Постанова

Іменем України

17 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 203/5025/15-ц

провадження № 61-22291св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідачі: ОСОБА_3 , який діє у своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_4 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування Центральної районної у місті Дніпрі ради, Дніпровська міська рада, комунальне підприємство «Житлове господарство Центрального району» Дніпровської міської ради,

позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_3 ,

відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 серпня 2017 року у складі судді Католікяна М. О., та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 січня 2018 року у складі колегії суддів: Демченко Е. Л., Куценко Т. Р., Максюти Ж. І.

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду

з позовом до ОСОБА_3 , який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 , про виселення, усунення перешкод

у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення.

В обґрунтування свого позову зазначили, що вони разом ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстровані та мешкали з 1988 року

у квартирі АДРЕСА_1 .

Зазначали, що відповідач ОСОБА_3 є колишнім чоловіком позивача ОСОБА_1 та батьком позивача ОСОБА_2 Після розлучення відповідач ОСОБА_3 пішов із родини та став проживати з іншою жінкою, а ОСОБА_6 , яка є матір`ю відповідача, протягом усього часу чинила перешкоди у проживанні, виганяла їх з квартири, змінювала замки, вчиняла сварки. На підставі рішення суду вони були вселені у квартиру

до кімнати площею 12,5 кв. м.

Посилаючись на те, що після смерті ОСОБА_6 в квартиру вселився відповідач ОСОБА_3 , який почав чинити їм перешкоди у користуванні спірною квартирою, що є їхнім єдиним та постійним місцем проживання, просили суд ухвалити рішення, яким виселити ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 та усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням у спірній квартирі шляхом вселення у квартиру.

У липні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом, мотивуючи свої вимоги тим, що він з дитинства проживає у спірній квартирі, яка була отримана його батьками.

Вказував, що після розлучення з ОСОБА_1 , остання разом із сином ОСОБА_2 виїхала із спірної квартири.

Зазначав, що відповідачі у квартирі не проживають більше 20 років. Послався на те, що через реєстрацію відповідачів за зустрічним позовом у спірній квартирі він несе додаткові витрати на оплату комунальних послуг, а перешкоди у користуванні житловим приміщенням він їм не чинить. Оскільки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 добровільно, протягом тривалого часу не проживають у квартирі, просив суд ухвалити рішення, яким визнати їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 серпня 2017 року позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено частково. Усунуто перешкоди у користуванні житлом шляхом вселення у квартиру

АДРЕСА_1 .

У задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що житлові права

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 порушені та підлягають судовому захисту, а підстави для задоволення позову ОСОБА_3 не знайшли свого підтвердження у зв`язку з недоведеністю належними та допустимими доказами відсутності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за місцем реєстрації (яке є єдиним їхнім житлом) понад встановлені законом строки.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 січня

2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє у своїх інтересах

та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 залишено без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 серпня

2017 року залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що судом першої інстанції правильно встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2

на законних підставах набули право користування спірною квартирою

та зареєстровані у ній, іншого житла не мають, а їх відсутність викликана поважними причинами, пов`язаними з конфліктною ситуацією, що виникла між сторонами після розлучення.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_7 просить скасувати рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 серпня 2017 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 січня 2018 року і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні первісного позову та задоволення його позову, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди при прийнятті рішень

помилково вважали, що причини тривалого непроживання у спірній квартирі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є поважними, дійшли неправильного висновку про усунення перешкод у користуванні житлом та вселення позивачів за первісним позовом у спірну квартиру, порушили вимоги статей 71, 72 Житлового кодексу Української РСР, статей 60, 61 ЦПК України, 2004 року, статей 81, 82 чинної редакції ЦПК України та положення постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року N 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України».

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 11 травня 2018 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою.

01 червня 2018 року цивільна справа надійшла до Верховного Суду.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що двокімнатна квартира

АДРЕСА_1 була надана на підставі ордеру від 02 вересня 1963 року, виданого підприємством п/с № 786 на сім`ю

з чотирьох осіб, а саме: ОСОБА_8 (батько відповідача

за первісним позовом ОСОБА_3 ), ОСОБА_6 (мати відповідача за первісним позовом ОСОБА_3 ), ОСОБА_3 (сестра відповідача за первісним позовом ОСОБА_3 ) та ОСОБА_9 (баба ОСОБА_3 ).

11 серпня 1984 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1

укладено шлюб, який 23 жовтня 1990 року було розірвано. У шлюбі народився син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

26 лютого 1988 року позивачів за первісним позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , на той час малолітнього, з дозволу наймача було зареєстровано у спірній квартирі.

28 квітня 1991 року ОСОБА_3 уклав шлюб з ОСОБА_10

та від цього шлюбу народився ІНФОРМАЦІЯ_3 син ОСОБА_4

ОСОБА_2 , досягнувши шістнадцятирічного віку, отримав паспорт та з дозволу наймача був зареєстрований у спірній квартирі з 20 серпня

2001 року, про свідчить штамп у паспорті.

03 жовтня 2008 року відповідача ОСОБА_3 та неповнолітнього ОСОБА_4 з дозволу наймача також було зареєстровано у спірній квартирі.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла.

У спірній квартирі зареєстровані сторони і неповнолітній ОСОБА_4 , проте мешкають у ній лише ОСОБА_3 та неповнолітній

ОСОБА_4 .

Під час проживання у вищевказаній квартирі між сторонами через особисті неприязні стосунки систематично виникали конфлікти. ОСОБА_6 змінювала замки у вхідних дверях.

Позиція Верховного Суду

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону

за рішенням суду.

У частині четвертій статті 9 ЖК Української РСР визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

У відповідності до частини третьої статті 64 ЖК Української РСР, якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті (зокрема, дружина наймача, їх діти і батьки), перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами.

За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймачем, а у разі спору - судом.

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

У пунктах 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" судам роз`яснено, що у справах

про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи

та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів.

Статтями 10, 60 ЦПК України, 2004 року передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Аналогічні положення викладені у статтях 12, 81 ЦПК України.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 періодично

були відсутні за місцем своєї реєстрації у квартирі

АДРЕСА_1 , яка є їхнім єдиним житлом, з причини неприязних стосунків з ОСОБА_3

та ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Встановивши, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на законних підставах набули право користування спірною квартирою як члени сім`ї наймача та зареєстровані у ній, ніколи не втрачали до неї інтересу, іншого постійного житла не мають, а їхня періодична відсутність за місцем проживання викликана поважними причинами, пов`язаними з конфліктною ситуацією, що виникла між мешканцями спірної квартири після розлучення, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог, усунення перешкод у користуванні спірною квартирою та вселення позивачів за первісним позовом, оскільки не проживання їх у квартирі зумовлене стійкими неприязними взаєминами та відмову у задоволенні зустрічного позову про визнання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 такими, що втратили право користування квартирою.

ОСОБА_3 не надано доказів на підтвердження наявності у відповідачів іншого постійного житла.

Судами встановлено, що відсутність відповідачів протягом тривалого часу

за місцем їх реєстрації пов`язана із конкретними складними життєвими обставинами, а не з суб`єктивною відмовою відповідачів за зустрічним позовом від свого права на проживання у спірній квартирі.

Доводи касаційної скарги, а також зміст оскаржених судових рішень

не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 серпня

2017 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області

від 23 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович