ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2019 року м. Херсон

справа № 666/7597/14-ц

провадження № 22-ц/819/82/19

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (суддя-доповідач)Пузанової Л.В.,
суддів:Склярської І.В.,
Чорної Т.Г.,
секретарПавловська Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Херсонського міського суду Херсонської області у складі судді Майдан С.І. від 01 жовтня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_8 про визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, Товариства з обмеженою відповідальністю «Прогрес Автотрейд Київ», треті особи: ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_10, ОСОБА_11, про визнання права власності,

встановив:

У листопаді 2014 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_7 про витребування майна із чужого незаконного володіння.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_6 зазначила про те, що 12 квітня 2012 року вона придбала легковий автомобіль Hyundai I30, 2012 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, за кредитні кошти в розмірі 169 878,38 грн, отримані на підставі укладеного з ПАТ «Кредобанк» кредитного договору.

У зв'язку із неможливістю повернення зазначених коштів, 17 січня 2014 року вона уклала з ОСОБА_7 попередній договір купівлі-продажу автомобіля, за умовами якого ОСОБА_7 зобов'язувався виплачувати проценти та тіло кредиту, а також сплачувати страхові платежі по страхуванню автомобіля, для чого нею було видано ОСОБА_7 та його дружині ОСОБА_10 довіреність з правом передовіри третім особам на виконання всіх дій щодо погашення заборгованості за кредитом та подальшим оформленням і розпорядженням зазначеним автомобілем.

15 травня 2014 року у зв'язку з невиконанням ОСОБА_7 умов кредитного договору, довіреність в частині зняття заборони та оформлення і розпорядження автомобілем нею була скасована, а до ОСОБА_7 пред'явлено вимогу про повернення автомобіля, яку ним виконано не було.

Посилаючись на неправомірність дій ОСОБА_7, просила позов із зазначених підстав задовольнити.

В процесі розгляду справи ОСОБА_6 змінила предмет та підстави позову і просила залучити до участі у справі співвідповідачів ОСОБА_8 та ОСОБА_5.

В обґрунтування поданих змін ОСОБА_6 зазначила, що спірний автомобіль було знято з обліку ОСОБА_11 за нотаріально посвідченою приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу ОСОБА_12 довіреністю від 12.03.2014 року, виданою ОСОБА_7 в її інтересах на ім'я ОСОБА_8 в порядку передовіри з повноваженнями погашення заборгованості перед «Кредобанком» та подальшим оформленням і розпорядженням спірним транспортним засобом.

12.04.2014 року автомобіль був зареєстрований за ОСОБА_5 на підставі довідки - рахунку ТОВ «Прогрес Автотрейд Київ».

Посилаючись на недійсність зазначеної довіреності та незаконність набуття ОСОБА_5 права власності на спірне майно, позивач просила суд визнати за нею право власності на автомобіль Hyundai I30, 2012 року випуску та витребувати його у ОСОБА_5 із комплектом ключів.

У листопаді 2016 року ОСОБА_5 звернувся до суду із зустрічним позовом та, посилаючись на правомірність підстав набуття ним права власності на спірне майно, просив суд визнати за ним право власності на автомобіль Hyundai I30, 2012 року випуску.

Справа розглядалась судами двічі.

Рішенням суду від 01 жовтня 2018 року постановлено:

Первісний позов ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_8 про визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння задовольнити.

Визнати за ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на легковий автомобіль Hyundai І30, 2012 року випуску, кузов НОМЕР_4.

Витребувати у ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 легковий автомобіль, Hyundai І30, 2012 року випуску, кузов НОМЕР_4, з комплектом ключів.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ТОВ «Прогрес Автотрейд Київ», треті особи: ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 про визнання права власності на транспортний засіб відмовити.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічний позов задовольнити.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що висновки суду не відповідають обставинам справи та суперечать положенням цивільного законодавства, зокрема статті 388 ЦК України, яка регулює питання наявності підстав на витребування власником майна від добросовісного набувача

Суд , не встановивши всіх обставин справи, безпідставно позбавив його права власності на майно, набуте на законних підставах.

Письмовий відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених статтею 367 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ зробив висновок про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що досліджені ним докази в сукупності поза розумним сумнівом підтверджують факт вибуття спірного автомобіля із власності позивача поза її волею, що є підставою для застосування віндикації та задоволення первісного позову у повному обсязі.

В процесі розгляду справи суд встановив, що на підставі договору купівлі-продажу від 10 квітня 2012 року ОСОБА_6 належав автомобіль Hyundai, модель I-30, 2012 року випуску, державний номер НОМЕР_1.

Зазначений транспортний засіб придбано ОСОБА_6 за кошти, надані їй ПАТ «Кредобанк» на умовах кредитного договору від 12 квітня 2012 року.

При цьому виконання грошових зобов'язань за кредитним договором забезпечено договором застави №93/Авто від 13.04.2012 року. Обтяження автомобіля зареєстровано в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна 13.04.2012 року, що підтверджується витягом із наведеного реєстру (т.1, а.с.93).

