Постанова

Іменем України

17 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 521/11593/15-ц

провадження № 61-34554св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», ОСОБА_2 ,

треті особи: ОСОБА_3 , Малиновська районна адміністрація Одеської міської ради як орган опіки та піклування,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційні скарги публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» та представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 19 вересня 2016 року в складі судді Мурзенка М. В. та ухвалу Апеляційного суду Одеської області

від 10 травня 2017 року в складі колегії суддів: Кравця Ю. І., Журавльова О. Г., Заїкіна А. П.,

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»), ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Малиновська районна адміністрація Одеської міської ради як орган опіки та піклування, про визнання поруки припиненою, визнання іпотечного договору недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що 29 листопада 2006 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк») та ОСОБА_3 укладено договір про надання споживчого кредиту

№ 0. На забезпечення виконання ОСОБА_3 своїх зобов`язань перед банком того ж дня між банком та позивачем було укладено оскаржувані договори, проте поруку за договором № 67728 позивач вважав припиненою, оскільки відповідач без його згоди збільшив відсоткову ставку за кредитом, що призвело до збільшення обсягу відповідальності поручителя. Вважав, що іпотечний договір є недійсним, оскільки порушує права та суперечить інтересам його дітей, зокрема: ОСОБА_5 , 1999 року народження, та ОСОБА_6 , 2002 року народження, а також ОСОБА_7 , 1999 року народження, які мають право користування квартирою, що є предметом іпотеки, мали таке право на момент укладення іпотечного договору, проте при його укладенні не було отримано дозволу органу опіки та піклування, про що банку було відомо на момент його укладення, проте проігноровано ним, такі дії банку є нечесною підприємницькою практикою у розумінні статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

З урахуванням викладеного та уточнень позовних вимог, ОСОБА_1 просив суд: визнати припиненою поруку за договором поруки від 29 листопада 2006 року

№ 67728, укладеним між ним та АКІБ «УкрСиббанк»; визнати недійсним іпотечний договір від 29 листопада 2006 року, укладений між ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та АКІБ «УкрСиббанк», предметом якого є квартира

АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Рудницькою О. Ю., реєстраційний номер 2564, а також скасувати заборону відчуження нерухомого майна, зокрема зазначеної квартири, яка була внесена за реєстраційним номером запису у Єдиному реєстрі заборони відчуження об`єктів нерухомого майна

від 29 листопада 2006 року та внести відомості про виключення вказаної квартири із Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна, вилучити запис № 4137660 про реєстрацію у державному реєстрі іпотек обтяження щодо вказаної квартири.

Короткий зміст рішення судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 19 вересня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 10 травня 2017 року, позов задоволено частково.

Визнано припиненою поруку ОСОБА_1 за договором поруки № 67728, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 29 листопада 2006 року.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що банком було збільшено відсоткову ставку за користування кредитними коштами ОСОБА_3 , що призвело до збільшення обсягу відповідальності ОСОБА_1 як поручителя, без згоди останнього, а тому у відповідності до вимог частини першої статті 559 ЦК України порука є припиненою.

Разом з тим, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо визнання іпотечного договору квартири недійсним, скасування заборони відчуження такої квартири та вилучення відповідних записів з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек, виходив з того, що сам по собі факт відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним. Укладаючи оскаржуваний договір ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , батьки дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , а також ОСОБА_1 опікун ОСОБА_7 , повідомили нотаріусу неправдиві відомості про те, що у квартирі ніхто інший не проживає, у тому числі не проживають і неповнолітні діти, а тому такі дії не можуть вважатися добросовісними, при цьому обставин, які б свідчили про недобросовісність іпотекодержателя - банку, не встановлено, а тому відсутні підстави для задоволення позову в цій частині вимог.

Короткий зміст вимог касаційних скарг

У червні 2017 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині відмови у задоволенні вимог щодо визнання іпотечного договору квартири недійсним, скасування заборони відчуження такої квартири та вилучення відповідних записів з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек та задовольнити такі вимоги.

У липні 2017 року ПАТ «УкрСиббанк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій в частині припинення поруки та відмовити у цій частині.

Аргументи учасників справ

Доводи осіб, які подали касаційну скаргу

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про те, що під час укладення оскаржуваного договору ОСОБА_1 діяв недобросовісно, оскільки принцип добросовісності було порушено саме банком, а не ним. Факт проживання дітей у квартирі, що є предметом іпотеки, був відомий банку до укладення оскаржуваного іпотечного договору. Оскільки основною метою діяльності банку є здійснення підприємницької діяльності, тому заявник вважав, що банк був зацікавлений в укладенні оскаржуваного договору та розуміючи, що іпотекодавці мають малолітніх дітей, які проживають у предметі іпотеки, що може перешкодити укладенню такого договору через складність процедури отримання дозволу органу опіки та піклування, банк підготував та запропонував саме такий іпотечний договір у якому міститься інформація про нібито відсутність прав малолітніх дітей на предмет іпотеки.

