Справа № 372/2091/15-ц Головуючий 1 інстанція- Тиханський О.Б.
П О С Т А Н О В А

іменем України

10 жовтня 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

за участю секретаря Вергелес О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Обухівського районного суду Київської області від 28 травня 2019 року у справі:

- за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за кредитним договором;

- за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», треті особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки,-

в с т а н о в и в:

У травні 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», звернувсядо суду із вказаним позовом, який мотивував тим, що 29 червня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» і відповідачкою ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № К2А3GК00260001, згідно якого банк надав відповідачці кредит на придбання квартири в розмірі 55000 доларів США терміном на 15 років із розрахунку 12 % річних, а відповідачка зобов`язалася повернути отриманий кредит та сплатити проценти за його користування. Поручителями позичальниці за кредитним договором є співвідповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які за окремими договорами поруки від 29 червня 2006 року зобов`язалися відповідати перед банком за виконання позичальницею зобов`язань по поверненню кредиту в повному обсязі.

Вказував, що за умовами кредитного договору позичальниця ОСОБА_1 мала повертати кредит та проценти щомісячними платежами в період із 15 до 20 числа кожного місяця в розмірі 858,50 доларів США, однак не виконує цих обов`язків, має прострочену заборгованість. Письмова вимога банку про дострокове повернення кредиту у зв`язку із невиконанням зобов`язань за кредитини договором залишена відповідачами без задоволення. Посилаючись на ст.ст.1050,1054 ЦК України та умови кредитного договору, просив стягнути солідарно з відповідачів на користь банку борг за кредитним договором станом на 03 квітня

- 2 -

2015 року в розмірі 236871,47 доларів США, з яких тіло кредиту - 53844,51 долари США, проценти - 57838,17 доларів США, комісія - 13860 доларів США, пеня - 111328,79 доларів США, та судові витрати.

У жовтні 2015 року відповідачка ОСОБА_1 подала до суду зустрічний позов до ПАТ КБ «ПриватБанк», в якому після уточнення вимог просила визнати недійсними кредитний договір та договір іпотеки, укладені 26 червня 2006 року між нею і ПАТ КБ «ПриватБанк». Вимоги обгрунтовувала порушенням з боку банку її прав як споживача. Посилался на те, що при укладанні кредитного і іпотечного договорів банк фактично увів її в оману, зокрема не була проведена переддоговірна робота, а саме їй не надана вся інформація про кредит та умови договору, в кредитному договорі відсутня сукупна вартість кредиту, не вказана вартість всіх послуг, встановлено непропорційну суму пені, визначено можливість притягнення позивача до подвійної відповідальності, невідповідність умов про винагороду банку, порушення банківської таємниці, невідповідність суми щомісячного платежу та розміру процентної ставки умовам кредитного договору, невиконання банком умов в частині видачі готівки з каси банку в іноземній валюті при відсутності договору про відкриття та обслуговування банківського рахунку в іноземній валюті для фізичних осіб. Крім того, в зв`язку з недійсністю кредитного договору, просила визнати недійсним і договір іпотеки, який як забезпечувальне зобов`язання є похідним від кредитного договору.

Справа розглядлася судами неодноразово.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 28 травня 2019 року у задоволенні обох позовів первісного і зустрічного відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням, АТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні первісного позову і ухвалити нове, яким вимоги банку задоволити в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення і неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права. Скарга мотивована неврахуванням судом того факту, що сторони досягли згоди щодо змісту та форми договору про надання банківських послуг, а відтак згідно ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання його сторонами. Сторони вчиняли дії на його виконання, що стверджується розрахунком боргу, однак договір протиправно не виконується відповідачкою ОСОБА_1 , яка припинила повернення кредитних коштів. На підтвердження заборгованості банк надав розрахунок боргу, який відповідачкою не спростовано. Суд застосувавши позовну давність, не врахував, що виконння зобов`язання передбачено шляхом сплати окремих платежів (самостійних зобов`язань), а тому перебіг позовної давності починається у випадку несплати за кожним черговим платежем. Окрім того, суд не встановив коли та ким було направлено лист ПАТ «КБ «ПриватБанк» від 09 вересня 2010 року з вимогою про дострокове повернення кредиту, не встановив дату отримання цього листа відпоідачкою, що призвело до помилкового висновку про пропуск строку позовної давності.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 сторонами не оскаржується і не є предметом апеляційного перегляду.

Відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 подали відзив на апеляційну скаргу, де вказали, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно відмовив у задоволенні позову з огляду на пропуск строку позовної давності, а доводи апеляційної скарги банку є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.

АТ КБ «ПриватБанк» належним чином повідомлений про час розгляду справи, що стверджується рекомендованим повідомленням про вручення судової повістки 17 вересня 2019 року, до суду не з`явився, причин неявки не повідомив, що відповідно до ч.2 ст.372

- 2 -

ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

В суді апеляційної інстанції відповідачка ОСОБА_1 та представник усіх відповідачів адвокат Дементьєв В.Ф. проти задоволення апеляційної скарги заперечували, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що відповідачка ОСОБА_1 не виконала обумовлених кредитним договором обов`язків по поверненню кредиту шляхом внесення щомісячних платежів і має заборгованість, що у свою чергу свідчить про порушення прав кредитора. Водночас порушені права АТ КБ «ПриватБанк»захисту не підлягають у зв`язку із пропуском банком встановленого законом строку звернення до суду за захистом свого права.

Такі висновки суду є правильними, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Згідно ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 29 червня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», і відповідачкою ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № К2А3GК00260001, згідно якого банк надав відповідачці кредит на придбання квартири в розмірі 55000 доларів США терміном до 29 червня 2021 року із сплатою 12 % річних, а відповідачка зобов`язалася повернути отриманий кредит та сплатити проценти за його користування.

Повернення тіла кредиту і процентів згідно п.1.1 кредитного договору передбачено шляхом внесення позичальницею щомісячних платежів у період із 15 до 20 числа кожного місяця у розмірі 858,50 доларів США.

Згідно п.2.3.3 кредитного договору у випадку порушення позичальником умов кредитного договору, в тому числі прострочення платежів, банк вправі вимагати від позичальника дострокового повернення кредиту в повному обсязі. Такі умови кореспондються і з приписами п.2.2.10 згідно яких при настанні випадків, передбачених п.2.3.3 договору, позичальник зобов`язаний достроково погасити заборгованість перед банком.

Поручителями позичальниці за кредитним договором є співвідповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які за окремими договорами поруки від 29 червня 2006 року зобов`язалися відповідати перед банком за виконання позичальницею зобов`язань по поверненню кредиту в повному обсязі.

Також, судом встановлено, що відповідачка ОСОБА_1 не в повному обсязі виконувала обов'язки по своєчасному поверненню кредитних коштів, покладені на неї кредитним договором, із 2009 року здійснювала часткове погашення кредиту в результаті чого у неї виникла прострочена заборгованість.

- 3 -

Вимогабанку про повне дострокове повернення кредиту у зв`язку із невиконанням зобов`язань за договором, направлена позичальниці ОСОБА_1 09 вересня 2010 року, залешена нею без задоволення.

Наведені обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України).

Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п.1 ст.32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п.51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). За зобов`язаннями із визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5 ст.261 ЦК України).

Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку про те, що початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

У разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів має обчислюватися з моменту настання строку виконання зобов`язання у повному обсязі (за періодичними платежами з моменту несплати окремого платежу) або у зв`язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково (ст.1050 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що повернення відповідачкою ОСОБА_1 кредитних коштів мало здійснюватися шляхом внесення нею щомісячних платежів у розмірі 858,50 доларів США в період із 15 до 20 числа кожного місяця, проте відповідачка погашала кредит не в повному обсязі, а з квітня 2009 року припинила погашення кредиту, що стверджується наданим банком розрахунком боргу.

У зв`язку із невиконням позичальницею ОСОБА_1 умов кредитного договору по поверненню кредиту банк відповідно до п.2.3.3 кредитного договору 09 вересня 2010 року направив відповідачці вимогу про дострокове повернення кредиту в тижневий термін із дати одержання вимогита наслідки її невиконання у вигляді звернення стягнення на предмет іпотеки. Вимога отримана відповідачкою, що стверджується поштовим конвертом, проте не виконана, кредит достроково не повернутий.

Отже, банк відповідно до вимог закону та умов кредитного договору змінив строк виконання основного зобов`язання, встановивши строк повернення кредитних коштів протягом тижня із дня отримання вимоги і саме з моменту його невиконання позивач дізнався про порушення свого права і у нього відповідно виникло право на позов.

В той же час позов до суду пред`явлений банком через п`ять років у травні 2016 року,

- 4 -

що стверджується датою поштового штемпеля на конверті, тобто з пропуском загального трирічного строку позовної давності.

Відповідачами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 подано до суду першої інстанції письмову заяву про застосування строку позовної давності.

За таких обставин з огляду на те, що позивачем пропущено строк позовної давності за вимогою про повернення кредитних коштів, поновити який банк не просить, а також враховуючи заяву відповідачів про застосування строку позовної давності, суд першої інстанції обгрунтовано відмовив у задоволенні позову з пілдстав пропуску строку позовної давності.

Доводи апеляційної скарги про неврахуванням судом того факту, що сторони досягли згоди щодо змісту та форми договору про надання банківських послуг, а відтак згідно ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання його сторонами колегія суддів не приймає до уваги як такі, що не стосуються предемету спору.

Судом незаперечно встнволено і про це вказано у рішенні, що між сторонами у належній формі і з дотриманням порядку укладено кредитний договір, за яким у відповідачки є заборгованість. Отже дані обставини встановлені судом і не оспорюються сторонами.

Це ж стосується доводів банку про те, що сторони вчиняли дії на його виконання, що стверджується розрахунком боргу, однак договір протиправно не виконується відповідачкою ОСОБА_1 , яка припинила повернення кредитних коштів. Суд вказав у рішенні, що відповідачка погашала кредит, а із 2009 року пипинила, що також не є спірним.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд застосувавши позовну давність, не врахував, що виконння зобов`язання передбачено шляхом сплати окремих платежів (самостійних зобов`язань), а тому перебіг позовної давності починається у випадку несплати кожного чергового платежу, колегія судді відхиляє як необгрунтовані.

Як вище вказувалося банком відповідно до положень ст.1050 ЦК України та п.2.3.3. кредитного догвлоору змінено строк виконання зобов`язання шляхом направлення вимоги про дострокове повернення кредиту. Зміна банком строку виконання основного зобовязання і дострокове повернення кредиту у повному обсязі, тягне припинення як необхідності сплати боржником чергових платежів, так і припиняє напрахування процентів.

Отже, строк позовної давності в такому випадку має обраховуватися із моменту невиконання вимоги про дострокове поверння коштів, а не із сплати чи несплати чергових платежів, як помилково вважає позивач.

Відповідний правовий висновок Великої Палати Верховного Суду міститься у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), де Велика Палата вказала, що право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України. Аналогічні висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12 та від 04 липня 2018 року по справі № 310/11534/13-ц.

Доводи скарги про те, що суд не встановив коли та ким було направлено лист ПАТ «КБ «ПриватБанк» від 09 вересня 2010 року з вимогою про дострокове повернення кредиту, не встановив дату отримання цього листа відповідачкою, що призвело до помилкового висновку про пропуск строку позовної давності необгрунтовані.

Із доданого листа вбачається, що лист направлений Приватбанком 09 вересня 2010 року має вихідний номер НОМЕР_1 . На поштовому конверті відправником теж зазначено ПАТ КБ «ПриватБанк» і його адреса м.Дніпропетровськ вул.Набережна Перемоги 50

- 6 -

адресатом зазначена ОСОБА_1 та її адреса.

Відправлення оформлено належним чином містить штрихкод для ідентифікації та печатку Укрпошти із датою надходження до відповідачки. Наявність оригіналу конверту і повідомлення у відповідачки, оригінали яких оглянуті судом апеляційної інстанції, доводить факт її отримання.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.259, 374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 28 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: