ПОСТАНОВА

Іменем України

06 березня 2019 року м. Кропивницький

справа № 405/2710/16-ц

провадження № 22-ц/4809/576/19

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючої судді Суровицької Л. В.,

суддів Авраменко Т. М., Черненка В. В.

секретар Лазаренко-Шаповалова В.В.

учасники справи :

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача за довіреністю - адвокат Захарченко Ігор Васильович,

відповідачі - Міська рада міста Кропивницького, Головне управління Держгеокадастру у Кіровоградській області, ОСОБА_3,

представник ОСОБА_3 - адвокат Титаренко Галина Стефанівна,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 21 грудня 2018 рокуу складі судді Шевченко І.М. у справі за позовом ОСОБА_1 до Міської ради міста Кропивницького, Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області, ОСОБА_3 про визнання рішення про приватизацію земельної ділянки недійсним,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Кіровоградської міської ради, яку перейменовано на Міську раду міста Кропивницького, Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області, ОСОБА_5 про визнання рішення про приватизацію земельної ділянки недійсним.

Зазначав,що рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області від 11 червня 2014 року за ним визнано право власності на спадщину за законом на спадкове майно - 12/25 частин житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2. За даними технічного паспорта на вказаний житловий будинок, будинок разом з надвірними будівлями розташований на земельній ділянці площею 1306,1 кв.м, яка рішенням виконкому № 819з від 25 липня 1953 року була виділена в користування. Таким чином до нього в порядку спадкування після смерті ОСОБА_6 перейшли всі права та обов'язки щодо 12/25 частин будинку та земельної ділянки площею 1306,1 кв.м, на якій розташований житловий будинок з господарськими будівлями. Він набув право користування земельною ділянкою та право на її приватизацію.

Проте, Кіровоградська міська рада рішенням № 1036 від 07 грудня 2011 року передала ОСОБА_5 у власність земельну ділянку по АДРЕСА_1 загальною площею 0,1314 га із них: площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), у тому числі по угіддях: 0,1000 га землі одно- та двоповерхової житлової забудови, за рахунок земель житлової та громадської забудови, та площею 0,0314 га для ведення особистого селянського господарства. На підставі цього рішення Управлінням Держкомзему у м. Кіровограді було видано державний акт на право власності на земельну ділянку від 15 травня 2012 року ОСОБА_5 площею 0,1 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0314 га для ведення особистого селянського господарства. Вважає, що приватизація спірної земельної ділянки відповідачем позбавила його права користування земельною ділянкою та права на її приватизацію. Рішення Кіровоградської міської ради не відповідає вимогам статей 12,16, 116, 118, 120,121 ЗК України, тому просив суд, визнати рішення Кіровоградської міської ради № 1036 від 07 грудня 2011 року в частині передачі ОСОБА_5 у власність земельної ділянки по АДРЕСА_1, загальною площею 0,1314 га, недійсним та визнати недійсними Державні акти на право власності на земельну ділянку від 15 травня 2012 року, на підставі яких посвідчено право власності ОСОБА_5 на спірну земельну ділянку (т. 1 а.с. 2-5).

Ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 01 червня 2016 року замінено Головне управління Держгеокадастру у Кіровоградській області на Управління Держеокадастру у Кіровоградському районі Кіровоградської області (т. 1 а.с. 147).

ІНФОРМАЦІЯ_3 відповідач ОСОБА_5 помер.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 16 травня 2018 року замінено відповідача ОСОБА_5 на його правонаступника - ОСОБА_3 (т. 3 а.с. 9).

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 21 грудня 2018 року позов задоволено.

Визнано недійсним рішення Кіровоградської міської ради № 1036 від 07 грудня 2011 року в частині передачі ОСОБА_5 у власність земельної ділянки по АДРЕСА_1, визнано недійсними Державний акт на право власності на земельну ділянку від 15 травня 2012 року, на підставі якого посвідчено право власності ОСОБА_5 на земельну ділянку по АДРЕСА_1, загальною площею 0,1 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та Державний акт на право власності на земельну ділянку від 15 травня 2012 року по АДРЕСА_1 площею 0,0314 га для ведення особистого селянського господарства. Вирішено питання про судові витрати.

Суд дійшов висновку, що позов є обґрунтованим та доведеним. Заперечення відповідача щодо пропуску позивачем строку позовної давності та щодо відсутності порушення його права, оскільки право власності позивача не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав, є безпідставними. Право на позов виникло у позивача 11 червня 2014 року, після набрання рішенням Апеляційнго суду Кіровоградської області законної сили, а з позовом він звернувся 29 березня 2016 року, тобто в межах строку позовної давності (т. 3 а.с.139-144).

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. Посилається на те, що позивач пропустив строк позовної давності, оскільки йому стало відомо про порушення його прав 12 листопада 2012 року. Вважає, що спірна земельна ділянка не входила до спадкового майна, оскільки спадкодавцю спірна земельна ділянка належала на праві користування, а не на праві власності. Позивачем також не набуто права власності на житловий будинок, він набув лише право користування та право володіння цим майном на підставі рішення апеляційного суду. Свідоцтво про право власності на житловий будинок від 18 вересня 2012 року, відповідно до якого ОСОБА_5 належить цілий будинок АДРЕСА_1 на праві приватної власності, недійсним не визнавалось та не скасовувалось, є чинним. (т. 3 а.с. 152-158).

Представник позивача Захарченко І.В. у відзиві на апеляційну скаргу просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Зазначає, що доводи апеляційної скарги щодо пропуску строку позовної давності є безпідставними. Прийнявши у встановленому порядку спадщину, позивач з часу її відкриття набув речові права на 12/25 частин житлового будинку з надвірними спорудами. Передача земельної ділянки у власність ОСОБА_5, правонаступником якого є ОСОБА_3, порушило право володіння та право користування позивача на 12/25 частини житлового будинку з надвірними спорудами та право на приватизацію земельної ділянки (т. 3 а.с. 173).

Апеляційне провадження відкрито 04 лютого 2019 року (т.3,а.с.166) та 18 лютого 2019 року призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи на 06 березня 2019 року (т. 3 а.с. 177).

В судовому засіданні апеляційного суду відповідач ОСОБА_3 та її представник підтримали доводи апеляційної скарги.

Позивач, його представник та представники відповідачів - Міської ради міста Кропивницького, Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області, які належним чином під розписку були повідомлені про дату, час і місце розгляду справи (т.3 а.c.181,182, 183,184,185) в судове засідання не прибули, про причини неявки суд не повідомили.

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_3 та її представника, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін з таких підстав.

Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 29 грудня 1992 року, зареєстровано в реєстрі за № 1-5680 ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, був власником 12/25 частин житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1. Право власності ОСОБА_6 на нерухоме майно було зареєстровано у Кіровоградському ООБТІ 17 травня 1994 року.

13/25 частин вказаного житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель і споруд на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу частини житлового будинку, зареєстровано в реєстрі за № 2988, належало ОСОБА_5 (т.1 а.с.217,218).

Відповідно до рішення виконавчого комітету Кіровоградської міської ради народних депутатів № 819-в від 25 липня 1953 року, за землекористувачами по АДРЕСА_1 зареєстровано 1306,1 кв.м. земельної ділянки (т.1,а.с.33,77).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 помер (т.1, а.с.14).

10 грудня 2010 року ОСОБА_7 отримала свідоцтво про право на спадщину на законом після смерті ОСОБА_6, відповідно до якого успадкувала 12/25 частин житлового будинку АДРЕСА_1.

16 грудня 2010 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, відповідно до якого ОСОБА_7, як продавець, передала 12/25 частин житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, розташованого по АДРЕСА_1 у власність покупця ОСОБА_5. Житловий будинок розміщений на земельній ділянці розміром 1306,1 кв.м., кадастровий номер НОМЕР_1. Земельна ділянка не є власністю продавця, рішення про її приватизацію відповідним уповноваженим державним органом не приймалося (т.1,а.с.80-82).

На підставі вказаного договору купівлі-продажу частини житлового будинку, зареєстровано право власності ОСОБА_5 на цілий житловий будинок по АДРЕСА_1 (т.1,а.с.75, 78,79 ).

Рішенням Кіровоградської міської ради № 1036 від 07 грудня 2011 року відповідно до ст.ст.12, 116, 118, 121 ЗК України передано ОСОБА_5 безоплатно у власність земельну ділянку по АДРЕСА_1 загальною площею 0,1314 га із них: площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), у тому числі по угіддях: 0,1000 га землі одно- та двоповерхової житлової забудови, за рахунок земель житлової та громадської забудови, та площею 0,0314 га для ведення особистого селянського господарства (т.1,а.с.21, 22,23).

На підставі вказаного рішення Управлінням Держкомзему у м. Кіровограді ОСОБА_5 видано:15 травня 2012 року Державний акт на право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1, загальною площею 0,1 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0314 га для ведення особистого селянського господарства.

Право власності ОСОБА_5 на земельні ділянки по АДРЕСА_1 зареєстровано 09 квітня 2013 року (т.1,а.с.75).

Рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області від 11 червня 2014 року, яке набрало законної сили, визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_4, на 12/25 частин житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1, видане ОСОБА_7 державним нотаріусом 10 грудня 2010 року, зареєстровано в реєстрі за № 1-1403.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу 12/25 частин житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_5, нотаріально посвідчений 16 грудня 2010 року зареєстровано за № 1750.

Визнано за ОСОБА_1 право на спадщину за законом на спадкове майно - 12/25 частин житлового будинку з надвірними будівлями за АДРЕСА_1, після смерті ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.1 а.с.7-9,11).

На підставі вказаного рішення суду, 29 лютого 2016 року зареєстровано право власності позивача - ОСОБА_1 на 12/25 частин житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого по АДРЕСА_1 у Державному реєстрі права власності на нерухоме майно (т.1,а.с.74).

Постановою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 27 березня 2017 року, яка набрала законної сили, відмовлено в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_5 про визнання протиправним та скасування рішення Державного реєстратора речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Кіровоградського міського управління юстиції Кіровоградської області про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на 12/25 частин будинку по АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 та про зобов?язання Реєстраційної служби Кіровоградського міського управління юстиції внести запис про скасування реєстрації права власності н 12/25 частин вказаного житлового будинку до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т.2,а.с.144-146).

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області від 11 червня 2014 року встановлено, що відчуження 12/25 частин житлового будинку АДРЕСА_1, було здійснено ОСОБА_7, яка неправомірно набула право власності на це майно в порядку спадкування, а тому не є належним продавцем, що є правовою підставою для визнання оспорюваного договору купівлі-продажу від 16 грудня 2010 року недійсним. Договір купівлі-продажу порушив право на спадщину позивача ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_6.

Отже, прийнявши в установленому законом порядку спадщину, позивач з часу її відкриття набув речові права на успадковані 12/25 частин житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, право розпорядження зазначеним майном виникло у нього з часу державної реєстрації його права власності.

Відповідно до ст.120 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що на час відкриття спадщини земельна ділянка по АДРЕСА_1 не була приватизована, перебувала у користуванні власника 12/25 частин житлового будинку з надвірними спорудами - спадкодавця ОСОБА_6 та власника 13/25 частин цього житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд - ОСОБА_5

Відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно частини п'ятої статті 116 ЗК України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Матеріали справи свідчать, що рішенням Кіровоградської міської ради № 1036 від 07 грудня 2011 року безоплатно передано ОСОБА_5 у власність всю земельну ділянку по АДРЕСА_1 загальною площею 0,1314 га.

Статтею 152 ЗК України визначено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема:

а) визнання прав;

б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав;

в) визнання угоди недійсною;

г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування;

ґ) відшкодування заподіяних збитків;

д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до частини першої статті 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що земельна ділянка може бути надана у власність громадянина лише в порядку, передбаченому чинним законодавством. При цьому земельна ділянка має бути вільною, тобто такою, що не перебуває у власності чи в користуванні іншої особи.

Судом встановлено, що на підставі оскаржуваного рішення міської ради земельна ділянка, на якій знаходиться належне позивачу нерухоме майно - 12/25 частин житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, була передана у власність ОСОБА_5, правонаступником якого є відповідач ОСОБА_3, чим порушено право володіння та користування належним позивачу майном.

Рішенням міської ради було передано у власність ОСОБА_5 земельну ділянку, яка юридично не була вільною, належала на праві користування, крім нього іншій особі - ОСОБА_1 з часу відкриття спадщини, як спадкоємцю, який в установленому законом порядку прийняв спадщину.

На підставі ч. 5 ст. 1268 ЦК України спадщина належить спадкоємцю незалежно від часу її прийняття з часу відкриття спадщини.

Надання громадянину в користування чи у власність земельної ділянки, що вже перебуває у власності або користуванні іншої особи, проводиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому земельним законодавством.

Прийняттям рішення про передачу безоплатно ОСОБА_5 у власність спірної земельної ділянки порушено право ОСОБА_1, власника 12/25 частин житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого на цій земельній ділянці на користування земельною ділянкою та на набуття в установленому порядку права власності на відповідну частину земельної ділянки.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що рішення Кіровоградської міської ради № 1036 від 07 грудня 2011 року про передачу у власність ОСОБА_5 земельної ділянки по АДРЕСА_1 загальною площею 0,1314 га, є незаконним.

Відповідно до ч.1 ст.21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Визнання незаконним рішення міської ради про передачу земельної ділянки у власність є підставою для визнання недійсним Державного акту на право власності на земельну ділянку, який видано на підставі цього рішення.

Суд першої інстанції повно і всебічно з'ясував обставини справи, дав їм належну правову оцінку, правильно застосував норми матеріального права до правовідносин, що склались між сторонами.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не застосував наслідки пропуску строку позовної давності, є безпідставними та такими, що спростовуються матеріалами справи.

Позовна давність, за визначенням статті 256 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється у три роки (ст.257 ЦК України).

Згідно ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Таким чином, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.

