Постанова

Іменем України

18 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 182/2462/16-ц

провадження № 61-17414св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Ступак О. В.,
суддів:Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,Олійник А. С., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Барильської А. П., Митрофанової Л. В., Зубакової В. П.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У травні 2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення боргу, який під час розгляду справи неодноразово уточнював, останній раз - 23 червня 2016 року. В обґрунтування позову зазначив, що 24 травня 2013 року він уклав договір позики з ОСОБА_2 , згідно з яким передав відповідачу 20 000,00 доларів США, а відповідач зобов`язався повернути зазначені кошти 24 серпня 2013 року, про що було складена розписка та підписана особисто відповідачем.

Також, 20 липня 2013 року він уклав з ОСОБА_2 договір позики, відповідно до якого передав у власність відповідачу 10 000,00 євро, а ОСОБА_2 зобов`язався повернути зазначені кошти через три місяці, тобто 20 жовтня 2013 року, про що була складена розписка та підписана особисто відповідачем.

Між ним та ОСОБА_2 24 липня 2013 року укладений договір позики, згідно з яким він передав відповідачу грошові кошти в сумі 15 000,00 доларів США, а той зобов`язався повернути зазначені кошти 24 вересня 2013 року, про що було складено розписку та підписано особисто відповідачем.

Незважаючи на неодноразові нагадування, відповідач борг не повернув та з січня 2016 року уникає спілкування.

Позивач просив суд, виходячи з офіційного курсу гривні щодо долара США станом на 23 червня 2016 року, встановленого Національним банком України, в розмірі: за 100,00 доларів США - 2 489,8078 грн, за 100,00 євро - 2 809,2501 грн, стягнути з відповідача на його користь заборгованість: за договором позики від 24 травня 2013 року - в розмірі 497 961,56 грн (еквівалент 20 000,00 доларів США); за договором позики від 20 липня 2013 року - в розмірі 280 925,01 грн (еквівалент 10 000,00 євро); за договором позики від 24 липня 2013 року - в розмірі 373 471,17 грн (еквівалент 15 000,00 доларів США).

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 червня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок погашення боргу суму в розмірі 1 152 357,74 грн, яка складається з: 497 961,56 грн - за борговою розпискою від 24 травня 2013 року; 280 925,01 грн - за борговою розпискою від 20 липня 2013 року; 373 471,17 грн - за борговою розпискою від 24 липня 2013 року. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у сумі 6 890,00 грн.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції, керуючись статтею 1046 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), виходив з того, що відповідач до теперішнього часу не виконав своє зобов`язання про повернення боргу у повному обсязі за договорами позики від 24 травня 2013 року, від 20 лютого 2013 року та від 24 липня 2013 року, у зв`язку з чим сума основного боргу за борговими розписками підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 грудня 2016 року рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 червня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення - у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позову, апеляційний суд виходив із змісту статей 526, 527, 545, 1046, 1047, 1049 ЦК України та огляду оригіналу зошита, на який посилається відповідач та копія якого наявна в матеріалах справи (а. с. 66-68). Із зазначеного зошита вбачається, що ОСОБА_1 було повернуто: 30 вересня 2013 року грошові кошти в розмірі 19 095,00 доларів США за розпискою від 24 травня 2013 року; 25 жовтня 2013 року - 20 000,00 доларів США за розпискою від 20 липня 2013 року та від 24 липня 2013 року, а також 04 грудня 2013 року - 10 000,00 доларів США за розпискою від 20 липня 2013 року.

Позивач ОСОБА_1 , не оспорюючи свій підпис про повернення йому зазначених сум у вказані у зошиті дати, посилався на те, що сестра відповідача ОСОБА_3 повернула йому проценти за борговими розписками у гривнях, а зазначені в зошиті дати складання розписок та валюта були в подальшому дописані без його згоди. Колегія суддів апеляційного суду не взяла до уваги зазначені посилання позивача ОСОБА_1 , оскільки вони не підтверджені належними доказами. Натомість, як вбачається з матеріалів справи, згідно із записами у зошиті про повернення коштів, наявні записи про повернення позивачу боргу в зазначених сумах за розписками від 24 травня 2013 року, від 20 липня 2013 року та від 24 липня 2013 року, за що ОСОБА_1 власноруч розписався.

Колегія суддів апеляційного суду погодилась із доводами апеляційної скарги представника відповідача про те, що, виходячи з курсу євро до долара США станом на 25 жовтня 2013 року, з урахуванням записів у зошиті щодо сум, повернутих позивачу відповідачем в доларах, ОСОБА_2 повернув ОСОБА_1 грошові кошти за борговими розписками від 24 травня 2013 року, від 20 липня 2013 року та від 24 липня 2013 року в повному обсязі та не погодилась із висновком суду першої інстанції про те, що наявність у позивача оригіналів боргових розписок свідчить про неповернення боргу відповідачем, оскільки факт повернення грошових коштів може бути підтверджений іншими доказами та поясненнями свідків.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи

У січні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ засобами поштового зв`язку надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 грудня 2016 року, в якій скаржник, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати вказане судове рішення та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що апеляційний суд, ухвалюючи рішення, порушив статтю 545 ЦК України; боргові розписки знаходяться у ОСОБА_1 , розписки про одержання виконання він відповідачу не писав, і відповідач їх суду не надавав; твердження апеляційного суду, що факт повернення грошових коштів може бути підтверджений іншими доказами та поясненнями свідків, суперечить статті 218 ЦК України; апеляційний суд порушив статтю 534 ЦК України, оскільки у першу чергу сплачуються проценти, а лише потім - основна сума боргу.

Також скаржник зазначає, що твердження апеляційного суду про повернення йому 19 095,00 доларів США, 20 000,00 доларів США та 10 000,00 доларів США за борговими розписками від 24 травня 2013 року, від 20 липня 2013 року та від 24 липня 2013 року є хибними, оскільки його розписок про отримання вказаних коштів не існує, існують лише його підписи під цифрами: 19 095,00, 20 000,00 та 10 000,00, і апеляційний суд безпідставно зробив висновок про отримання ним вказаних коштів саме у доларах США. У дослідженому апеляційним судом зошиті всі дані були дописані згодом, а коли він розписувався в отриманні коштів, цих даних у зошиті ще не було, таким чином, указані записи зроблені не ним, що підтвердив у судовому засіданні і представник відповідача.

Від інших учасників справи не надходило заперечень на касаційну скаргу ОСОБА_1

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 січня 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргоюОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 грудня 2016 року, витребувано матеріали справи із Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області та надано строк для подачі заперечень на касаційну скаргу.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 Цивільного процесуального кодексу України, далі - ЦПК України).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 квітня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену цивільну справу передано Верховному Суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві Гулейкову І. Ю.

Позиція Верховного Суду

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, арішення апеляційного суду - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 24 травня 2013 року відповідач ОСОБА_2 взяв у борг у позивача ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 20 000,00 доларів США строком до 24 серпня 2013 року зі сплатою щомісячно 5 % від зазначеної суми, про що була складена відповідна розписка (а. с. 6).

Відповідач ОСОБА_2 взяв у позивача ОСОБА_1 в борг 20 липня 2013 року 10 000,00 євро строком на три місяці, до 20 жовтня 2013 року, зі сплатою 5 % 20-го числа кожного місяця, про що власноручно написав розписку (а. с. 7).

Відповідач ОСОБА_2 24 липня 2013 року взяв у позивача ОСОБА_1 в борг 15 000,00 доларів США строком до 24 вересня 2013 року, зі сплатою 5 % 24-го числа кожного місяця, про що власноручно написав розписку (а. с. 8).

Крім того, колегією суддів апеляційного суду в судовому засіданні 21 грудня 2016 року оглянуто оригінал зошита, на який посилається відповідач як підтвердження повернення боргу, копія якого міститься в матеріалах справи (а. с. 66-68). Зазначений зошит вела сестра відповідача - ОСОБА_3 , у ньому містяться підписи позивача, що не заперечується сторонами.

Нормативно-правове обґрунтування

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У силу статті 629 ЦК України договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно зі статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13.

Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, що передбачено статтею 599 ЦК України.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (частина третя статті 1049 ЦК України).

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

За таких обставин колегія суддів вважає правильним висновок суду апеляційної інстанції про те, що матеріалами справи доведений факт повернення відповідачем позивачу коштів з урахуванням норм статті 599 та частини третьої статті 1049 ЦК України.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно з записами у зошиті (а. с. 66-68, оригінал зошита оглянутий у судовому засіданні апеляційного суду: а. с. 155) відповідач через свою уповноважену особу 30 вересня 2013 року, 25 жовтня 2013 року та 04 грудня 2013 року повернув позивачу грошові кошти за розписками від 24 травня 2013 року, від 20 липня 2013 року та від 24 липня 2013 року, про що позивач власноручно розписався, що ним не заперечується.

За таких умов, висновки суду першої інстанції, що відомості у зошиті не свідчать про повернення коштів позивачу через їх запис не боржником ОСОБА_2 та відсутність повноважень у особи, яка їх повертала, є необґрунтованими. Таке погашення боргових розписок ОСОБА_1 було прийнято кожного разу при поверненні йому коштів.

Разом з тим Верховний Суд звертає увагу на помилковість посилання колегії суддів апеляційного суду у тексті мотивувальної частини рішення на те, що факт повернення коштів може бути підтверджений поясненнями свідків, на що також звертає увагу скаржник, з огляду на таке.

Згідно з частиною першою статті 57 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 208 ЦК України правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу, віднесені до правочинів, які належать вчиняти у письмовій формі.

Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків, що встановлено частиною першою статті 218 ЦК України.

Зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК Українине може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов`язань, що виникли з правочину. Випадки, коли показання свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, прямо визначені у ЦК України (зокрема у частині другій статті 937, частині третій статті 949 цього Кодексу).

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором (частина перша статті 1051 ЦК України).

Таким чином, якщо договір позики укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на показаннях свідків, які заперечують факт отримання коштів чи їх повернення.

Однак зазначення у тексті рішення апеляційного суду, що факт повернення грошових коштів може бути підтверджений поясненнями свідків, не спростовує правильне по суті і законне рішення апеляційного суду у справі та не є доводом для його скасування, враховуючи, що показання свідків не були підставою для прийняття апеляційним судом оскаржуваного рішення на користь відповідача.

Посилання скаржника на наявність у нього оригіналів розписок, порушення апеляційним судом статті 534 ЦК України з огляду на те, що у першу чергу сплачуються проценти, а лише потім - основна сума боргу, отже, відповідач повернув йому борг частково, а також те, що дописи у зошиті про валюту та дати розписок були відсутні, коли він розписувався за отримання коштів, не беруться до уваги, оскільки фактично зводяться до переоцінки доказів, що на стадії перегляду справи у касаційному порядку нормами чинного ЦПК України не передбачено.

Інші доводи касаційної скарги також зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками апеляційного суду щодо їх оцінки, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції, ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржником норм матеріального та процесуального права, і не можуть бути підставами для скасування постановленого у справі рішення судом апеляційної інстанції.

Отже, вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року та дійшов обґрунтованого висновку про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскільки доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків суду апеляційної інстанції у справі і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, то касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО. В. Ступак
Судді:І. Ю. Гулейков
А. С. Олійник
Г. І. Усик

В. В. Яремко