Постанова

Іменем України

13 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 2-400/11

провадження № 61-5522св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Сімоненко В. М. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Петрова Є.В.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект»,

відповідачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

позивач за іншим (об`єднаним) позовом - ОСОБА_1 ,

відповідач за іншим (об`єднаним) позовом- Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

треті особи за іншим (об`єднаним) позовом- ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 12 лютого 2019 року в складі суддів: Кравець В. А., Мазурик О. Ф., Махлай Л. Д.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог та історія справи

У вересні 2010 року ПАТ «УкрСиббанк» звернулося до суду з позовом, в якому просило з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог стягнути з відповідачів на свою користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 128 410,17 доларів США, що за курсом НБУ станом на 15 червня 2011 року становило 1 023 878,48 грн.

На обґрунтування позову банк посилався на те, що 12 липня 2007 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу кредит у розмірі 100 000,00 доларів США на строк до 12 липня 2017 року зі сплатою 13,2 % річних за користування кредитом. Того ж дня на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між банком, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір поруки, відповідно до умов якого ОСОБА_2 зобов`язалася відповідати перед банком за виконання ОСОБА_1 його зобов`язань, що виникли із кредитного договору. Позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, а відповідач умови договору не виконував, кредит та відсотки у повному обсязі не сплачував, у зв`язку із чим утворилася заборгованість.

Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 16 серпня 2011 року позовні вимоги задоволено.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 05 серпня 2015 року заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 16 серпня 2011 року скасовано і призначено справу до розгляду.

У вересні 2013 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 звернувся в суд з окремим позовом, в якому, з урахуванням заяви про зміну підстав позову, просив визнати недійсними договір про надання споживчого кредиту від 12 липня 2007 року та договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою Л. М., зареєстрований в реєстрі за №3280.

Позовні вимоги мотивував тим, що кредитний договір є нікчемним, оскільки ОСОБА_1 не укладав цей договір і не підписував його, що підтверджується результатами судово-почеркознавчої експертизи.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 26 вересня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсним правочинів задоволено, визнано недійсним договір про надання споживчого кредиту від 12 липня 2007 року та визнано недійсним договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою Л. М., зареєстрований в реєстрі за №3280.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 17 березня 2015 року рішення Деснянського районного суду м. Києва від 26 вересня 2014 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 листопада 2015 року рішення Деснянського районного суду м. Києва від 26 вересня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 17 березня 2015 року скасовано та справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

15 вересня 2015 року протокольною ухвалою замінено позивача ПАТ «УкрСиббанк» на правонаступника ТОВ «Кей-Колект».

Цивільну справу за позовом ТОВ «Кей-Колект» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу об`єднано із цивільною справою за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання недійсними договору про надання кредиту та договору іпотеки в одне провадження.

У серпні 2017 року представник ОСОБА_1 подав заяву про зміну підстав позову, відповідно до якої позивач просив визнати недійсними договори на підставі того, що вони не відповідають вимогам статті 203, 25, 216 ЦК України.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції, що є предметом перегляду

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 13 вересня 2018 року в задоволенні позовних вимог ТОВ «Кей-Колект» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено. Позовні вимоги ОСОБА_1 до ПАТ «УкрСиббанк», треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ТОВ «Кей-Колект» про визнання недійсними договорів задоволено. Визнано недійсним договір про надання споживчого кредиту від 12 липня 2007 року та визнано недійсним договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою Л.М., зареєстрований в реєстрі за №3280. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з положень статей 203, 215-216 ЦК України а саме, що ОСОБА_1 наведено достатньо доказів на підтвердження того, що оспорюваний кредитний договір він не підписував, тобто свого волевиявлення на його укладення не виявляв. Отже, оскільки недійсність правочину не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю, суд вважав, що і договір іпотеки повинен бути визнаний недійсним, а первісний позов не може бути задоволено.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 12 лютого 2019 року апеляційні скарги ТОВ «Кей Колект» та ПАТ «УкрСиббанк» задоволено, рішення Деснянського районного суду м. Києва від 13 вересня 2018 року скасовано. Ухвалено нове рішення, яким позов ТОВ «Кей-Колект» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «Кей-Колект» заборгованість за кредитним договором від 12 липня 2007 року в розмірі 128 410 доларів США. У задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ «УкрСиббанк», треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ТОВ «Кей-Колект» про визнання недійсними договорів відмовлено.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції не з`ясував усіх обставин справи всебічно, не оцінив усі надані сторонами докази в їх сукупності, в тому числі ті, які підтверджують наявність між сторонами кредитних правовідносин, надавши перевагу лише висновку судово-почеркознавчої експертизи, який у розумінні вимог статті 110 ЦПК України не є беззаперечним доказом, оскільки не має заздалегідь встановленої сили, у зв`язку із чим дійшов помилкових висновків про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та відмову в задоволенні позову ТОВ «Кей Колект». При цьому, суд апеляційної інстанції вказав на те, що суд першої інстанції при вирішенні питання щодо недійсності кредитного та іпотечного договорів, всупереч висновкам касаційного суду, які мають враховуватись судами при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин, взято за основу висновок експертів за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 15 липня 2014 року № 4561/4562/14-32, яким встановлено, що підпис в кредитному договорі не належить ОСОБА_1 , при цьому не перевірено чи здійснювалось ОСОБА_1 погашення кредиту та чи вносились поточні платежі, не надано оцінки заявам, з яким ОСОБА_1 звертався до банку, що й призвело до передчасного та помилкового висновку про задоволення вимог щодо визнання недійсними кредитного та іпотечного договорів. Крім того, суд апеляційної інстанції зазначив, що оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 визнано необґрунтованими, заява про застосування позовної давності апеляційним судом не розглядалася.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції неправильно оцінив докази у справі, що призвело до неправильного встановлення обставини, які мають значення для справи, визначення правовідносин, що склалися між сторонами, та, відповідно, потягло за собою ухвалення неправомірного рішення.

Доводи інших учасників справи.

Інші учасники справи не скористались своїм правом на подачу відзивів та письмових пояснень по суті касаційної скарги.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Під час розгляду справи суди установили, що 12 липня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 0.

Відповідно до умов цього договору банк надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 100 000, 00 доларів США на строк до 12 липня 2017 року зі сплатою 13, 2 % річних.

На виконання зобов`язань за цим кредитним договором в цей же день між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки, відповідно до умов якого остання зобов`язалася перед кредитором відповідати за невиконання ОСОБА_1 усіх його зобов`язань перед кредитором, що виникли з договору про надання споживчого кредиту від 12 липня 2007 року.

Того ж дня між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений договір іпотеки № 58789, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, відповідно до якого іпотекодавці передали в іпотеку нерухоме майно - трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 27 березня 2014 року було призначено почеркознавчу експертизу, на розгляд якої постановлено питання: чи був виконаний підпис власноруч ОСОБА_1 на Договорі про надання споживчого кредиту №0.

Відповідно до Висновку експертів за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 15 липня 2014 року № 4561/4562/14-32 підписи від імені ОСОБА_1 , що містяться на договорі про надання споживчого кредиту від 12 липня 2007 року, виконані рукописним способом кульковою ручкою без попередньої технічної підготовки чи технічних засобів не ОСОБА_1 , а іншою особою з наслідуванням його підпису.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 01 березня 2016 року призначено ще одну судово-почеркознавчу експертизу.

13 травня 2017 року судовий експерт КНДІСЕ надіслав на адресу суду повідомлення про неможливість надання висновку судово-почеркознавчої експертизи.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції установив, що у 2010 році ОСОБА_1 звертався до суду з позовом, в якому просив зобов`язати АКІБ «УкрСиббанк» внести зміни до кредитного договору від 12 липня 2007 року.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 14 вересня 2010 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 16 лютого 2011 року, позов ОСОБА_1 в цій справі залишено без задоволення.

Під час розгляду цієї справи ОСОБА_1 не заперечувався факт укладення спірного кредитного договору, а навпаки він особисто підтверджував факт його укладення та просив, зокрема, зобов`язати АКІБ «УкрСиббанк» внести зміни в цей договір шляхом укладення Додаткової угоди, а також розробити новий графік погашення кредиту та процентів за його користування, визначити нікчемними деякі пункти договору кредиту, що було зумовлено неможливістю ОСОБА_1 сплачувати кредит у зв`язку з всесвітньою фінансовою кризою, а не договір в цілому.

Крім того, суди установили, що ОСОБА_1 вносив кошти на погашення кредитної заборгованості та сплачував проценти за користування кредитом за спірним кредитним договором з серпня 2007 року до січня 2009 року.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, заперечення на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

За правилами частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша стаття 1054 ЦК України).

За положенням частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Під час розгляду справи суди установили, що банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, надавши ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 100000 доларів США, в той час як відповідач зобов`язання за договором у повному обсязі не виконав, у зв`язку із чим і виникла заборгованість, наявність якої не спростована боржником.

Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Відповідно до статей 16, 203, 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Це підтверджується висновками, що містяться в постановах Верховного Суду України (зокрема: постанова Верховного Суду України від 25 грудня 2013 у справі № 6-78цс13; постанова Верховного Суду України від 11 травня 2016 у справі № 6-806цс16).

Суди під час розгляду справи за позовом ОСОБА_1 установили, що в матеріалах справи містяться копії заяв ОСОБА_1 на ім`я начальника відділення № 341 ПАТ «УкрСиббанк», з яких вбачається, що він визнає себе позичальником за спірним кредитним договором та просить надати відстрочку зі сплати тіла кредиту та процентів (Ухвала ВССУ від11 листопада 2015 року).

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК).

За змістом положень статей 89, 110 ЦПК України при оцінці доказів суд повинен враховувати, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У противному разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Враховуючи зазначене, суд апеляційної інстанції, з урахуванням вказівок касаційного суду, які мали бути враховані під час нового розгляду справи, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази у їх сукупності, надав їм належну оцінку, та дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання угоди недійсною у зв`язку з недоведеністю та необґрунтованістю заявлених позовних вимог.

Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Оскаржуване судове рішення містить висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів та відповідає вимогам процесуального законодавства щодо законності й обґрунтованості.

Доводи касаційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки зводяться до переоцінки доказів, а відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вищевикладене свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.

За правилами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги та залишення без змін постанови Київського апеляційного суду від 12 лютого 2019 року, оскільки зазначене судове рішення законне та обґрунтоване.

Щодо судових витрат

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки оскаржувані судові рішення залишено без змін, розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 409-415, ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 12 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді В. М. Сімоненко

С. Ю. Мартєв

Є. В. Петров