Постанова

Іменем України

09 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 753/22414/15-ц

провадження № 61-24572св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Олійник А. С. (суддя - доповідач), Погрібного С. О., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Банк Національний кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства «Банк Національний кредит» Паламарчука Віталія Віталійовича,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Невмержицькою Іриною Миколаївною, на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 02 листопада 2016 року у складі судді Каліушка Ф. А. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 14 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Саліхова В. В., Прокопчук Н. О., Семенюк Т. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2016 року Публічне акціонерне товариство «Банк Національний кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства «Банк Національний кредит» Паламарчука В. В. (далі - ПАТ «Банк Національний кредит») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про зобов`язання відповідача повернути грошові кошти в розмірі 51 958,35 грн за договором про внесення змін від 16 лютого 2015 року до договору банківського вкладу «Депозит у листопаді» № DF1604/2014-1 від 07 листопада 2014 року.

Позов мотивовано тим, що 07 листопада 2014 року між ПАТ «Банк національний кредит» та ОСОБА_1 укладено договір № DF1604/2014-1 банківського вкладу «Депозит у листопаді», відповідно до умов якого вкладник передав, а банк прийняв грошові кошти в сумі 1 000 000,00 грн до 10 листопада 2016 року з нарахуванням відсотків на суму вкладу в розмірі 25% річних та з правом дострокового розірвання договору зі сплатою відсотків у розмірі 2% річних. Відповідно до пункту 3.7 договору у випадку розірвання цього договору з ініціативи вкладника, відсотки нараховуються та сплачуються за ставкою у розмірі 2% процента річних за весь період знаходження коштів на депозитному рахунку.

04 лютого 2015 року відповідач звернувся до позивача із заявою про дострокове розірвання договору за наслідком якої банк повинен був сплатити відсотки за ставкою 2% річних за весь період перебування коштів на депозитному рахунку.

16 лютого 2015 року між сторонами укладено договір про внесення змін до депозитного договору, відповідно умов якого банк зобов`язаний сплатити відповідачу суму нарахованих процентів без застосування перерахунку нарахованих відсотків за зниженою ставкою.

Під час перевірки вчинених договорів Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб ПАТ «Банк національний кредит» виявлено договір про внесення змін до депозитного договору, укладений з відповідачем ОСОБА_1 , який є нікчемний.

Зазначений договір є нікчемний з підстав, визначених пунктом 1 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон), у зв`язку із незастосуванням перерахунку нарахованих відсотків за зниженою ставкою, внаслідок чого відбулася необґрунтована виплата відповідачу грошових коштів у розмірі 51 958,35 грн.

Короткий зміст судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 02 листопада 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 14 лютого 2017 року, позов задоволено.Зобов`язано ОСОБА_1 повернути ПАТ «Банк національний кредит» грошові кошти у розмірі 51 958,35 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк національний кредит» судовий збір у розмірі 1 218,00 грн.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що договір про внесення змін до основного Депозитного договору є нікчемний, оскільки за ним позивач відмовився від власних майнових вимог та внаслідок незастосування банком пониженої відсоткової ставки у розмірі 2% річних відповідачу було надміру виплачено відсотки за користування депозитом.

Рішення суду апеляційної інстанції обґрунтовано тим, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив обставини справи та надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює. Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив із того, що підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У березні 2017 року ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_4 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 02 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 14 лютого 2017 року, просив скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове про відмову в позові.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

07 квітня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою.

У травні 2018 року справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК Україниу редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до розпорядження від 07 червня 2019 року № 637/0/226-19 «Про призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи», пунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року №7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки» доповідачем у справі відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено суддю Олійник А. С.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення ухвалено з порушенням норм матеріального права.

Перевірка правочинів на предмет їх нікчемності має бути проведена Фондом гарантування вкладів фізичних осіб в період дії тимчасової адміністрації, однак позивачем не доведено факту її здійснення.

Відповідача повідомлено про нікчемність правочину після припинення роботи тимчасової адміністрації.

Судами не враховано, що зміни, внесені договором про внесення змін до депозитного договору передбачені його умовами та положеннями ЦК України.

Виписки із банківського рахунку відповідача не відображають факт нарахування відсотків, а тому є необґрунтованою стягнута на користь позивача сума.

Доводи особи, яка подала заперечення на касаційну скаргу

У травні 2017 року ПАТ «Банк національний кредит» подало заперечення на касаційну скаргу, в яких зазначило, що оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованими, суди правильно застосували норми матеріального та процесуального права відповідно до встановлених фактичних обставин справи, дали належну правову оцінку доказам, які надали суду сторони.

Судами з`ясовано обставини, що мають значення для справи та підтверджуються належними, допустимими доказами.

Твердження відповідача щодо недоведеності факту проведення перевірки договору про внесення змін під час запровадження тимчасової адміністрації є безпідставними, оскільки уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк Національний Кредит» проведено перевірку договору, про що 28 серпня 2015 року повідомлено відповідача.

Крім того, банк, з метою уникнення негативних наслідків для вкладника у вигляді втрати нарахованих відсотків, відмовився від власних майнових вимог щодо права утримувати із суми депозиту, яка повертається вкладнику різниці між сумою раніше сплачених вкладнику відсотків та сумою відсотків, перерахованих за зниженою ставкою.

Твердження відповідача, що виписка з особового рахунку з 01 серпня 2015 року до 24 листопада 2015 року підтверджує рух коштів за вказаним рахунком не відповідає дійсності, оскільки відображає дебіторську заборгованість за операціями з клієнтами банку, тобто заборгованість ОСОБА_1 .

Позиція Верховного Суду

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 07 листопада 2014 року між ПАТ «Банк національний кредит» та ОСОБА_1 укладено договір № DF1604/2014-1 банківського вкладу «Депозит у листопаді», відповідно до умов якого ОСОБА_1 передав, а ПАТ «Банк національний кредит» прийняв грошові кошти в сумі 1 000 000,00 грн до 10 листопада 2016 року з нарахуванням відсотків на суму вкладу в розмірі 25% річних та з правом дострокового розірвання договору зі сплатою відсотків у розмірі 2% річних.

04 лютого 2015 року ОСОБА_1 звернувся до позивача із заявою про дострокове розірвання договору, в результаті чого відповідно до пункту 3.7 депозитного договору позивач повинен сплатити відповідачу відсотки за ставкою 2,0% річних за весь час знаходження коштів на депозитному рахунку.

16 лютого 2015 року між ПАТ «Банк національний кредит» та ОСОБА_1 укладений договір про внесення змін до депозитного договору, відповідно до умов якого банк прийняв на себе зобов`язання сплатити ОСОБА_1 суму нарахованих відсотків без застосування перерахунку нарахованих відсотків за зниженою відсотковою ставкою.

Відповідно до розрахунку відсотків за договором № DF1604/2014-1 банківського вкладу «Депозит у листопаді» за відсотковою ставкою 2%, банком здійснено переплату відповідачу грошових коштів в розмірі 51 958,35 грн.

18 листопада 2015 року позивач повідомив відповідача про нікчемність договору про внесення змін від 16 лютого 2015 року, зазначив про повернення коштів у розмірі 51 958,35 грн, враховуючи перерахунок нарахованих відсотків за зниженою відсотковою ставкою, однак ця вимога залишилася без виконання.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Статею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги чинності правочину.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, другою, третьою, п`ятою та шостою статті 203 Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Такий правочин не створює ніяких юридичних наслідків крім тих, що пов`язані з його недійсністю (частина перша статті 216 ЦК України). Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору.

Згідно із частиною першою статті 216 ЦК України в разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Спірні правовідносини виникли із договору строкового банківського вкладу, отже, регулюються положеннями глави 71 ЦК України.

Відповідно до частин першої та третьої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 ЦК України), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

Згідно з частиною першою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу(вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Частиною першою статті 1061 ЦК України передбачено, що банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу.

Відносини, що виникають у зв`язку із створенням і функціонуванням системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, регулюються Законом, іншими законами України, нормативно-правовими актами Фонду та Національного банку України.

Відповідно до постанови Правління Національного банку України

від 05 червня 2015 року № 358 «Про віднесення ПАТ «Банк Національний Кредит» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 05 червня

2015 року № 114 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк Національний Кредит», яким з 08 червня 2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк Національний Кредит».

Постановою Правління Національного банку України від 28 серпня 2015 року № 563 прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Банк Національний кредит» з 31 травня 2015 року.

Рішенням виконавчої дирекції фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 159 від 28 серпня 2015 року розпочата процедура ліквідації ПАТ «Банк Національний кредит» з відшкодуванням Фондом гарантування вкладів фізичних осіб коштів за вкладами фізичних осіб відповідно до плану врегулювання з 31 серпня 2015 року по 30 серпня 2016 року.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 18 серпня 2016 року за № 1554 продовжено строки ліквідації ПАТ «Банк Національний кредит» на два роки до 31 серпня 2018 року.

Відомості про ліквідацію ПАТ «Банк Національний кредит» опубліковано в газеті «Голос України» від 03 вересня 2015 року № 162.

Згідно із частиною другою статті 38 Закону протягом дії тимчасової адміністрації Фонд зобов`язаний забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 38 Закону правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав: банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов`язання без встановлення обов`язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог.

Порядок виявлення нікчемних договорів, а також дій Фонду у разі їх виявлення визначаються нормативно-правовими актами Фонду (частина третя статті 38 Закону).

Відповідно до частини четвертої статті 38 Закону Фонд протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації, повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 Закону про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів; вживає заходів щодо витребування (повернення) майна (коштів) банку, переданого за такими договорами; має право вимагати відшкодування збитків, спричинених їх укладенням.

Згідно з частиною п`ятою статті 38 Закону, у разі отримання повідомлення уповноваженої особи Фонду про нікчемність правочину на підставах, передбачених частиною третьою статті 38 Закону кредитор зобов`язаний повернути банку майно (кошти), які він отримав від такого банку, а у разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість у грошових одиницях за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину.

Отже, уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб наділена правом перевірки правочинів на предмет виявлення серед них нікчемних, в тому числі і у випадках відмови банку від власних майнових вимог.

Із врахуванням встановлених судом першої інстанції обставин, апеляційний суд погодився із висновком суду, що ПАТ «Банк національний Кредит», укладаючи 16 лютого 2015 року з відповідачем договір про внесення змін до договору банківського вкладу (в національній валюті) без капіталізації відсотків від 07 листопада 2014 року № DF1604/2014, яким було внесено зміни до пункту 3.7 договору, згідно з яким при розірванні достроково депозитного договору з ініціативи власника, відсотки нараховуються та сплачуються із розрахунку 2 % річних, а зміненою редакцією цього пункту уже було встановлено відсоткову ставку 25 %, що є порушенням вимог пункту 1 частини третьої 38 Закону, оскільки банк відмовився від власних майнових вимог, а тому договір про внесення змін до договору банківського вкладу (в національній валюті) без капіталізації відсотків від 16 лютого 2015 року є нікчемним у силу вказаного Закону.

Так, згідно з випискою за особовим рахунком за період із 01 серпня 2015 року до 24 листопада 2015 року банк 26 грудня 2011 року прийняв від відповідача кошти на депозитний рахунок у сумі 1 000 000,00 грн, а 16 лютого 2015 року банківський вклад повернуто та виплачено проценти за користування грошовими коштами у розмірі 25 % річних згідно з договором банківського вкладу від 07 листопада 2014 року № DF1604/2014 у зв`язку з достроковим розірванням договору.

За таких обставин суди дійшли обґрунтованого висновку, що з відповідача підлягає стягненню сума, яка виплачена банком згідно з договором про внесення змін від 16 лютого 2015 року до договору банківського вкладу (в національній валюті) без капіталізації відсотків від 07 листопада 2014 року № DF1604/2014, у розмірі 51 958,35 грн.

Наведені у касаційній скарзі доводи про неправильне застосування судами частини другої статті 38 Закону у частині визначення порядку встановлення нікчемності правочину, а також необґрунтованості розміру суми коштів, які підлягають поверненню, є помилковими, оскільки під час розгляду справи суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку, правильно встановивши обставини справи, у результаті чого ухвалили законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд не надав належної правової оцінки тій обставині, що позивачем не доведено факту проведення перевірки договору про внесення змін під час запровадження тимчасової адміністрації, а також тій обставині, що відповідача про нікчемність правочину повідомлено листом від 18 листопада 2015 року, тобто після припинення тимчасової адміністрації, є безпідставними, оскільки ці факти встановлено в суді першої інстанції, а відповідно частини четвертої статті 38 Закону Фондом повідомлення може бути направлено стороні як протягом дії тимчасової адміністрації, так і ліквідацїі Банку.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) рішення від 10 лютого 2010 року).

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Верховним Судом встановлено, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи скарги про неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права безпідставні.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в цьому випадку оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, то розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.

З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 02 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 14 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко