Постанова

Іменем України

13 березня 2019 року

м. Київ

справа № 554/10183/16-ц

провадження № 61-35923св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

третя особа - орган опіки та піклування виконавчого комітету Шевченківської у місті Полтаві ради,

розглянув у порядку письмового провадження без виклику сторін касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Октябрського районного суду міста Полтави від 09 березня 2017 року у складі судді Січиокно Т. О. та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 20 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Кривчун Т. О., Дряниці Ю. В., Пилипчук Л. І.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ:

Короткий зміст позовних вимог:

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_2, третя особа - орган опіки та піклування виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтаві ради, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, встановлення порядку участі батька у вихованні дитини.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 є батьком малолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка народилася у шлюбі з ОСОБА_2

03 квітня 2013 року з позивачем стався нещасний випадок, в результаті якого він отримав тілесні ушкодження та визнаний інвалідом першої групи, на даний час прикутий до ліжка. 30 червня 2015 року їх шлюб з відповідачкою було розірвано, та з вересня 2013 року відповідач припинила спілкуватися з ним та чинить перешкоди у спілкуванні з дитиною.

29 червня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до служби у справах дітей виконавчого комітету Шевченківської районної у місті Полтава ради щодо встановлення графіку зустрічей з дитиною, проте, не дивлячись на складений графік, відповідач його не виконує, оскільки у ньому не зобов'язано останню привозити дитину за місцем його проживання.

ОСОБА_1 просив суд зобов'язати ОСОБА_2 не чинити перешкоди у спілкуванні з неповнолітньою донькою ОСОБА_4, визначити наступний порядок спілкування батька з дитиною - враховуючи його фізичний стан прикутого до ліжка інваліда, зобов'язати відповідача

ОСОБА_2, в зручний для неї час привозити (хоча б один раз на місяць) доньку на день до нього (для особистого спілкування і прийняття участі у вихованні) за адресою: АДРЕСА_1, завчасно повідомивши позивача про це телефоном чи електронною поштою.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій:

Рішенням Октябрського районного суду міста Полтави від 09 березня

2017 року позовні вимоги залишено без задоволення.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу в розмірі 1 000,00 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що в матеріалах справи відсутні докази, що відповідач чинить перешкоди у спілкуванні позивача з донькою. Окрім того, оскільки рішенням органу опіки та піклування визначено порядок участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною, дане рішення є обов'язковим для виконання сторонами, а тому вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими.

Ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 20 квітня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено.

Рішення Октябрського районного суду міста Полтави від 09 березня

2017 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу ОСОБА_1, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог та наведених у касаційній скарзі доводів:

06 травня 2017 року ОСОБА_1 через засоби поштового зв'язку подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Октябрського районного суду міста Полтави від 09 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 20 квітня 2017 року та передати справу на новий розгляд до суду першої або апеляційної інстанції, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що доводи позивача залишились не прийняті до уваги, судові рішення є не вмотивовані та не обґрунтовані, оскільки іншого способу а ніж бачитись з донькою вдома, ОСОБА_1 не має так як є інвалідом першої «А» групи та прикутий до ліжка.

Повноваження представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5 не підтверджено належними доказами.

Квитанції від 02 березня 2017 року № 02/03/11 та від 02 березня 2017 року

№ 02/03 не є належним доказами, які підтверджують оплату послуг надання правничої допомоги.

Доводи інших учасників справи:

03 липня 2017 року ОСОБА_2 через засоби поштового зв'язку подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення, в якому просить касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а рішення Октябрського районного суду міста Полтави

від 09 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 20 квітня 2017 року залишити без змін.

Рух касаційної скарги:

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 травня 2017 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Октябрського районного суду міста Полтави.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У червні 2018 року касаційну скаргу передано до Верховного Суду.

У червні 2018 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 11 лютого 2019 року справу призначено до судового розгляду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ:

Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у запереченні на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Короткий зміст встановлених судами першої та апеляційної інстанцій обставин справи:

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з

11 листопада 2011 року, який розірвано рішенням Октябрського районного суду міста Полтави від 28 травня 2015 року.

За час перебування сторін у шлюбі, ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилась донька - ОСОБА_4, яка після розірвання шлюбу згідно рішення Октябрського районного суду міста Полтави від 28 травня

2015 року залишилась проживати разом з матір'ю.

29 червня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Служби у справах дітей виконавчого комітету Октябрської районної ради у місті Полтави з заявою, в якій просив, у зв'язку з тим, що за станом здоров'я він прикутий до ліжка і не в змозі пересуватися, скласти та затвердити графік його зустрічей з трирічною донькою ОСОБА_4, згідно якого його колишня дружина

ОСОБА_2 була б зобов'язана в інтересах дитини хоча б раз на місяць на один день привозити їх доньку до позивача для особистого спілкування за місцем проживання останнього: АДРЕСА_1.

Відповідно до витягу з рішення Виконавчого комітету Шевченківської районної у місті Полтаві ради «Про визначення порядку участі у вихованні та спілкуванні батька з малолітньою дитиною» від 25 жовтня 2016 року, Службою у справах дітей надано висновок, яким визначено наступний порядок участі батька, ОСОБА_1, у вихованні та спілкуванні із його малолітньою донькою ОСОБА_4: за попередньою домовленістю з матір'ю дитини та у її присутності спілкування один раз на місяць у вихідний день з можливостю відвідування місця проживання батька, враховуючи погодні умови, не порушуючи режиму дня та турбуючись про стан здоров'я дитини.