Касаційна скарга ПАТ «УкрСиббанк» мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про те, що порука у відповідності до вимог частини першої статті 559 ЦК України є припиненою, оскільки банком не було збільшено відсоткову ставку за кредитом, оскільки лист банку, який взятий судом першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, як доказ зміни умов кредитного договору, забезпеченого порукою позивача, є лише повідомленням банку про намір змінити розмір процентної ставки та не може свідчити про фактичне збільшення, оскільки такий намір банку залишився нереалізованим. Заявник вважав, що судами попередніх інстанцій неналежним чином досліджено надані докази у їх сукупності та неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи.

Відзив на касаційні скарги не подано

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справа передана до Касаційного цивільного суду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційні скарги не підлягають задоволенню.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом установлено, що 29 листопада 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_3 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 358 835,00 швейцарських франків, строком до 29 листопада 2017 року, зі сплатою 8,49 % річних за використання кредитних коштів.

На забезпечення виконання ОСОБА_3 зобов`язань за вказаним кредитним договором 29 листопада 2006 року між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 укладено договір поруки № 67728.

З 01 липня 2008 року банком було збільшено відсоткову ставку за користування кредитними коштами ОСОБА_3 на 3 %, що підтверджується копією листа банку від 15 серпня 2008 року № 32-2/31-17/610.

Згідно із пунктом 2.1 вказаного договору кредитор не вправі без згоди поручителя змінювати умови основного договору з боржником, якщо це тягне за собою збільшення обсягу відповідальності поручителя. У цьому ж пункті договору поруки було встановлено, що під «згодою поручителя» сторони розуміють візування поручителем змін до основного договору (шляхом проставляння підпису уповноваженої особи та печатки поручителя, якщо останній є юридичною особою) та/або отримання його письмовою згоди з такими змінами та/або шляхом обміну листами, факсимільними повідомленнями та/або укладення поручителем додаткової угоди до цього договору щодо внесення відповідних змін.

Докази наявності згоди позивача як поручителя на збільшення його відповідальності в матеріалах справи відсутні.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Статтями 525, 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або до інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України, поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Частиною першою статті 559 ЦК України передбачено, що порука припиняється у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Отже встановивши, що банком було збільшено відсоткову ставку за користування кредитними коштами ОСОБА_3 та з урахуванням відсутності належних та допустимих доказів відсутності наявності згоди позивача як поручителя на збільшення його відповідальності, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про те, що порука є припиненою на підставі частини першої статті 559 ЦК України.

Щодо вимог про визнання іпотечного договору квартири недійсним, скасування заборони відчуження такої квартири та вилучення відповідних записів з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек суди обґрунтовано виходили з наступного.

За статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України.

Так, відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 18 листопада 2005 року на праві власності у рівних частках належить квартира АДРЕСА_1 .

29 листопада 2006 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , та

АКІБ «Укрсиббанк» укладено іпотечний договір вказаної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу

Рудницькою О. Ю., реєстровий № 2564.

Правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, - звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Сам по собі факт відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним.

Крім того, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (стаття 3 ЦК України). Відповідно до частин другої та третьої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Верховний Суд України в складі Судової палати у цивільних справах за результатами розгляду справи № 6-384цс15 прийняв постанову від 30 вересня 2015 року, в якій сформував правовий висновок про те, що власник майна, який є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбачені законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування.

Суд установив, що під час укладення оскаржуваного договору позивачем та

ОСОБА_2 було зроблено заяву про те, що внаслідок укладення цього договору не буде порушено прав та законних інтересів малолітніх, неповнолітніх, непрацездатних осіб, які за законом мають право користування вказаною квартирою, з якою був ознайомлений представник банку.

Відповідно до довідки від 03 листопада 2006 року про склад сім`ї, у квартирі, яка є предметом іпотеки окрім позивача ніхто не проживає.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також ОСОБА_1 є опікуном ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Отже, вирішуючи спір у частині вимог щодо визнання іпотечного договору квартири недійсним, скасування заборони відчуження такої квартири та вилучення відповідних записів з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку в силу вимог статей 10, 60, 212 ЦПК України 2004 року,встановивши, що під час укладення оскаржуваного договору позивач та ОСОБА_2 повідомили нотаріусу неправдиві відомості про те, що у квартирі ніхто інший не проживає, у тому числі не проживають і неповнолітні діти, обґрунтовано вважав, що такі дії не є добросовісними та ураховуючи те, що недобросовісність іпотекодержателя - банку, не встановлена, дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні цих вимог.

Докази та обставини, на які посилаються заявники у касаційних скаргах, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційні скарги без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін, оскільки доводи касаційних скарг висновків суду не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційних скарг відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційні скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , та публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк»залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 19 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 10 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

С. Ю. Бурлаков

М. Є. Червинська