П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2019 року

м. Київ

справа №501/4443/14-ц

провадження № 61-10469св18

Верховний суд у складі колегії суддів Третьої Судової палати Касаційного цивільного суду:

Сімоненко В. М. (суддя-доповідач), Петрова Є.В., Мартєва С.Ю.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»

відповідач - ОСОБА_2

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 07 липня 2016 рокуу складі головуючого судді Пушкарського Д.В. та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 06 вересня 2016 року у складі суддів: Короткова В.Д., Заїкіна А.П., Калараш А.А.

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

02 вересня 2014 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі по тексту - ПАТ КБ «Приватбанк», скаржник) звернувся з позовом до ОСОБА_2 (далі по тексту - відповідач), в якому просило стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № б/н від 18 березня 2008 року на загальну суму 11 680,23 грн., яка складається з: 4 943,64 грн. - заборгованості за кредитом, 3 569,88 грн. - заборгованості по процентам за користування кредитом, 2 134,32 грн. - заборгованості по комісії за користування кредитом, та штрафу в розмірі: 500,00 грн. - фіксована частина, 532,39 грн. - процентна складова.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач порушив взяті на себе зобов`язання щодо повноти та своєчасності повернення отриманих кредитних коштів згідно умов кредитного договору.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 07 липня 2016 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що 27 жовтня 2011 року шляхом персонального входу на сайт Приват-24 з кредитної картки № НОМЕР_1 , яка емітована ПАТ КБ «Приватбанк» та належала відповідачу, було незаконно зняті грошові кошти у сумі 4 943,64 грн. Однак, банк незважаючи на повідомлення про незаконне списання коштів, у порушення пункту 6.7. Положення «Про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого постановою Правління Національного банку України № 223 від 30 квітня 2010 року банку (яке діяло на той час) кошти не повернув, доказів незаконних дій користувача картки на час списання в 2011 році не надав, а тому не довів, що кредитні кошти використовувались боржником.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 06 вересня 2016 року апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»відхилено. Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 07 липня 2016 року залишено без змін.

Залишаючи ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 06 вересня 2016 року без змін, апеляційний суд виходив з того, що банком (позивачем) не доведено відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, що відповідач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню інформації про рахунок, картку, персональний ідентифікаційний номер або іншої інформації, яка дає змогу несанкціоновано ініціювати платіжні операції.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У поданій касаційній скарзі ПАТ КБ «Приватбанк», посилаючись на неправильне застосування судом першої та апеляційної інстанції норм матеріального права, просить суд скасувати рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 07 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 06 вересня 2016 року та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження та витребувано з Іллічівського міського суду Одеської області цивільну справу №501/4443/14-ц

У лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідачем не надано доказів того, що ним було своєчасно повідомлено ПАТ КБ «Приватбанк» про втрату/крадіжку платіжної картки чи ПІНу, інформації щодо незаконного використання картки. Скаржник вважає, що відповідачем не вжито заходів щодо запобігання втрати коштів чи розкраданню картки, ПІНу (персонального ідентифікаційного номера), чим порушено пункти 6.1. та 6.10 Умов та правил надання банківських послуг.

Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу

В запереченнях на касаційну скаргу відповідач зазначив, що користувався кредитною карткою без порушення умов, укладеного між ним та ПАТ КБ «Приватбанк» договору, що було встановлено судом першої та апеляційної інстанції. Розпорядження на списання грошових коштів з власного рахунку, пін-код чи будь-яку особисту інформацію нікому не надавав, а тому списання грошових коштів є таким, що здійснене банком незаконно та з порушенням обов`язку збереження грошових коштів на рахунках його клієнта. В якості доведення своєї правової позиції послався на постанову Верховного суду України у справі № 6-71-цс15 від 13 травня 2015 року.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Під час розгляду справи суди установили, що відповідно до умов кредитного договору № б/н від 18 березня 2008 року, укладеного між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 ПАТ КБ «Приватбанк» видав відповідачу кредит у розмірі 8800,00 гривень, у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,80% річних на суму залишку заборгованості за кредитом.

27 жовтня 2011 року шляхом входу на сайт Приват-24 з кредитної картки ОСОБА_2 . № НОМЕР_1 , яка емітована ПАТ КБ «Приват Банк», було незаконно зняті грошові кошти у сумі 4943, 64 грн., банківську картку відповідач не втрачала, іншим особам не передавала, ПІН-код нікому не повідомляла.

Після списання даних коштів ОСОБА_2 (відповідач) у письмових зверненнях 28 жовтня 2011 року та 14 грудня 2011 року повідомила ПАТ КБ «ПриватБанк» про неправомірне списання коштів з її банківської кредитної картки.

За даним повідомленням ПАТ КБ «ПриватБанк» було проведено службове розслідування, в ході якого було з`ясовано, що списання коштів з банківської кредитної картки ОСОБА_2 (відповідач) було зроблено за допомогою «фішингової» схеми.

Відповідно до пунктів 6.7, 6.8 Положення «Про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого постановою Правління Національного банку України № 223 від 30 квітня 2010 року, банк у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо и спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги та дослідивши матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до пунктів 6.7, 6.8 Положення «Про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого постановою Правління Національного банку України № 223 від 30 квітня 2010 року банку, яке діяло на той час, емітент у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин.

Таким чином, користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій при відсутності доказів сприяння ним втраті, використанню пін-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15 та постанові Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 202/10128/14-ц (провадження № 61-1856св17).

Доводи касаційної скарги про те, що відповідач несвоєчасно повідомив ПАТ КБ «Приватбанк» про втрату/крадіжку платіжної картки чи ПІНу, інформації щодо незаконного використання картки, а також те що відповідачем не вжито заходів щодо запобігання втрати чи розкрадання картки, ПІНу (персонального ідентифікаційного номера) базуються на припущеннях, з огляду на те, що судами встановлено факт такого повідомлення.

Отже, суди першої та апеляційної інстанції, встановивши всі фактичні обставини справи, всебічно дослідили обставини справи, правильно визначили юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, порушень норм матеріального та процесуального законодавства при розгляді справи не допустили, тому, прийшли до обґрунтованого висновку про відмову в позові.

Інші аргументі касаційної скарги зводяться до оцінки доказів у справі, що виходить за встановлені статтею 400 ЦПК України межі розгляду справи судом касаційної інстанції та не дають підстав для встановлення неправильного застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, викладених у мотивувальних частинах оскаржуваних судових рішень.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» Сокуренко Наталії Вікторівни - залишити без задоволення.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 07липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 06 вересня 2016 року- залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Сімоненко

С. Ю. Мартєв

Є. В. Петров