Постанова

Іменем України

18 вересня 2019 року

м.Київ

справа № 344/3563/15-ц

провадження № 61-29572св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Усика Г. І., Яремка В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду від 18 травня 2017 року у складі судді Пастернак І. А. та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 05 липня 2017 року у складі колегії суддів: Матківського Р. Й., Девляшевського В. А., Малєєва А. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У березні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк», банк) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування своїх вимог зазначало, що 17 квітня 2012 року між Публічним акціонерним товариством «Банк Кіпру» (далі - ПАТ «Банк Кіпру») та ФОП ОСОБА_2 укладений договір № 16/58-472/2012 про відкриття відновлювальної кредитної лінії, відповідно до якого останній отримав кредит у розмірі 100 000 грн строком до 16 квітня 2015 року, зі сплатою відсотків у розмірі 20,5 % річних за користування кредитними коштами. 21 липня 2014 року між Публічним акціонерним товариством «Неос Банк» (далі - ПАТ «Неос Банк»), яке є правонаступником усіх прав та обов`язків ПАТ «Банк Кіпру», та ПАТ «Альфа-Банк» укладений договір факторингу № 1, відповідно до якого ПАТ «Альфа-Банк» набуло права вимоги за договором № 16/58-472/2012 про відкриття відновлювальної кредитної лінії від 17 квітня 2012 року, позичальником за яким є ОСОБА_2 . Внаслідок неналежного виконання боржником своїх зобов`язань за кредитним договором станом на 26 лютого 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 22 876,86 грн, з яких 22 263,87 грн - заборгованість за кредитом, 612,99 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом. ОСОБА_1 як поручитель відповідає за зобов`язаннями за вищезазначеним договором перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник. Позивач просив суд стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на його користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 22 876,86 грн.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 18 травня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 05 липня 2017 року, позов банку задоволено частково. Стягнуто солідарно з відповідачів на користь банку заборгованість за кредитним договором від 17 квітня 2012 року у розмірі 22 876,86 грн, з яких 22 263,87 грн - заборгованість за кредитом, 612,99 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом. Стягнуто в рівних частках з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь банку судовий збір - по 121,80 грн з кожного.

Задовольняючи позов банку, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що ОСОБА_2 належним чином не виконував своїх зобов`язань за кредитним договором, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню з боржника та поручителя солідарно, оскільки зобов`язання за кредитним договором забезпечені порукою.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиції інших учасників

У серпні 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального правата порушення норм процесуального права, просили скасувати судові рішення першої та апеляційної інстанцій, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що судами встановлено, що додатковими угодами до кредитного договору внесені, без згоди поручителя, зміни, які призвели до збільшення обсягу відповідальності поручителя, зокрема шляхом скорочення термінів повернення кредиту, що призвело до збільшення періоду нарахування підвищеної кредитної ставки, а отже, й до збільшення обсягу відповідальності поручителя.

Також заявники вказували, що судами не досліджено та не встановлено повного розрахунку заборгованості за кредитним договором, позивач не надав графіка платежів, з якого можна було б зрозуміти, що це за заборгованість та коли вона утворилась, а також про зарахування коштів на погашення кредиту. Судами не враховано та не надано належної оцінки виписці за кредитним рахунком, не враховано, що під час розгляду справи у суді боржник частково погасив заборгованість за кредитним договором у розмірі 4 500 грн.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній цивільній справі та зупинене виконання оскаржуваних рішень.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 05 вересня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що усуді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400цього Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою та не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Судами встановлено, що 17 квітня 2012 року між ПАТ «Банк Кіпру» та ФОП ОСОБА_2 укладений договір № 16/58-472/2012 про відкриття відновлювальної кредитної лінії, відповідно до якого останній отримав кредит у розмірі 100 000 грн строком до 16 квітня 2015 року, зі сплатою відсотків у розмірі 20,5 % річних за користування кредитними коштами.

26 листопада 2012 року між вказаними сторонами укладена додаткова угода № 1 до кредитного договору від 17 квітня 2012 року, відповідно до якої внесено зміни у пункт 1.1 договору та визначено фіксовану процентну ставку за користування кредитом в розмірі 23 % річних, яка може бути збільшена на 3 % річних та буде складати 26 % річних у випадку порушення строків повернення кредиту. 21 липня 2014 року між ПАТ «Неос Банк», яке є правонаступником усіх прав та обов`язків ПАТ «Банк Кіпру», та ПАТ «Альфа-Банк» укладений договір факторингу № 1, відповідно до якого ПАТ «Альфа-Банк» набуло право вимоги за договором №16/58-472/2012 про відкриття відновлювальної кредитної лінії від 17 квітня 2012 року, позичальником згідно з яким є ОСОБА_2 В забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 за кредитним договором, між ПАТ «Банк Кіпру» та ОСОБА_1 17 квітня 2012 року укладений договір поруки. Відповідно до пункту 1.1 вказаного договору ОСОБА_1 зобов`язувалася відповідати перед позивачем у повному обсязі солідарно за порушення позичальником зобов`язань за кредитним договором від 17 квітня 2012 року, укладеного між кредитором та позичальником (з урахуванням усіх змін, доповнень, нових редакцій, новацій, додаткових угод, договорів про внесення змін, тощо, що винесені/укладені до нього або можуть бути внесені/укладені в подальшому). За змістом пункту 2.2 договору поруки, для уникнення сумніву, сторони цим погоджуються та поручитель та позичальник цим визнають, погоджуються та підтверджують, що: забезпечені порукою зобов`язання можуть бути час від часу розширені або скорочені, уточнені, змінені, збільшені, доповнені, додані відповідно до умов та положень кредитного договору та/або цього договору; порука, що надається за цим договором, покриває, продовжує бути чинною та дійсною в повному обсязі та поширюється на уточнені забезпечені порукою зобов`язання; в будь-якому та кожному випадку уточнення забезпечених порукою зобов`язань, жодних спеціальних доповнень, змін, викладення в новій редакції, змін, додатків та/або новацій до цього договору не потрібно робити, укладати та вносити сторонам цього договору, для того, щоб надати чинності за цим договором уточненим забезпеченим порукою зобов`язанням. Пунктом 2.3 цього договору передбачено, що поручитель надає свою попередню, безвідкличну та безумовну згоду на будь-які уточнення, зміни, в тому числі збільшення, забезпечених порукою зобов`язань, які можуть існувати в майбутньому в результаті внесення змін до кредитного договору або будь-яким іншим чином, і які можуть впливати на обсяг будь-яких зобов`язань поручителя за цим договором. В цілях статті 559 ЦК України поручитель спеціально погоджується та підтверджує, що будь-які уточнення, зміни (в тому числі збільшення) забезпечених порукою зобов`язань, про які йдеться вище, жодним чином не впливає на дійсність цього договору та поруки, наданої за цим договором, та цей договір та надана за ним порука поширюватимуться та покриватимуть забезпечені порукою зобов`язання в повному обсязі та будь-які та всі їх уточнення, зміни (в тому числі збільшення); та поручитель погоджується та приймає на себе відповідальність за порушення позичальником забезпечених порукою зобов`язання у випадку будь-яких уточнень, змін (в тому числі збільшень) обсягу та змісту забезпечених порукою зобов`язань.

Внаслідок неналежного виконання боржником своїх зобов`язань за кредитним договором, станом на 26 лютого 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 22 876,86 грн, з яких 22 263,87 грн - заборгованість за кредитом, 612,99 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом.

25 лютого 2015 року відповідачам надіслано вимогу про досудове врегулювання спору, однак така вимога, зі сторони відповідачів, залишилась без реагування (а.с. 20).

Статтею 526 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Статтею 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частина перша статті 554 ЦК України).

Отже, порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання.

Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов`язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов`язання боржника, та кредитором боржника.

Обсяг зобов`язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частини перша, друга статті 553 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 559 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, порука припиняється, зокрема, у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Разом з тим відповідно до умов пунктів 1.1, 2.2, 2.3 договору поруки сторони передбачили, що для будь-яких уточнень, змін, у тому числі збільшення обсягу відповідальності за кредитним договором, які можуть вплинути на обсяг будь-яких зобов`язань поручителя, окремої згоди поручителя не потребують.

З урахуванням викладеного, суди попередніх інстанцій правильно застосували до спірних правовідносин вищенаведені норми матеріального права та дійшли правильного висновку про те, що порука, після укладення 26 листопада 2012 року додаткової угоди № 1 до кредитного договору, не припинена, з такими висновками погоджується й Верховний Суд.

У зв`язку з цим доводи заявників про неправильне застосування судами норм матеріального права, припинення поруки на підставі частини першої статті 559 ЦК України є безпідставним.

Доводи касаційної скарги щодо розміру заборгованості, а саме, що суди не врахували часткове погашення боржником заборгованості в сумі 4 500 грн, необґрунтовані, оскільки фактично зводяться до незгоди зі встановленими фактичними обставина в справі та стосуються переоцінки доказів. Ці доводи були предметом з`ясування в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи. Вони стосуються як власного тлумачення заявником норм матеріального права, так і переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції, та свідчать лише про незгоду заявника з ухваленим у справі судовими рішеннями.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен арґумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржувані рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, є по суті правильними та справедливими, тому касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в цьому випадку оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 18 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 05 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

Г. І. Усик

В. В. Яремко