Ухвала

Іменем України

13 березня 2019 року

м. Київ

справа № 367/1330/17

провадження № 61-3732ск19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Штелик С. П., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_3, подану адвокатом Майко МариноюВалентинівною, на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 12 вересня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 31 січня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2017 року ОСОБА_5 звернувся з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.

Позовна заява мотивована тим, що на підставі розписки від 12 червня 2015 року ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_5 в борг грошові кошти в сумі 30 000,00 дол. США. При цьому позичальник зобов'язувалася повернути зазначені кошти в строк до 30 грудня 2016 року, а також за весь час користування сумою позики та період прострочки її повернення щомісячно сплачувати позивачу проценти із розрахунку 0,5% річних.

Однак відповідач своїх зобов'язань за договором позики у строк до 30 грудня 2016 року не виконала: суму позики у розмірі 30 000,00 дол. США не повернула та не сплатила позивачу відсотки за користування позикою.

На підставі викладеного, після збільшення позовних вимог, ОСОБА_5 просив стягнути із ОСОБА_3 на його користь заборгованість за договором позики в сумі 30 000,00 дол. США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на час пред'явлення позову становить 814 911,42 грн, а також відсотки за користування позикою в розмірі 256,00 дол. США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на час пред'явлення позову становить 6 954,99 грн.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 12 вересня 2018 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 31 січня 2019 року, позов ОСОБА_5 задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 заборгованість за договором позики в сумі 30 000,00 дол. США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на час пред'явлення позову становить 814 911,42 грн, та відсотки за користування сумою позики у розмірі 256,00 дол. США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на час пред'явлення позову становить 6 954,99 грн, а всього стягнуто 30 256,00 дол. США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на час пред'явлення позову становить 821 866,41 грн.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

ОСОБА_3 через адвоката Майко М.В. направила касаційну скаргу, в якій просила скасувати оскаржувані судові рішення, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_3 надала ОСОБА_5 боргову розписку під тиском, і будь-які кошти за цією розпискою їй не передавалися. При цьому розписка датована 12 червня 2015 року, однак фактично складена 21 липня 2016 року

Також ОСОБА_3 посилалася на те, що 19 червня 2014 року уклала з ОСОБА_5 договір позики, відповідно до умов якого позивач передав їй грошові кошти в сумі 840 000,00 грн, що еквівалентно 70 000,00 дол. США, а на забезпечення виконання зобов'язань за цим правочином сторони уклали договір іпотеки житлового будинку та земельної ділянки. Грошові кошти, про які йде мова в розписці, є саме тими коштами, які фактично отримані відповідачем за договором позики від 19 червня 2014 року.

Крім того, відповідач стверджувала, що станом на зазначену в розписці дату відповідач перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6, а тому повертати позику вони повинні в солідарному порядку, однак суди першої та апеляційної інстанцій не залучили ОСОБА_6 до участі у справі в якості відповідача або третьої особи.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду вважає, що підстави для відкриття касаційного провадження відсутні, виходячи з наступного.

Судами встановлено, що 12 червня 2015 року ОСОБА_5 та ОСОБА_3 уклали договір позики, на підставі якого відповідач отримала від позивача грошові кошти у сумі 30 000,00 дол. США, які зобов'язувалася повернути не пізніше 30 грудня 2016 року. За користування грошовими коштами ОСОБА_3 зобов'язувалася щомісячно сплачувати ОСОБА_5 проценти у розмірі 0,5 % річних.

На підтвердження укладення зазначеного договору та його умов ОСОБА_3 склала розписку позичальника.

Суди встановили, що грошові кошти у сумі 30 000,00 дол. США передавалися ОСОБА_3 трьома частинами у період з 01 до 12 червня 2015 року.

У зазначений у розписці строк, ОСОБА_3 не повернула ОСОБА_5 грошові кошти та не сплатила проценти за час користування.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що сторони уклали договір позики, на підтвердження чого відповідачем була представлена розписка позичальника, однак відповідач своїх зобов'язань з повернення коштів позики не виконала, що є підставою для стягнення таких коштів на підставі рішення суду.

Відповідно до частини першої статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

За правилами частини першої статті 1049ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до норм статей 1046,1047 ЦК Українидоговір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

З огляду на викладене, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, встановивши, що сторони уклали договір позики, на підтвердження чого відповідачем була представлена розписка, умови якої позичальник не виконала, дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості за цією розпискою.

За таких обставин доводи касаційної скарги не спростовують викладених в оскаржуваних судових рішеннях висновків, а зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України не належить до повноважень Верховного Суду.

За приписами частини другої статті 389 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Відповідно до положень пункту 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України у справі з ціною позову, що не перевищує п'ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев'ята статті 19 ЦПК України).

Згідно зі статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01 січня 2019 року визначено в розмірі 1 921,00 грн.

Предметом позову в даній справі є стягнення заборгованості у загальному розмірі 30 256,00 дол. США, тобто на момент вирішення питання про відкриття провадження ціна позову у справі не перевищує 960 500,00 грн (1 921,00 грн Х 500), що є підставою для застосування положень пункту 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України.

З урахуванням того, що касаційна скарга є необґрунтованою, а суд апеляційної інстанції, розглядаючи справу з ціною позову, що не перевищує 960 500,00 грн, правильно застосовував норму права, що є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, Верховний Судна підставі пункту 5 частини другої та частини четвертої статті 394 ЦПК України відмовляє у відкритті касаційного провадження.

Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами четвертою та п'ятою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3, подану адвокатом Майко МариноюВалентинівною, на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 12 вересня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 31 січня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

С. П. Штелик