача має підписувати таку письмову вимогу. Малолітня ОСОБА_2 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто після укладення договору іпотеки, тому її права щодо житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, могли виникнути лише в тих межах, які визначені умовами договору іпотеки.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.

У січні 2017 року ОСОБА_3 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Апеляційного суду Рівненської області від 29 травня 2013 року та направити справу на новий розгляд до Апеляційного суду Рівненської області.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд неповно з`ясував обставини справи, не дослідив у повному обсязі доказів іне звернув уваги на те, що обраний позивачем спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені іпотекодержателя договору купівлі-продажу з іншою особою покупцем суперечить положенням частини п`ятої статті 38 Закону України «Про іпотеку» і законом не передбачено такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі судового рішення. Також апеляційний суд не врахував вимог частини шостої статті 38, статті 39 Закону України «Про іпотеку» та дійшов передчасного висновку про визначення початкової ціни продажу предмета іпотеки з огляду на його оціночну вартість, яка зазначена в пункті 33.4 договору іпотеки. Крім цього, ухваленим рішенням про виселення без надання іншого житлового приміщення порушено Конституційні права відповідачів на житло та вимоги статті 109 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР).

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі, витребувано її матеріали із Здолбунівського районного суду Рівненської області та зупинено виконання рішення Апеляційного суду Рівненської області від 29 травня 2013 року до закінчення касаційного провадження.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

15 червня 2018 року справу № 1708/1811/12 Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 вересня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 213 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного судового рішення апеляційного суду (далі - ЦПК України 2004 року), рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 214 ЦПК України 2004 року).

Відповідно до частини першої статті 303, частини першої статті 304 ЦПК України 2004 року під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими главою 1 розділу V ЦПК України 2004 року.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції та оскаржуване рішення апеляційного суду не відповідають.

Частиною першою статті 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Судами встановлено, що 21 липня 2008 року між Закритим акціонерним товариством Комерційним банком «ПриватБанк», яке змінило назву на ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір, за яким позичальнику було надано кредитні кошти в розмірі 27 964,40 доларів США на строк до 21 липня 2023 року зі сплатою 1,25 % на місяць на суму залишку заборгованості.

Для забезпечення виконання зобов`язань позичальника за Кредитним договором 21 липня 2008 року між банком і ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки квартири, за яким ОСОБА_1 передала в іпотеку банку належну їй квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 100,10 кв. м, житловою площею 25,90 кв. м.

ОСОБА_1 не виконувала належним чином своїх зобов`язань за Кредитним договором, внаслідок чого в неї утворилася заборгованість, яка згідно з розрахунком ПАТ КБ «ПриватБанк» станом на 01 червня 2012 року складала 58 062,72 доларів США, з яких: заборгованість за кредитом - 24 323,22 доларів США; за відсотками - 12 310,21 доларів США; за комісією - 3 038,99 доларів США; за пенею - 15 595,62 доларів США, а також штраф (фіксована частина) - 31,28 доларів США; штраф (процентна складова) - 2 763,40 доларів США.

Під час розгляду справи апеляційним судом ПАТ КБ «ПриватБанк» надало розрахунок заборгованості ОСОБА_1 за Кредитним договором станом на 01 червня 2012 року в розмірі 54 956,22 доларів США, що за курсом Національного Банку України еквівалентно 439 100,30 грн, яка складається з: 24 323,22 доларів США - заборгованість за кредитом; 12 310,21 доларів США - за процентами за користування кредитом; 3 038,99 доларів США - за комісією за користування кредитом; 13 268,90 доларів США - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором з 19 травня 2010 року, а також 250 грн - штраф (фіксована частина); 15 849,10 грн - штраф (процентна складова).

ПАТ КБ «ПриватБанк» просило в рахунок погашення вказаної заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу його банком з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем і виселити ОСОБА_1 та інших мешканців із спірної квартири.

Згідно з частиною першою статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку», згідно з частиною третьою статті 33 якого звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Статтею 36 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Частинами першою, п`ятою, дев`ятою статті 38 Закону України «Про іпотеку» визначено, що якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, то іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків. Дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця. Іпотекодавець і боржник, якщо він є відмінним від іпотекодавця, мають право виконати основне зобов`язання протягом тридцятиденного строку, вказаного в частині першій цієї статті, згідно з умовами та наслідками, встановленими статтею 42 цього Закону.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

Наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 № 296/5 затверджено Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. У розділі другому глави другої цього Порядку передбачено процедуру нотаріального посвідчення угоди про відчуження предмета іпотеки іпотекодержателем.

Положення наведених вище нормативно-правових актів дають підстави для висновку про те, що всі необхідні дії щодо продажу предмета іпотеки та укладення договору купівлі-продажу іпотечного майна іпотекодержатель здійснює від свого імені, а не від імені іпотекодавця. Закон не передбачає такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як продаж предмета іпотеки від імені іпотекодавця (іпотекодавців).

Правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє, є відношенням представництва, та врегульовано положеннями глави 17 ЦК України.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 643/12106/13-ц.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Відмовляючи в задоволенні позову, місцевий суд послався на відсутність доказів вручення відповідачам вимоги банку про усунення порушень умов Кредитного договору та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки, тому дійшов висновку, що ПАТ КБ «ПриватБанк» не дотримано вимог статті 35 Закону України «Про іпотеку». Оскільки малолітня ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом зі своєю матір`ю ОСОБА_1 у квартирі, яка є предметом іпотеки, то суд вважав, що звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення є неможливим.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову та ухвалюючи нове рішення про його часткове задоволення, апеляційний суд виходив з того, що позивачем направлено на адресу боржника вимоги про усунення порушення умов Кредитного договору та дотримано вимог статті 35 Закону України «Про іпотеку» і ОСОБА_1 не заперечувала, що особисто отримала таку вимогу банку, тому позовні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення є обґрунтованими.

При цьому, розглядаючи справу, суди попередніх інстанцій не звернули увагу на те, що вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом надання йому права на укладення від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу квартири будь-яким способом з іншою особою - покупцем суперечать умовам укладеного між сторонами іпотечного договору, а тому не підлягають задоволенню саме з цих підстав.

Відповідно до пункту 27 договору іпотеки сторони погодили, що звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено в позасудовому порядку шляхом: переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель зобов`язаний письмово повідомити іпотекодавця; або продажу предмета іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом, в тому числі на біржі на підставі договору купівлі-продажу у порядку статті 38 Закону України «Про іпотеку», для чого іпотекодавець надає іпотекодержателю право укласти такий договір з ціною та на умовах, визначених на власний розсуд іпотекодержателя і здійснити всі необхідні дії від імені іпотекодавця, в тому числі отримати витяг з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно.

За таких обставин надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (провадження № 14-112цс19) наведено такі висновки щодо застосування норм права.

57. Відповідно до статей 12 і 33 Закону одним зі способів захисту прав та інтересів іпотекодержателя є звернення стягнення на предмет іпотеки.

58. Закон визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина третя статті 33 Закону): судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).

59. Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, є (частина третя статті 36 Закону): 1) передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону; 2) право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону.

60. Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду є: 1) реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (стаття 39 Закону); 2) продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону).

61. Звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону, можливе лише за умови, що сторони договору іпотеки не передбачили цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, яке прирівнюється до такого договору за юридичними наслідками. Якщо ж сторони договору іпотеки передбачили такий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону, є неналежним способом захисту.

Враховуючи викладене, в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» у цій справі необхідно відмовити у зв`язку з безпідставністю заявлених вимог, тобто з інших правових підстав, ніж це зробив суд першої інстанції.

Позовні вимоги про виселення є похідними від вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки, а тому у зв`язку з відмовою в задоволенні основної вимоги вони також не можуть бути задоволені.

Рішення апеляційного суду про задоволення позову ухвалено з порушенням вищенаведених норм матеріального права.

Крім цього, задовольнивши позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк»про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені іпотекодержателя договору купівлі-продажу з іншою особою покупцем, апеляційний суд не звернув уваги на те, що таких вимог банк не заявляв, а просив звернути стягнення на вищевказану квартиру шляхом її продажу банком з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем.

Тобто апеляційний суд всупереч вимогам частини першої статті 303 ЦПК України 2004 року вийшов за межі заявлених позовних вимог, задовольнивши позов у спосіб, про який позивач не просив.

Відповідно до положень частин першої-другої статті 11 ЦПК України 2004 року суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Матеріали справи не містять відомостей про зміну банком предмета позову до початку розгляду судом справи по суті шляхом подання письмової заяви, як це передбачено частиною другою статті 31 ЦПК України 2004 року.

Наведене також є підставою для скасування рішення суду апеляційної інстанції та ухвалення нового рішення про відмову в позові.

Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи, що судами попередніх інстанцій неправильно застосовані вищенаведені норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, Верховний Суд дійшов висновку про вихід за межі доводів та вимог касаційної скарги.

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог банку та рішення апеляційного суду про часткове задоволення позову підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові у зв`язку з його безпідставністю.

Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема з резолютивної частини із зазначенням у ній розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

За подання касаційної скарги ОСОБА_3 сплатила 5 923,20 грн, які підлягають стягненню з позивача на її корить.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 08 лютого 2013 року та рішення Апеляційного суду Рівненської області від 29 травня 2013 року скасувати і ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 5 923 (п`ять тисяч дев`ятсот двадцять три) грн 20 коп. судових витрат, понесених на сплату судового збору за подання касаційної скарги.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. О. Кузнєцов
Судді:В. С. Жданова С. О. Карпенко
В. А. Стрільчук

М. Ю. Тітов