За змістом ст.261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з мометом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Твердження відповідача ОСОБА_3 та її представника про те, що про порушення свого права позивач дізнався 12 листопада 2012 року, а саме коли представник позивача ознайомлювався з матеріалами цивільної справи за позовом ОСОБА_1, зокрема до ОСОБА_5, про визнання недійсним свідоцтва про справо на спадщину та витребування майна з чужого незаконного володіння, в якій містилось свідоцтво про право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 на ім?я ОСОБА_5, мав би усвідомлювати, що свідоцтво не могло видаватись без оформленої належним чином приватизації земельної ділянки, на якій розміщений будинок, а отже існує рішення міської ради про передачу земельної ділянки у власність ОСОБА_5, є безпідставними та такими, що не підтверджуються належними доказами.

Матеріали справи свідчать, що про оскаржувані державні акти на право власності на земельні ділянки представнику позивача стало відомо в ході розгляду цивільної справи, на яку посилається відповідач, 05 липня 2013 року, коли державні акти були надані стороною.

Можливість реалізувати своє право в примусовому порядку через суд щодо оскарження рішення міської ради про передачу земельної ділянки відповідачу у власність та про визнання недійсними державних актів на право власності на земельну ділянку, позивач набув 11 червня 2014 року, коли набрало законної сили рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 11 червня 2014 року про визнання за ним права власності на 12/25 частин житлового будинку по АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом.

З позовом про захист своїх прав та інтересів позивач звернувся 29 березня 2016 року, тобто в межах строку позовної давності.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач не набув права користування спірною земельною ділянкою, не ґрунтуються на положеннях ст.120 ЗК України та ст.ст.1216, 1218 ЦК України, якими передбачено, що до спадкоємця переходять усі права та обов?язки спадкодавця, які не припинилися внаслідок його смерті.

У правовідносинах, що виникли між сторонами, діє принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований.

Те, що попередній власник - спадкодавець ОСОБА_6 не проживав у належній йому частині житлового будинку та фактично не користувався земельною ділянкою, на якій розташований житловий будинок, не спростовує права користування його спадкоємця ОСОБА_1 вказаною земельною ділянкою, оскільки така земельна ділянка була виділена в установленому законом порядку рішенням виконавчого комітету Кіровоградської міської ради народних депутатів № 819-в від 25 липня 1953 року та закріплена за землекористувачами по АДРЕСА_1 у розмірі 1306,1 кв.м.. Докази того, що вказане рішення скасовано, відповідачами не надано.

Також безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що позов не підлягає задоволенню, оскільки свідоцтво про право власності ОСОБА_5 на цілий житловий будинок по АДРЕСА_1 не скасовано та житловий будинок переобладнано шляхом об?єднання його частин в одну споруду.

Як свідчать матеріали справи, ІНФОРМАЦІЯ_3 відповідач ОСОБА_5 помер (т.2 а.с.148), після його смерті за заявою дружини - ОСОБА_3 приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Яценко Я.В. була заведена 04 травня 2017 року спадкова справа до майна померлого (т.2 а.с.203-246). Заяву про прийняття спадщини подала ОСОБА_3.

Постановою приватного нотаріуса Кіровоградського міського нотаріального округу Яценко Я.В. від 14 листопада 2017 року відмовлено ОСОБА_3 у видачі їй свідоцтва про право на спадщину за законом на цілий житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_5.

Відмова мотивована тим, що ОСОБА_3 надала оригінал свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 18 вересня 2012 року виконавчим комітетом Кіровоградської міської ради, яке підтверджує право власності померлого ОСОБА_5 на житловий будинок за адресою АДРЕСА_1. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових право на нерухоме майно. При проведенні перевірки встановлено, що право власності на 12/25 часток вказаного житлового будинку зареєстроване за ОСОБА_1 29 лютого 2016 року державним реєстратором реєстраційної служби Кіровоградського міського управління юстиції Кіровоградської області. Тому видати свідоцтво про право на спадщину за законом на цілий житловий будинок за цією адресою неможливо, оскільки згідно актуальної інформації про право власності з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 12/25 часток цього майна належить іншій особі (т.2,а.с.245).

За таких обставин доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують. Наявність свідоцтва про право власності ОСОБА_5 на цілий житловий будинок, не спростовує факту державної реєстрації права власності ОСОБА_1 на 12/25 частин житлового будинку, не спростовує рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 11 червня 2014 року, яким визнано за позивачем право власності на вказану частину житлового будинку.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому відповідно до ст.375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду залишається без змін.

Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375,381-383,384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 21 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови у випадку, передбаченому ст.389 ЦПК України .

Повний текст постанови складено 11 березня 2019 року.

Головуюча суддя Л. В. Суровицька

Судді Т. М. Авраменко

В. В. Черненко