Дата документу 18.03.2019 Справа № 331/1798/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 331/1798/18Головуючий у 1-й інстанції: Скользнєва Н. Г.
Провадження № 22-ц/807/996/19 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В.

суддів: Гончар М.С.

Кочеткової І.В.

розглянувши у порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжявід 14 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ФОП ОСОБА_4 про стягнення процентів за користування безпідставно набутою грошовою сумою,-

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2018 року ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про стягнення процентів в розмірі 172 227,77 грн. за користування у періоді з 10.09.2014р. по 22.02.2018р. безпідставно набутою грошовою сумою в розмірі 278 550 грн., стягнутою на його користь судовим рішенням, яке набрало законної сили.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжявід 14 листопада 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити. Вказує, серед іншого, що суд не зважив на те, що в цьому позові проценти нараховані за інший період, ніж у справі за його позовом про стягнення процентів, нарахованих за користування цією ж безпідставно отриманою відповідачем сумою в розмірі 278 550 грн., у якій провадження було закрито. Також зазначає, що суд безпідставно вважав, що вказані кошти були виплачені йому у межах виконавчого провадження, оскільки відповідач не надала постанов про закриття виконавчого провадження за цим боргом.

Відповідач відзиву на апеляційну скаргу не надала, хоча копію апеляційної скарги отримала 31.01.2019р., що не є перешкодою у відповідності до ч. 3 ст. 360 ЦПК України для апеляційного розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням ст. 369 цього Кодексу.

Згідно із ст. 7 п. 13 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно із ст. 274 ч. 1, п.1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Таким чином, даний спір за визначеними статтею 274 ЦПК України критеріями відноситься до категорії малозначних.

Судом встановлено, що рішенням апеляційного суду Запорізької області від 07.08.2013 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено: стягнуто з ОСОБА_4 на його користь безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 278 550,00 грн. Рішення набрало законної сили.

Посилаючись на те, що ці кошти станом на 22.02.2018р. йому не були повернуті, вказане рішення суду не виконано, просив в позові у відповідності до вимог ст.. 1214 ЦК України стягнути на його користь проценти за користування чужими грошовими коштами, визначивши їх розмір за ставкою НБУ на підставі ст. 1048 ЦК України за період з 10.09.2014р. по 22.02.2018р. у сумі 172 227,77 грн.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із декількох підстав: судовим рішенням вже були вирішені вимоги позивача про стягнення процентів у відповідності до ст. 536 ЦК України, нарахованих на суму безпідставно отриманих коштів в розмірі 278 550 грн., та цим рішенням визнано, що зазначена норма не поширюється на спірні правовідносини; за матеріалами виконавчих проваджень вбачається, що рішення про стягнення суми у розмірі 278 550 грн. вже виконано; нарахування процентів у відповідності до статті 536 ЦК України за ставкою, визначеною у статті 1048 ЦКУ, в порядку аналогії закону неможливо у зв»язку з відсутністю ознак подібності цих правовідносин.

Колегія частково погоджується з цими висновками суду з огляду на наступні обставини.

Відповідно до вимог ч. 7 ст. 82 ЦПК України правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов'язковою для суду.

Із матеріалів справи встановлено, що спір між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з правовідносин, що виникли у зв»язку із безпідставним набуттям грошей і стягнення суми безпідставно набутих грошей та процентів за їх користування вже розглянутий судом і рішення набрало законної сили.

Так, в січні 2013 року ОСОБА_3 вже звертався до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення безпідставно отриманих 11.02.2009 року грошей в сумі 278 550, 00 грн., відшкодування інфляції і стягнення 3 % річних.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 19 червня 2013 року позов ОСОБА_3 задоволено частково; стягнуто з ОСОБА_4 на його користь безпідставно набуту суму у розмірі 278 550,00 грн., інфляцію в сумі 67 130,00 грн., 3% річних в сумі 32 991, 00 грн.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 7 серпня 2013 року рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 19 червня 2013 року у цій справі в частині стягнення 278 550,00 грн. залишено без змін. В частині стягнення інфляції у сумі 67 130,55 грн., 3% річних у сумі 32 991,00 грн. рішення скасовано і у задоволенні цих вимог відмовлено ( а.с.100-102).

