Постанова

Іменем України

02 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 303/4841/16-ц

провадження № 61-32309св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

відповідач - Публічне акціонерного товариство «ВіЕс Банк»,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - орган опіки та піклування Мукачівської районної державної адміністрації,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 12 січня 2017 року у складі судді Слюсарчука В. М. та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 07 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Бисаги Т. Ю., Куштана Б. П., Собослоя Г. Г.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2016 року позивачі звернулися до суду з позовом до Публічного акціонерного товариство «ВіЕс Банк» (далі - ПАТ «ВіЕс Банк»), просили визнати недійсним іпотечний договір від 14 березня 2008 року, укладений між Відкритим акціонерним товариством «Електронбанк» (далі - ВАТ «Електрон Банк») та ОСОБА_1 , майновими поручителями за яким є ОСОБА_2 і ОСОБА_3 .

Позов обґрунтовано тим, що 14 березня 2008 року ВАТ «Електрон Банк» надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 16 000,00 доларів США. 14 березня 2008 року між банком та позивачами укладено договір іпотеки, предметом якого є будинок АДРЕСА_1 . На момент укладення договору у будинку проживали неповнолітні діти, дозволу органу опіки та піклування на укладення договору не було.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 12 січня 2017 року в позові відмовлено.

Суд першої інстанції, відмовляючи в позові, виходив із того, що позивачі не довели проживання у спірному будинку на день укладення договору іпотеки неповнолітніх дітей. Водночас суд зазначив, що позивачі пропустили позовну давність.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 07 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 відхилено. Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 12 січня 2017 року залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції обґрунтоване тим, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та застосував норми матеріального права з дотриманням процедури розгляду справи та вирішив спір відповідно до норм чинного законодавства.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У грудні 2017 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 звернулися до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 12 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 07 листопада 2017 року, просять скасувати оскаржувані рішення, направити справу на новий розгляд до суду першої чи апеляційної інстанції.

Рух справи у суді касаційної інстанції

08 грудня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі.

У травні 2018 року справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК Україниу редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до розпорядження від 13 червня 2019 року № 690/0/226-19 «Про призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи», пунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки» доповідачем у справі відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено суддю Олійник А. С.

16 вересня 2019 року ухвалою Верховного Суду справу призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не взяли до уваги, що договір іпотеки не погоджений органом опіки та піклування Мукачівської районної державної адміністрації, не звернули увагу на довідки Чинадіївської селищної ради № 02-17/1398 від 22 вересня 2017 року та Виконавчого комітету Чинадіївської селищної ради про склад сім`ї, які є доказами, що на момент укладення договору іпотеки у будинку АДРЕСА_1 проживали неповнолітні діти, не навели належних обгрунтувань у рішенні.

Позиції інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що14 березня 2008 року ВАТ «Електрон Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВіЕс Банк», надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 16 000,00 доларів США зі сплатою 12,5 % річних, термін повернення - до 13 березня 2023 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальником 14 березня 2008 року між ВАТ «Електрон Банк» та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 укладено договір іпотеки. Предметом іпотеки є житловий будинок АДРЕСА_1 .

При укладенні договору позивачі надали довідки Чинадіївської селищної ради про склад сім`ї, яка мешкає за вказаною адресою. У цих довідках не зазначено про неповнолітніх дітей.

Суд апеляційної інстанції також встановив, що рішенням суду апеляційної інстанції від 11 травня 2017 року задоволено позов ПАТ «ВІЕсБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про звернення стягнення на майно.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Законом України «Про іпотеку», а також умовами укладеного між сторонами договору іпотеки іпотекодавцю не заборонено реєструвати в іпотечному житлі своїх дітей, які в момент укладення договору мали інше місце проживання та реєстрації.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга, третя статті 215 ЦК України).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні норми статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути не лише встановлено наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, а й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.

Відповідно до частин другої та третьої статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» (у редакції, чинній на час укладення спірного договору іпотеки) неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей.

Згідно зі статтею 177 СК України та статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції, чинній на час укладення спірного договору іпотеки) батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов`язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання.

Відповідно до частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

За таких обставин вчинення батьками неповнолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред`явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Відповідно до статті 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували право членів сім`ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

При вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки, підставами яких позивач визначає порушення статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», необхідно в кожному конкретному випадку: 1) перевіряти наявність у дитини права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання; 2) враховувати добросовісність поведінки іпотекодавців щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору; 3) з`ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки.

Відповідно до частин другої - четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Отже, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи і укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.

Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно може спричинити інші наслідки, передбачені законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування.

Передбачене статтею 177 СК України, статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» та статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» (у редакції, чинній на час укладення спірного договору іпотеки) положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом її батьків є порушення майнових прав дитини внаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 10 липня 2017 року у справі № 6-1002цс17, у постанові Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 712/16619/13ц, провадження № 61-11185св18

Встановивши обставини справи, зокрема, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 передали в іпотеку будинок АДРЕСА_1 , суди дійшли висновку, що позивачі не довели факт проживання неповнолітніх дітей у спірному будинку на день укладення договору іпотеки.

Доводи касаційної скарги про те, що договір іпотеки не погоджено органом опіки і піклування відповідно до Закону України «Про охорону дитинства» та статті 177 СК України, не спростовують зазначених висновків судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки дозволу органу опіки та піклування не вимагалося через відсутність у власників іпотеки неповнолітніх дітей, а згідно з наданими довідками щодо інформації про зареєстрованих осіб на момент посвідчення іпотечного договору у будинку неповнолітніх дітей немає.

Перевіряючи правильність застосування судами першої та апеляційної інстанції статей 256, 267 ЦК України, Верховний Суд виходить з такого.

Встановлено, що кредитний договір № KF47806 укладено 14 березня 2008 року, а з позовом до суду позивачі звернулися у серпні 2016 року.

У суді першої інстанції представник відповідача просив застосовувати позовну давність.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За правилами частини третьої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно із статтями 256, 267 ЦК України суд може відмовити в позові через сплив без поважних причин строку звернення до суду лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог і спливу строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Відповідно до частин першої, другої статті 3 ЦПК України 2004 року правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів.

Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Суд першої інстанції, вирішуючи позовні вимоги, вирішив спір по суті та відмовив у позові за необгрунтованістю та недоведеністю. Водночас суд першої інстанції застосував наслідки спливу позовної давності.

Перевіряючи законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд жодних висновків щодо застосування судом першої інстанції позовної давності не зробив, отже, погодився з судом першої інстанції.

Оскільки суди встановили, що позивачі не довели позовних вимог, і у позові відмовили з цих підстав, то відмова в позові також у зв`язку з пропуском строку позовної давності не відповідає вимогам статей 256, 267 ЦК України. Отже, суди неправильно застосували норми матеріального права.

Враховуючи, що апеляційний суд залишив без змін рішення суду першої інстанції, який неправильно застосував статті 256, 267 ЦК України, Верховний Суд дійшов висновку про зміну оскаржуваних судових рішень, а саме виключення з їх мотивувальної частини посилання на сплив позовної давності як одну з підстав відмови у позові.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з частинами першою, четвертою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

З огляду на викладене оскаржувані судові рішення необхідно змінити, виключивши з їх мотивувальної частини посилання на відмову в позові за спливом позовної давності. В іншій частині оскаржувані судові рішення відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд

у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 12 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 07 листопада 2017 року змінити, виключивши з їх мотивувальної частини посилання на відмову в позові за спливом позовної давності.

В іншій частині рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 12 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 07 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: А. С. Олійник

С. О. Погрібний

Г. І. Усик

В. В. Яремко