Постанова

Іменем України

09 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 487/3575/16-ц

провадження № 61-30497св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач),

суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект»,

третя особа - Служба у справах дітей адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» на рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 10 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Крамаренко Т. В., Коломієць В. В., Темнікової В. І.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (далі - ТОВ «Кей-Колект») про визнання недійсними договорів про надання споживчого кредиту та іпотеки.

На обґрунтування позовних вимог зазначала, що 30 травня 2008 року між її батьком ОСОБА_2 та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» було укладено договір про надання споживчого кредиту. З метою забезпечення належного виконання кредитних зобов`язань між цими ж сторонами укладено договір іпотеки, згідно з яким ОСОБА_2 передав в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, після смерті якого вона отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину вказаної квартири. 13 січня 2015 року вона дізналась про те, що вказана квартира знаходиться в іпотеці, а іпотекодержателем є ТОВ «Кей-Колект».

Позивач вважає, що договір про надання споживчого кредиту укладено з порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки її батька як позичальника не було повідомлено про умови кредитування, зокрема про сукупну вартість кредиту. Крім цього, кредитним договором встановлено несправедливі та дискримінаційні умови по відношенню до ОСОБА_2 , якого як споживача не повідомлено про зміну процентної ставки за користування кредитними коштами, а наданням кредиту в іноземній валюті покладено всі ризики знецінення національної валюти України на позичальника, що є зловживанням Банком своїми правами.

Також позивачка вказала, що на час укладення договору іпотеки вона була неповнолітньою і постійно проживала в квартирі АДРЕСА_1 , які були об`єднані в одну квартиру, між тим договір іпотеки було укладено без згоди органу опіки та піклування, чим порушенні її житлові права.

Посилаючись на вищевикладене, ОСОБА_1 просила визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту від 30 травня 2008 року та договір іпотеки від 02 червня 2008 року, укладені між її батьком ОСОБА_2 та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк».

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 01 червня 2017 року у складі головуючого-судді Щербини С. В. у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оспорюваний договір про надання споживчого кредиту повністю відповідає вимогам, встановленим чинним законодавством, при укладанні договору банком дотримано всіх вимог, які є необхідними для чинності договору, який підписаний особисто ОСОБА_2 , що свідчить про те, що він повністю ознайомлений з інформацією щодо умов кредитування. Належних і допустимих доказів про те, що за життя ОСОБА_2 оспорював цей договір суду не надано. Відмовляючи в задоволенні позову про визнання недійсним договору іпотеки, місцевий суд виходив із того, що на момент укладання оспорюваного договору іпотеки, позивач не була зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 , яка була предметом іпотеки, а тому її права при укладенні цього договору не порушено та дозвіл органу опіки та піклування був не потрібний. При цьому суд відхилив посилання позивача про те, що квартири АДРЕСА_1 є єдиним об`єктом нерухомості, оскільки використовувались як єдине жиле приміщення та з`єднані між собою проходом, так як позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження правомірності об`єднання вказаних квартир в одне жиле приміщення та виникнення нового об`єкта нерухомості.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 10 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 01 червня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано недійсними пункт 1.3.5. підпункти 1 та 2 пункту 1.6 та Додаток № 3 «Тарифи банку» до договору про надання споживчого кредиту, укладеного між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 30 травня 2008 року.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, апеляційний суд виходив із того, що пункт 1.3.5, підпункти 1 та 2 пункту 1.6 та Додаток № 3 «Тарифи банку» до договору про надання споживчого кредиту від 30 травня 2008 року суперечать положенням, викладеним у пункті 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, оскільки у них встановлені платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин, що є підставою для визнання зазначених положень договору про надання споживчого кредиту недійсними.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У грудні 2017 року ПАТ «УкрСибанк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення апеляційного суду в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 скасувати та справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що сторонами при укладенні кредитного договору було досягнуто згоди щодо всіх його істотних умов, про що свідчать підписи сторін на договорі. Комісія за надання кредиту в розмірі 2 % від суми кредиту була сплачена ОСОБА_2 у встановленому договором порядку і розмірі ще 30 травня 2008 року. Після цього, позичальник не сплачував жодної комісій на користь банку. Отже ОСОБА_2 станом на момент укладення договору про надання споживчого кредиту знав про договірні умови, зокрема тарифи і свідомо погоджувався з ними. Крім того, про те, що по зазначеному договору наявна заборгованість було відомо ОСОБА_1 , яка була представником поручителя ОСОБА_3 , ще з липня 2010 року після звернення банка до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, однак з указаним позовом ОСОБА_1 звернулася лише у 2016 році. Також заявник зазначає, що оспорюваним кредитним договором, який укладено 30 травня 2008 року між банком та ОСОБА_2 , та не оспорено останнім з будь-яких підстав, права ОСОБА_1 не порушені

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 грудня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

25 травня 2018 року справу № 487/3575/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «УкрСиббанк», ТОВ «Кей-Колект» про визнання недійсними договорів про надання споживчого кредиту та іпотеки передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 25 вересня 2019 року вищезазначену справу призначено до судового розгляду.

Станом на час розгляду справи Верховним Судом відзив/заперечення на касаційну скаргу не надходили.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК Українивизначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 30 травня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УксСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0 за умовами якого банк зобов`язався надати позичальнику 24 000 доларів США строком до 29 травня 2029 року зі сплатою 14 % річних.

Кредит надавався позичальнику для його особистих потреб, а саме: придбання двокімнатної квартири АДРЕСА_1 .

З метою забезпечення кредитних зобов`язань 02 червня 2008 року між банком та ОСОБА_2 укладено нотаріально посвідчений договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 .

Після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадщину на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 отримала його дочка - ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Третьої миколаївської державної нотаріальної контори від 24 жовтня 2011 року.

12 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ « Кей-Колект» укладено договір факторингу № 1, згідно з яким до ТОВ «Кей-Колект» перейшло право вимоги, зокрема, за договором про надання споживчого кредиту та договором іпотеки, укладеного між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2

Звертаючись до суду з указаним позовом, ОСОБА_1 посилалася на порушення прав під час укладання кредитного договору та договору іпотеки, оскільки умови кредитного договору впливають на розмір заборгованості в рахунок якої може бути звернуто стягнення на предмет іпотеки - спадкове майно власником якого на теперішній час є остання.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 5 статті 11, статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачами умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючі ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Згідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього тощо).

Пунктом 1.3.5 кредитного договору передбачено, що позичальник згідно умов договору сплачує Банку комісію на умовах, зазначених у цьому договорі. Дані умови зазначені в Додатку №3 «Тарифи банку».

Із змісту Додатку № 3 до зазначеного договору вбачається, що комісія передбачена за надання кредиту у розмірі 2% від суми кредиту, а також за управління кредитом при внесенні змін в кредитний договір за ініціативою клієнта (окрім пролонгації та збільшення ліміту по кредиту) у розмірі 0,1% від суми залишкової заборгованості; за управління кредитом при внесенні змін в кредитний договір за ініціативою клієнта (при пролонгації) у розмірі 0,99% від суми залишкової заборгованості; за управління кредитом при внесенні змін в кредитний договір за ініціативою клієнта (при зміні об`єкту нерухомості протягом перших 18 місяців) у розмірі 10% від суми залишкової заборгованості; за управління кредитом при достроковому погашенні за програмами іпотечного кредитування (за умови погашення в перші 18 місяців) 10% від суми дострокового погашення кредиту.

Пункт 1.6 договору передбачає черговість погашення заборгованості, згідно якого в першу чергу погашенню підлягають прострочені комісії та строкові комісії (підпункти 1 та 2).

Отже суд апеляційної інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про те, що зазначені умови кредитного договору не відповідають пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, оскільки ними встановлені платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, тощо), що відповідно до статей 203, 215, 217 ЦК України є підставою для визнання їх недійсними.

Посилання заявника на те, що ОСОБА_1 було відомо про оспорюваний нею кредитний договір ще з липня 2010 року, після звернення банка до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про стягнення заборгованості за кредитним договором, оскільки ОСОБА_1 була представником ОСОБА_3 у вказаній справі, однак з указаним позовом звернулася до суду лише у 2016 році не має ніякого правового значення, оскільки з заявою про застосування наслідків спливу позовної давності до суду першої інстанції ПАТ «УкрСибанк» не зверталось.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», § 58, від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

З урахуванням наведеного колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Рішення апеляційного суду відповідно до часини першої статті 40 ПК України переглядалось Верховним Судом лише в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки в іншій частині сторонами не оскаржувалось

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статями 400, 409, 410, 416 ЦПК України,Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргуПублічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 10 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. О. Кузнєцов
Судді:В. С. Жданова В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко
В. А. Стрільчук