17 січня 2014 року ОСОБА_6 уклала із ОСОБА_7 договір, за умовами якого продала останньому належний їй транспортний засіб із врахуванням наявного обтяження на підставі договору застави та зобов'язань за кредитним договором, визначивши, що ОСОБА_7 з моменту підписання договору несе відповідальність за виплату процентів, тіла кредиту на користь банку та сплату страхових платежів щодо страхування автомобіля як предмета застави.

ОСОБА_6 отримала грошові кошти у розмірі 3800 доларів США, за рахунок яких сплатила заборгованість за кредитним договором, існуючу станом на 17.01.2014 року.

Сторони домовилися, що оформлення ОСОБА_7 права власності на автомобіль та розпорядження автомобілем на його розсуд може бути здійснено лише після погашення кредиту, а у випадку невиконання ним зазначених умов протягом двох місяців - умови договору купівлі-продажу втрачають чинність.

20 січня 2014 року ОСОБА_6 видала на ім'я ОСОБА_7 та ОСОБА_10 нотаріально посвідчену довіреність, якою уповноважила наведених осіб бути її представником у компетентних органах з питань погашення грошової заборгованості перед будь-якими кредиторами, в тому числі ПАТ «Кредобанк» за договором застави транспортного засобу, в тому числі за договором застави від 13.04.2012 року, питань зняття заборони, арешту, а після належного оформлення та зняття заборони розпоряджатися (з правом продати, обміняти, здати в позичку, оренду тощо), на умовах та ціну за своїм розсудом та вибором, належною їй автомашиною марки Hyundai, модель I 30, тип універсал легковий, 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, зареєстрованою МРЕВ ДАІ м.Херсона 12.04.2012 року.

Довіреність є безстроковою, з правом повної або часткової передовіри третім особам, з правом виїзду за кордон за умови належного оформлення такого виїзду.

Наведену вище домовленість між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 щодо спірного транспортного засобу суд визнав попереднім договором і такий висновок суду учасниками цієї домовленості не оспорено та не спростовано.

12 березня 2014 року ОСОБА_7, діючи від імені ОСОБА_6, передовірив надані йому останньою повноваження та видав аналогічну нотаріально посвідчену довіреність на ім'я ОСОБА_8 Відомості про повідомлення ОСОБА_7 ОСОБА_6 про передачу виконання доручення замісникові, як це передбачено частиною першою статті 1005 ЦК України, в матеріалах справи відсутні і такий факт судом не встановлений.

Разом з довіреністю ОСОБА_7 передав ОСОБА_8 належний ОСОБА_6 автомобіль та документи на нього.

15 травня 2014 року приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу ОСОБА_12 передала ОСОБА_7 та ОСОБА_10 заяву ОСОБА_6 про відміну виданої їм довіреності у зв'язку з невиконанням ними повноважень повірених, неперіодичною сплатою грошової заборгованості за кредитно-заставним договором та відсутністю оформлення страхування автомобіля. ОСОБА_6 просила повернути їй оригінал довіреності.

30 жовтня 2014 року ОСОБА_6 звернулася до ОСОБА_7 із претензією про повернення автомобіля, а 06 листопада 2014 року подала до суду позовну заяву про витребування від нього спірного транспортного засобу.

В процесі судового розгляду справи стало відомо, що належний ОСОБА_6 автомобіль 14 березня 2014 року знято з обліку для реалізації ОСОБА_11, діючим від імені ОСОБА_6 на підставі довіреності НОМЕР_6 від 12.03.2014 року, та відповідно до довідки-рахунку серії ВІА №9395143, виданої ТОВ «Прогрес Автотрейд Київ» 08.04.2014 року, продано ОСОБА_5, який зареєстрував його у встановленому законом порядку та отримав державні номерні знаки НОМЕР_5.

Довіреність, на підставі якої ОСОБА_11 вчинив відповідні дії від імені ОСОБА_6, була предметом експертного дослідження відповідно до ухвали суду першої інстанції від 12 вересня 2017 року про призначення техніко-криміналістичної експертизи.

Згідно із висновком експерта від 20.10.2017 року №473-ПТ в довіреності від 12 березня 2014 року, зареєстрованій за №316, бланк серії НОМЕР_6, якою ОСОБА_7, діючи від імені ОСОБА_6, уповноважив ОСОБА_11 бути представником ОСОБА_6, вносились зміни до первинного тексту щодо особи повіреного.

Приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу ОСОБА_12, яка посвідчувала довіреність підтвердила, що 12 березня 2014 року за реєстровим номером 316 нею посвідчувалася довіреність щодо спірного транспортного засобу, видана ОСОБА_7, діючим від імені ОСОБА_6, на ім'я ОСОБА_8, а не на ім'я ОСОБА_11

Таким чином, суд першої інстанції зробив висновок, що спірний автомобіль вибув із володіння ОСОБА_6 не з її волі, тому вона вправі витребувати його від титульного власника.

Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Статтею 387 ЦК України передбачено право власника витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов'язується з тим, у який спосіб майно вибуло із його володіння. Указана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. Наявність в діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.

Отже, вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, суди повинні встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власників у силу обставин, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України, зокрема, чи з їхньої волі вибуло це майно з їх володіння.

Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбане не у безпосереднього власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, то наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого володіння, в тому числі, якщо майно було відчужене в послідуючому третій особі.

Зазначена правова позиція щодо застосування статті 388 ЦК України наведена у постановах Верховного Суду України від 16 березня 2015 року, справа №6-1203цс15, від 21 грудня 2016 року, справа №6-2233цс16 та інших.

Встановивши, що ОСОБА_6 особисто уповноважила ОСОБА_7 та ОСОБА_10 діяти від її імені та розпоряджатися транспортним засобом з правом передоручення, а в послідуючому ОСОБА_7, діючи в межах наданих йому власником рухомого майна повноважень, передав виконання цього доручення іншій особі- ОСОБА_8 з передачею йому ввіреного власником майна, суд не з'ясував, при яких обставинах та у який спосіб транспортний засіб вибув із володіння останнього та у зв'язку з цим- чи мають місце у спірних правовідносинах передбачені частиною першою статті 388 ЦК України підстави для витребування позивачем свого майна від добросовісного набувача.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами, суд не зважив, що фактично ОСОБА_6 вимагає повернення майна, переданого ОСОБА_5 за укладеним з нею через її представника договором купівлі-продажу.

Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права і обов'язки, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Питання щодо дійсності договору купівлі-продажу позивач не порушувала, в той час, як спірний транспортний засіб перебуває у власності відповідача та зберігся у нього, а тому належним способом захисту порушеного права первісного власника є пред'явлення позову про визнання договору недійсним та застосування реституції (стаття 216 ЦК України).

Оскаржуване судове рішення ухвалено судом першої інстанції при новому розгляді справи після перегляду судом касаційної інстанції аналогічного рішення цього ж суду від 03 вересня2015 року та ухвали суду апеляційної інстанції про залишення цього рішення суду без змін від 09 грудня 2015 року.

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 травня 2016 року одним із мотивів, з яких було скасовано ухвалені в справі судові рішення, наведено ту обставину, що з позовом про витребування майна в порядку статті 388 ЦК України звертається лише власник майна, який набув право власності на законних підставах, а тому повторне визнання за ним права власності на це майно законом не передбачено.

Відповідно до частини 5 статті 411 ЦПК України висновки суду касаційної інстанції, в зв'язку з якими скасовано судові рішення, є обов'язковим для суду першої чи апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Аналогічні положення містив ЦПК України в редакції, що діяла до 15 грудня 2017року.

В порушення наведених норм процесуального права суд визнав за ОСОБА_6 право власності на спірний транспортний засіб, однак рішення в цій частині не мотивував та норму матеріального права, на якій ґрунтуються ці висновки не навів.

Разом з тим, можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 цього Кодексу. В усіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Суд при вирішенні первісної та зустрічної вимог про визнання права власності на спірний транспортний засіб на наведені приписи норм матеріального права уваги не звернув та не врахував, що право власності позивача на автомобіль припинено з підстав його відчуження на користь відповідача, а право власності відповідача - підтверджено виданим на його ім'я свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу.

Оскільки питання щодо дійсності договору купівлі-продажу автомобіля, а звідси- щодо правомірності припинення права власності ОСОБА_6 на нього судом не вирішувалося, висновок суду щодо права власності позивача на спірне рухоме майно є передчасним та зробленим без врахування положень цивільного законодавства щодо виникнення права власності на підставі судового рішення.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду в частині задоволення позову ОСОБА_6 про визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині із зазначених вище підстав.

Натомість судове рішення про відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 про визнання права власності на транспортний засіб відповідає наведеним вище вимогам закону та встановленим судом обставинам справи і підстави для його скасування та ухвалення нового рішення про задоволення зустрічного позову відсутні.

Відповідно до частин 1 та 13 статті 141 ЦПК України у зв'язку із частковим скасуванням судового рішення та ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні первісного позову із ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 пропорційно розміру задоволених позовних вимог підлягають стягненню понесені ним витрати на сплату судового збору за подання апеляційної скарги в частині оскарження рішення суду про задоволення первісного позову у розмірі 2 615, 40грн (1 500+243,60х150%).

На підставі викладеного, керуючись статтями 367, 374, 375 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 частково задовольнити.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 01 жовтня 2018 року в частині задоволення первісного позову скасувати і ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_8 про визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння відмовити.

Стягнути із ОСОБА_6, яка проживає в АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2, на користь ОСОБА_5, який проживає в АДРЕСА_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3, понесені ним судові витрати в розмірі 2 615,40 грн (дві тисячі шістсот п'ятнадцять гривень 40 коп.).

В решті частині це ж рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Л.В.Пузанова

Судді І.В.Склярська

Т.Г.Чорна

Повний текст постанови складено 15 березня 2019 року

Суддя Л.В. Пузанова