Справа № 310/3358/18
РІШЕННЯ

Іменем України

07 лютого 2019 року м.Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді - Дубровської Н.М.,

за участю секретаря судового засідання - Гоноболіної О.І.,

представника позивача - ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2,

представника відповідача - Линник С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бердянськ цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання житлового будинку спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку у порядку спільної сумісної власності подружжя та на 1/4 частку у порядку спадкування за законом,

В С Т А Н О В И В:

15 травня 2018 року позивач ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання житлового будинку спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на 1/2 частку житлового будинку у порядку спільної сумісної власності подружжя та на 1/4 частку у порядку спадкування за законом. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 02 листопада 1958 року позивач зареєструвала шлюб з гр. ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданого повторно 21 листопада 2017 року. Незадовго до реєстрації шлюбу її чоловік звернувся із заявою до Бердянської міської ради (раніше назва - Осипенківська міська рада) про відвід земельної ділянки для будівництва житлового будинку. 25 квітня 1958 року Бердянська (Осипенківська) міська рада депутатів трудящих прийняла рішення за №154 про відвід земельної ділянки робітнику Першотравневого заводу, ОСОБА_5, за адресою АДРЕСА_1, площею 537 м2, що підтверджується випискою із рішення виконкому міської Ради депутатів від 25 квітня 1958 року №154 та Актом №245 відводу земельної ділянки в натурі від 19 травня 1958 року. На підставі цих документів ОСОБА_5 уклав договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві приватної власності з числом кімнат від однієї до п'яти включно, який був нотаріально посвідчений 30 травня 1958 року. Спочатку чоловік побудував невеликий сарай, щоб там можна було зберігати будівельні матеріали, а будинок почали будувати разом після реєстрації шлюбу. Повністю житловий будинок побудований та зданий в експлуатацію у травні 1963 року, що вбачається з акту про закінчення будівництва і здачі в експлуатацію житлового будинку від 10 травня 1963 року. На підставі рішення Бердянського виконавчого комітету від 16 березня 1977 року, за №92, АДРЕСА_1 перейменований та змінено номер будинку АДРЕСА_1. Перейменування міста Осипенко на м. Бердянськ зроблено згідно вказівки Президіума Верховної Ради УССР від 26 липня 1958 року. Так перебуваючи у шлюбі, вона з чоловіком за спільні кошти та спільною працею збудували житловий будинок АДРЕСА_1, а тому вважає, що він є спільним сумісним майном подружжя і вона має право власності на 1/2 частку цього майна. Оформити право власності, як дружини померлого та як спадкоємиці першої черги за законом вона не може також і у зв'язку з тим, що відсутній оригінал договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності з числом кімнат від однієї до п'яти включно, виданого відділом комунального господарства виконкому Осипенківської міської ради Запорізької області 30 травня 1958 року.

Представник позивача адвокат - ОСОБА_1 в судовому засіданні позов підтримала у повному обсязі, наполягала на його задоволенні, грунтуючи вимоги, на обставинах викладених у позовній заяві з відповідним нормативно-правовим обґрунтуванням.

Відповідач - ОСОБА_2 та її представник - адвокат Линник С.В. у судовому засіданні позовні вимоги не визнали, посилаючись на обставини викладені у відзиві на позовну заяву (а.с.49-51). Просили суд відмовити позивачу у задоволенні вимог у повному обсязі.

Суд, заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

З копії свідоцтва про шлюб, виданого повторно Бердянським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області 21 листопада 2017 року вбачається, що 02 листопада 1958 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зареєстрований шлюб та обране спільне прізвище ОСОБА_4.(а.с.23).

Незадовго до реєстрації шлюбу ОСОБА_5 звернувся із заявою до Бердянської міської ради (раніше назва - Осипенківська міська рада) про відвід земельної ділянки для будівництва житлового будинку і 25 квітня 1958 року Бердянська (Осипенківська) міська рада депутатів трудящих прийняла рішення за №154 про відвід земельної ділянки робітнику Першотравневого заводу, ОСОБА_5, за адресою АДРЕСА_1, площею 537 м2, що підтверджується випискою із рішення виконкому міської Ради депутатів від 25 квітня 1958 року №154 (а.с.19) та Актом №245 відводу земельної ділянки в натурі від 19 травня 1958р. (а.с.20).

На підставі наведених вище документів ОСОБА_5 уклав договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві приватної власності з числом кімнат від однієї до п'яти включно, який був нотаріально посвідчений 30 травня 1958 року (а.с. 17).

Судом встановлено та не спростовується показаннями свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8, що з початку ОСОБА_5 побудував невеликий сарай, щоб там можна було зберігати будівельні матеріали, а будинок розпочав будувати разом із дружиною ОСОБА_4 після реєстрації шлюбу. Будівництво відбувалося за спільні кошти подружжя та набуте спільною працею.

Повністю житловий будинок побудований та зданий в експлуатацію у травні 1963 року, що вбачається з акту про закінчення будівництва і здачі в експлуатацію житлового будинку від 10 травня 1963 року (а.с.15).

На підставі рішення Бердянського виконавчого комітету від 16 березня 1977 року, за №92, АДРЕСА_1 перейменований та змінено номер будинку АДРЕСА_1. Перейменування міста Осипенко на м. Бердянськ зроблено згідно вказівки Президіума Верховної Ради УССР від 26 липня 1958р., що вбачається з довідки - характеристики наданої Комунальним підприємством з технічної інвентаризації Бердянської міської ради за № 2127 від 26 грудня 2017 року ( зворотна частина а.с.96).

Судом встановлено, що подружжя ОСОБА_4 з часу реєстрації шлюбу, тобто з 02 листопада 1958 року і по день смерті чоловіка ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 мешкали однією родиною та вели спільне господарство у будинку АДРЕСА_1. Перебуваючи у шлюбі, подружжя за спільні кошти та спільною працею збудували житловий будинок АДРЕСА_1, а тому він є спільним сумісним майном подружжя і позивач має право власності на 1/2 частку цього майна.

Оформити право власності, як дружини померлого та як спадкоємиці першої черги за законом ОСОБА_4 не має можливості, оскільки відсутні оригінал договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності з числом кімнат від однієї до п'яти включно, виданого відділом комунального господарства виконкому Осипенківської міської ради Запорізької області 30 травня 1958 року.

Так, з довідки-характеристики КПТІ від 26 грудня 2017 року вбачається, що право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_5 на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності посвідченого Приморською державною нотаріальною конторою від 30 травня 1958р №953(а.с.96).

ІНФОРМАЦІЯ_3 спадкодавець ОСОБА_5, помер, що вбачається з копії свідоцтва про смерть (а.с.83).

Після його смерті залишилось спадкове майно у вигляді житлового будинку АДРЕСА_1.

На час смерті ОСОБА_5 спадкоємцями першої черги були: дружина - позивач по справі ОСОБА_4 та їх спільний син - ОСОБА_9(а.с.88), який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 31), але фактично спадщину прийняв.

Позивач ОСОБА_4 звернулася до Бердянської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, а також із заявою про виділ 1/2 частки у спільній сумісній власності подружжя. Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 26 квітня 2018 року їй відмовлено у виділі частки житлового будинку у спільній сумісній власності подружжя, оскільки правовстановлюючий документ саме, договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності з числом кімнат від однієї до п'яти включно посвідчений 30 травня 1958 року, тобто до реєстрації шлюбу, наведене не спростовується копією спадкової справи № 635/2016 від 16 грудня 2016 року (а.с.78-103).

Частиною 1,2 ст.71 Закону України „Про нотаріат" встановлено, що у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Тож свідоцтво може бути видано на половину спільного майна.

У 1963 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 р «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 р за № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 р постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948р. «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.

Згідно зі ст. 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт його збудування та прийняття в експлуатацію.

Виходячи з наведеного, правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26 серпня 1948 року, є затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію, а не договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності.

З часу затвердження виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акта державної комісії про прийняття збудованого житлового будинку, а саме, 10 травня 1963 року, виникло спільне сумісне право власності подружжя, ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Відповідно до ст. 125 Кодексу законів про сім`ю, опіку, шлюб і акти громадського стану УРСР від 30 трвня1926 року, майно, нажите подружжям спільною працею в період шлюбу, вважається належним обом членам подружжя на засадах спільної власності в рівних частках.

Таким чином, перебуваючи у шлюбі, позивач ОСОБА_4 з чоловіком ОСОБА_5 за спільні кошти та спільною працею збудували житловий будинок АДРЕСА_1, а тому він є спільним сумісним майном подружжя і позивач має право власності на 1/2 частку цього майна.

Приймаючи до уваги викладене, позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі, шляхом визнання сумісним майном подружжя ОСОБА_4 житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 та відповідно визнання права власності на 1/2 частку житлового будинку спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на 1/4 частку житлового будинку у порядку спадкування за законом після смерті чоловіка ОСОБА_5

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, ч. 8 цієї статті передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Тому з відповідача на користь позивача необхідно також стягнути судові витрати у вигляді судового збору, сплаченого позивачем за квитанціями № 7 від 15 травня 2018 року та №7 від 21 травня 2018 року у розмірі 3449,16 грн.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 141, 264, 265 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання житлового будинку спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку у порядку спільної сумісної власності подружжя та на 1/4 частку у порядку спадкування за законом - задовольнити.

Визнати житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_5.

Визнати за ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1, право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 у порядку спільної сумісної власності подружжя.

Визнати за ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1, право власності на 1/4 частину житлового будинку АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом після смерті чоловіка ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, р.н.о.к.п.п. НОМЕР_2, що зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, на користь ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, понесені судові витрати зі сплати судового збору у сумі 3449 (три тисячі чотириста сорок дев'ять) гривень 16 копійок.

Рішення може бути оскаржено до Запорізького апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня складення повного судового рішення апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Повне судове рішення складено 18 лютого 2019 року.

Суддя Н. М. Дубровська