Із рішення апеляційного суду від 7 серпня 2013 року вбачається, що підстави для стягнення з ОСОБА_4 процентів у відповідності до ст. 536 ЦК України за користування безпідставно одержаними нею грошовими коштами відсутні.

Рішення апеляційного суду набрало законної сили.

У наступній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення процентів, нарахованих станом на 09.09.2014р. на суму одержаних безпідставно коштів у розмірі 278 550 грн. у відповідності до вимог ст. 1214 ЦК України, яка відсилає до ст. 536 ЦК України, суди керувались створеною вищенаведеним судовим рішенням апеляційного суду преюдицієї, а також вважали, що начебто такий спір вже було вирішено між сторонами.

Між тим, у цій справі ОСОБА_3 заявив вимоги про стягнення з ФОП ОСОБА_4 процентів за подальший період, який настав після ухвалення судових рішень апеляційним судом від 07.08.2013р. та після постановлення ухвали апеляційного суду Запорізької області від 10 червня 2015р. про закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_3 про стягнення процентів у періоді до 09.09.2014р.

Розглядаючи спір в даній справі, суд першої інстанції безпідставно послався на рішення Апеляційного суду Запорізької області від 07.08.2013р., оскільки у ньому лише дана правова оцінка щодо непоширення певної норми матеріального права на спірні правовідносини, яка не створює при розгляді іншої справи преюдицію та не є обов»язковою для суду, який розглядає іншу справу, та саме в цій справі суду належало самостійно встановлювати факт правомірності або неправомірності користування боржником грошовими коштами у визначеному позивачем іншому періоді нарахування відсотків.

Зазначене випливає з правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018р. у справі № 910/10156/17 (провадження № 12-14гс18), згідно з яким відповідно до статті 1212 ЦК особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави (безпідставне набуття), зобов»язана повернути це майно. Згідно із частиною другою статті 1214 ЦК у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього кодексу). Відповідно до статті 536 ЦК за користування чужими грошовими коштами боржник зобов»язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Подальший виклад позиції Великої Палати надає більш чітке розмежування між нормами, що унормовують нарахування процентів за користування грошима, та нормами, що передбачають відповідальність за це.

Так, Велика Палата вказала на існування двох різних значень термін «користування чужими коштами». Перше - це одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення грошового зобов'язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Велика Палата дійшла висновку, що наслідком неправомірного користування чужими грошовими коштами, тобто прострочення виконання грошового зобов'язання (як договірного, так і позадоговірного), є нарахування відсотків річних відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України. Правомірне ж користування чужими грошовими коштами може передбачати сплату процентів, розмір яких визначений договором або законом (зокрема ч. 1 ст. 1048 ЦК України - у правовідносинах, що виникають з договору).

З огляду на зазначене ключовим у застосуванні наведених вище норм є визначення моменту, з якого особа користується чужими грошовими коштами неправомірно, тобто наступає прострочення виконання грошового зобов'язання. До цього моменту можливим є нарахування процентів як плати, зокрема, згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України, після цього моменту - нараховуються відсотки річні відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Вбачається, що ОСОБА_3 звернувся до суду в цій справі з позовом про нарахування процентів у відповідності до ст.ст. 536, 1241 ЦК України за ставкою, передбаченою ст. 1048 ЦК України, після стягнення судовим рішення на його користь суми безпідставно отриманих грошових коштів, яке, як він зазначає, не виконується боржником. Тому є правильними висновки суду першої інстанції про неможливість застосування до спірних правовідносин положень ч. 1 ст. 1048 ЦК України за аналогією закону, оскільки у цій справі йдеться про неправомірну поведінку боржника ( в той час як ця норма застосовується у випадку правомірної поведінки), Крім того, не мається прогалини у цій частині, оскільки на ці правовідносини поширюється дія статті 625 ЦК України.

Зважаючи на все вищенаведене, колегія визнає апеляційну скаргу необґрунтованою, тому у відповідності до положень ст. 375 ЦПК України вона підлягає залишенню без задоволення. а оскаржуване рішення - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжявід 14 листопада 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення лише у випадку, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Постанова прийнята, складена та підписана 18 березня 2019 року.

Головуючий:

Судді: