печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2019 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Козлова Р.Ю.,

при секретарях - Гуцинюку М.І. та Іваненку С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Служба у справах дітей Печерської районної в м. Києві державної адміністрації, про стягнення аліментів та розірвання договору,-

за участю представників позивачки - ОСОБА_3,

відповідача - ОСОБА_2,

представника відповідача - ОСОБА_4,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2018 року позивачка звернулася до суду із вищевказаним позовом, просить розірвати договір про сплату аліментів на дитину, укладений 27 січня 2017 року між нею та відповідачем. Також позивачка просить суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання їх спільної з відповідачем доньки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 у твердій грошовій сумі у розмірі 10 000 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

Мотивуючи свої вимоги позивач посилається на те, що 24 вересня 2008 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, зареєстрований у Відділі реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 987. ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилася донька - ОСОБА_5. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 19 грудня 2017 року шлюб між позивачкою та відповідачем було розірвано. Як зазначає позивачка, донька поживає з нею і вона самостійно утримує дитину, виховує, піклується про її фізичний і духовний розвиток. Разом з тим, 27 січня 2017 року між позивачкою та відповідачем було укладено нотаріально посвідчений договір про сплату аліментів на дитину, згідно з умовами якого за домовленістю батьків, даним договором встановлено обов'язок батька сплачувати на утримання дитини аліменти в розмірі 1500 грн. щомісяця. В той же час, відповідач добровільно не виконує зобов'язання відповідно до умов договору щодо сплати аліментів у повному обсязі та іншої матеріальної допомоги не надає. При цьому, з часу укладення договору значно змінився рівень життя, підвищились ціни та потреби дитини. З посиланням на зазначені обставини позивачка просила суд задовольнити пред'явлені нею вимоги у повному обсязі.

Ухвалою судді 22 серпня 2018 року судом прийнято дану позовну заяву до свого провадження та призначено розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

До початку розгляду справи по суті до суду надійшло клопотання позивачки про розгляд даної справи у порядку загального позовного провадження, посилаючись на складність даної справи та значний обсяг доказів, які необхідно дослідити в ході судового дослідження.

У зв'язку з надходженням даного клопотання, 01 жовтня 2018 року судом постановлено ухвалу якою замінено засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням з викликом учасників справи в підготовче засідання.

У строк визначений судом відповідач направив відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого не визнає у повному обсязі пред'явлені позивачкою вимоги та просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Зокрема відповідач зазначає, що обставини викладені у позовній заяві є необґрунтованими та такими що не підтверджені будь-якими належними та допустимими доказами, а всі дані на які посилається позивачка ґрунтуються на припущеннях. Також відповідач зазначив, що позивачка зі свого боку належним чином не виконує умови договору шляхом ненадання йому дозволу бачитись з дитиною, змінивши місце їх з дитиною проживання. Доводи щодо злісного ухилення відповідача від сплати аліментів у розмірі встановленому в договорі, позивачкою належним чином не підтверджені, відтак обставини на які посилається позивачка не можуть бути підставою для розірвання даного договору, і як наслідок стягнення аліментів у розмірі 10 000 грн., який на думку відповідача є необґрунтовано завищеним.

11 жовтня 2018 року на адресу суду надійшла відповідь позивачки на відзив відповідача згідно якої позивачка вважає, що поданий відзив на позов та додані до нього докази не спростовують її вимог та доказів на їх обґрунтування.

Протокольною ухвалою суду від 31 жовтня 2018 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору залучено Службу у справах дітей Печерської районної в м. Києві державної адміністрації.

В судовому засіданні представник позивачки підтримала позов та просила задовольнити у повному обсязі пред'явлені ОСОБА_1 вимоги.

Відповідач та його представник проти задоволення позову заперечували, посилаючись на необґрунтованість позову у зв'язку з чим просили суд відмовити у його задоволенні у повному обсязі.

Представник третьої особи у судове засідання не з'явилася, про час та місце проведення судового засідання повідомлялася належним чином. В матеріалах справи наявна заява представника згідно якої вона просить суд проводити судове засідання за її відсутності та прийняти рішення на підставі наявних в матеріалах справи доказів з урахуванням інтересів малолітньої дитини.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи та наявні письмові докази давши їм оцінку в сукупності, вивчивши зміст поданих учасниками справи заяв по суті, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що 24 вересня 2008 року між сторонами даної справи було укладено шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб Серії НОМЕР_1, виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 987 від 24 вересня 2008 року.

У шлюбі у сторін народилася донька - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується копією свідоцтва про народження Серії НОМЕР_2, виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві 06 березня 2009 року.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 19 грудня 2017 року у цивільній справі 756/535/17, що набрало законної сили шлюб між сторонами розірвано.

В ході розгляду справи сторони зазначили, що спору щодо визначення місця проживання дитини - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 між ними не було.

Всі питання щодо визначення розміру аліментів на утримання дитини, порядку їх сплати, визначення місця проживання дитини та порядок спілкування відповідача з донькою, сторони досягли згоди в добровільному порядку в укладеному між ними Договорі про сплату аліментів на дитину, який посвідчено 27 січня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковіною І.В. за номером в реєстрі 49.

Відповідно до п. 2 вказаного договору за домовленістю Батьків, даним договором встановлюється обов'язок Батька сплачувати на утримання дитини аліменти в розмірі 1500,00 (одна тисяча п'ятсот) гривень 00 копійок щомісяця.

Згідно п. 7 вказаного договору розмір аліментів, визначений в даному договорі, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом Батька або Матері у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках передбачених законом.

Також, сторони домовились, що дитина буде проживати з матір'ю за адресою АДРЕСА_1 (п. 3 Договору).

Окрім цього, даним Договором (п.3) сторони погодили час та порядок спілкування батька з дитиною, а саме: батько може спілкуватись з дитиною щотижня у вівторок та четвер з 9-00 год. по 21-00 год. та у вихідні дні двічі на місяць: перші та треті вихідні місяця або другі та четверті вихідні місяця за його вибором з 9-00 год. суботи до 21-00 год. неділі без присутності матері. Також, батько може спілкуватись з дитиною засобами телефонного зв'язку щоденно без погодження з матір'ю.

Відповідно до ч. 1 ст. 189 СК України батьки мають право укласти догорів про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати. Умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 СК України сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами.

У відповідності до ст. 8 СК України, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім'ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами Цивільного Кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію(передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

На підставі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивачка посилається на те, що відповідач у порушенням умов укладеного договору взяті на себе зобов'язання щодо сплати аліментів не виконує, а тому позивачці завдана шкода в зв'язку з неможливістю одержання аліментів на утримання дитини, що є істотним порушенням договору з боку відповідача і наслідком цього має бути розірвання договору у порядку ч. 2 ст. 651 ЦК УКраїни.

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Правові підстави розірвання договору за рішенням суду регламентовані положеннями частини 2 ст. 651 ЦК України, якою передбачено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

При цьому, істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Відповідно до правової позиції, викладеної у Постанові Судової палати у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 18.09.2013 № 6-75цс13 йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору.

Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою.

Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - «значної міри» позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу огляду суду. Істотність порушення визначається виключно за об'єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб'єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України.

Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору.

Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона.

Таким чином, Договір між сторонами може бути розірваний за рішенням суду лише у разі доведеності стороною Договору істотного порушення іншою стороною умов договору, що полягає у доведеності самого порушення іншою стороною договору, заподіяння цим порушенням шкоди стороні, яка просить розірвати договір, і значне позбавлення цієї сторони внаслідок понесеної шкоди того, що вона розраховувала отримати при укладенні договору.

При цьому, шкода згідно ч. 2 ст.651 ЦК України охоплюється змістом положень ст.22 ЦК України, відповідно до яких шкода може полягати у заподіянні збитків особі, пошкодженні її майна (майнова шкода) та заподіянні моральної (немайнової) шкоди.

Як зазначає позивачка у своєму позові, у порушення укладеного між сторонами договору, відповідач не виконує умови щодо сплати аліментів у строки встановлені договором.

Однак, як викладено вище, само по собі невиконання стороною умов Договору про яку зазначає позивачка, не є достатньою підставою згідно ст.651 ЦК України для розірвання Договору судом.

Зокрема, позивачкою суду не доведено факт заподіяння їй шкоди в розумінні положень ст. 22 ЦК України у зв'язку з невиконанням відповідачем умов Договору, і яка не дозволяє позивачеві отримати очікуване при його укладенні.

Також, позивачкою не доведено факт того, що всі випадки, які вона як сторона могла використати для отримання результату договору, вичерпані, тобто не доведено факт значного позбавлення позивача внаслідок понесеної шкоди того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Зокрема ч. 2 ст. 189 СК України прямо передбачено право позивачки звернутися до відповідних органів із заявою про стягнення аліментів на підставі виконавчого напису нотаріуса у примусовому порядку, у разі невиконання відповідачем свого зобов'язання за договором про стягнення аліментів.

Що стосується посилань позивачки відносно розміру стягуваних за договором аліментів слід зазначити, що відповідно до ст. 192 СК України розмір аліментів визначений рішенням суду або за домовленістю сторін, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках передбачених цим Кодексом.

Аналогічні умови сторони узгодили в укладеному між ними Договорі про сплату аліментів від 27 січня 2017 року (п. 7 Договору).

Таким чином зміна матеріального становища позивачки як отримувача аліментів передбачає інший спосіб захисту, аніж розірвання Договору про сплату аліментів та стягнення їх в більшому розмірі, який передбачений умовам договору.

Крім того, суд надає оцінку тій обставині що позивака заявляючи вимоги про розірвання договору в цілому, у своєму позові зазначає про невиконання відповідачем лише положень які стосуються сплати аліментів, в той час як укладеним договором про розірвання якого пред'явлено вимогу врегульовані інші, крім сплати аліментів правовідносини.

Виходячи з вищевикладеного, судом протягом судового розгляду не встановлено передбачених ч.2 ст.651 ЦК України підстав для розірвання договору між сторонами.

Оскільки судом не встановлено підстав для розірвання Договору про сплату аліментів, вимога позивачки про стягнення аліментів також задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.651, 653, 655, 692 ЦК України, 7, 8, 189, 192 СК України ст. ст., ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76-82, 141, 259, 263 - 265, 268, 273 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Служба у справах дітей Печерської районної в м. Києві державної адміністрації, про стягнення аліментів та розірвання договору - залишити без задоволення.

Повне рішення суду складено 01 березня 2019 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів.

Оскільки в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду через Печерський районний суд міста Києва.

Суддя