Згідно довідки МСЕК серії АВ № 0471673 від 04 серпня 2015 року

ОСОБА_1 має першу групу інвалідності за загальним захворюванням, безтерміново та потребує постійного стороннього догляду.

Згідно довідки від 12 жовтня 2016 року № 01-13/1242, виданої Диканською ЦРЛ, ОСОБА_1 перебуває на диспансерному обліку лікаря-психіатра. В даний час проявів агресивності, конфліктності, суїцидальних тенденцій в поведінці хворого немає. Будь-які обмеження з боку стану психічного здоров'я хворого ОСОБА_1, які б перешкоджали спілкуванню та контактам хворого з рідними, близькими та іншими особами, що його оточують, в даний час відсутні.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що в матеріалах справи відсутні докази, що відповідач чинить перешкоди у спілкуванні позивача з донькою. Окрім того, оскільки рішенням органу опіки та піклування визначено порядок участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною, дане рішення є обов'язковим для виконання сторонами, а тому вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими.

Проте колегія суддів Верховного Суду не може погодитися з даним висновком суду апеляційної інстанції, оскільки такий зроблений з неправильним застосуванням норм матеріального права, що призвело до ухвалення необґрунтованого судового рішення.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Оцінка аргументів учасників справи й висновків суду апеляційної інстанції:

Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Частиною першою статті 3 Конвенції визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно статті 9 Конвенції держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

У статті 7 Конвенції передбачено, що кожна дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування.

Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Згідно із статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідно до статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Відповідно до статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Статтею 158 СК України передбачено, що за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки і піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки і піклування є обов'язковим до виконання.

Відповідно до статті 159 СК України, якщо той з батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та її вихованні, зокрема він ухиляється від виконання рішення органу опіки і піклування, другий з батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування з урахуванням віку, стану здоров'я дитини, поведінки батьків, а також інших обставин, що мають істотне значення. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи.

Відповідно до частини четвертої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Згідно з частиною п'ятою статті 19 СК України орган опіки та піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Отже, виходячи з аналізу вказаних норм законодавства судам при розгляді позовних вимог про визначення порядку участі у вихованні дітей і спілкуванні з ними того з батьків, який проживає окремо від них, порядку спілкування діда й баби з онуками, якщо батьки не підкоряються рішенню органів опіки і піклування з цих питань, спорів між батьками про місце проживання дітей, вимог про відібрання батьками дітей в інших осіб, про позбавлення або поновлення батьківських прав та інших спорів, пов'язаних із вихованням дітей, обов'язковими є наявність письмового висновку органів опіки та піклування та їхня участь у судовому засіданні.

Відповідно до витягу з рішення Виконавчого комітету Шевченківської районної у місті Полтаві ради «Про визначення порядку участі у вихованні та спілкуванні батька з малолітньою дитиною» від 25 жовтня 2016 року, Службою у справах дітей надано висновок, яким визначено наступний порядок участі батька, ОСОБА_1, у вихованні та спілкуванні із його малолітньою донькою ОСОБА_4: за попередньою домовленістю з матір'ю дитини та у її присутності спілкування один раз на місяць у вихідний день з можливостю відвідування місця проживання батька, враховуючи погодні умови, не порушуючи режиму дня та турбуючись про стан здоров'я дитини.

ЄСПЛ у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06 від 18 грудня

2008 року, пункт 47 вказує, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (див., зокрема, рішення у справі «МакМайкл проти Сполученого Королівства» (McMichael v. the United Kingdom) від 24 лютого 1995 року, пункт 86, серія A, N 307-B). Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не «згідно із законом», не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися «необхідним у демократичному суспільстві».

У пункті 52 рішення у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06

від 18 грудня 2008 року, ЄСПЛ вказує про обов'язок держави вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз'єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою.

Звертаючись до суду з вказаним позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що прикутий до ліжка, тому просив зобов'язати ОСОБА_2 не чинити перешкоди у спілкуванні з неповнолітньою донькою та визначити порядок спілкування батька з дитиною - враховуючи його фізичний стан, зобов'язати відповідача ОСОБА_2, в зручний для неї час привозити (хоча б один раз на місяць) доньку на день до нього (для особистого спілкування і прийняття участі у вихованні), завчасно повідомивши позивача про це телефоном чи електронною поштою.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_2 не чинить перешкоди позивачу у вихованні і спілкуванні з донькою, позивачем протилежно не доведено.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що місцевий суд по суті спір не вирішив, не перевірив чи сприяє прийняте судом першої інстанції рішення якнайкращим інтересам дитини сторін, чи ґрунтуються такі вимоги на законі.

Відповідно до пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Оскільки рішення суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України 2004 року та ухвалене з порушенням норм процесуального права, відповідно до пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України таке підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 20 квітня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: Н. О. Антоненко
В. І. Журавель
В. М. Коротун
В. П. Курило