ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

15 жовтня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 732/418/19

Головуючий у першій інстанції - Карпинська Н. М.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1219/19

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Бечка Є.М.,

суддів: Вінгаль В.М., Євстафіїва О.К.,

секретар: Герасименко Ю.О.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Городнянського районного суду Чернігівської області від 24 липня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини,

дата складання повного тексту: 29 липня 2019 року, м.Городня,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 в якому з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просила визнати відповідача батьком дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та стягнути аліменти на утримання доньки з 30 серпня 2018 року та в подальшому до досягнення донькою повноліття у розмірі 1/4 частини доходів ОСОБА_2 щомісяця, але не менше 50% від встановленого розміру прожиткового мінімуму для осіб відповідного віку.

Ухвалою Городнянського районного суду Чернігівської області від 28 травня 2019 року задоволено заяву ОСОБА_1 про залишення без розгляду позовних вимог про визнання батьківства.

Позовна заява про стягнення аліментів мотивована тим, що відповідач відмовився від участі у вихованні їх спільної доньки, перестав приходити до дитини та бачитися з нею. Неодноразові прохання позивачки надати матеріальну допомогу були безрезультатними. Позивачка зазначила, що зверталась до Городнянського районного суду Чернігівської області 30 серпня 2018 року з вимогою про видачу наказу про стягнення аліментів, проте за заявою відповідача ухвалою суду даний наказ було скасовано. ОСОБА_1 вважає дану підставу такою, яку можна розцінювати як вживання заходів щодо одержання аліментів від відповідача за минулий час, однак не могла їх одержати внаслідок ухилення відповідача від їх сплати і саме з 30 серпня 2018 року позивачка вчинила дані дії, які не перевищують річний минулий термін.

Рішення Городнянського районного суду Чернігівської області від 24 липня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини: ОСОБА_3 в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 01 березня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття; стягнуту з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 768 грн 40 коп. та на користь ОСОБА_1 в рахунок повернення витрат на правову допомогу 2500 грн.

Суд першої інстанції виходив з того, що датою звернення з позовом, в тому числі про визнання батьківства, є саме його здача до поштового відділення, тобто 01 березня 2019 року. Саме дана дія спонукала відповідача оформити ним батьківства в органах РАЦС, натомість посилання позивачки на вжиття нею заходів про стягнення аліментів з відповідача у наказному провадженні з 30 серпня 2018 року, не визнається судом як підстава для поширення положення ч.2 ст.191 СК України до правовідносин сторін, адже достеменно доведено, що позивач на момент ініціювання наказного провадження достовірно знала про те, що відповідач не записаний у встановленому законом порядку батьком дитини ОСОБА_4 і що запис про нього як батька у свідоцтві про народження зроблений з її слів. Тому ініціювання наказного провадження, за наведених обставин, було зловживанням процесуальним правом, що суперечить викладеній у п.11 ч.3 ст.2 ЦПК Україні основній засаді цивільного судочинства та не може бути підставою, покладеною в основу підтвердження обставин для задоволення позовних вимог.

Не погоджуючись з даним рішенням ОСОБА_1 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції змінити, ухвалити постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити повністю, стягнувши з відповідача аліменти на утримання доньки ОСОБА_4 з 30 серпня 2018 року.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що ОСОБА_1 зверталась 30 серпня 2018 року до Городнянського районного суду Чернігівської області з вимогою про видачу наказу про стягнення аліментів, за заявою ОСОБА_2 ухвалою суду по справі №732/1372/18, даний наказ було скасовано. На час, коли ОСОБА_2 звертався до суду з заявою про скасування наказу він усвідомлював та був обізнаний про той факт, що ОСОБА_3 є його донькою, однак свідомо ухилявся від свого обов`язку по сплаті аліментів на її утримання. Позивачка вважає дану підставою такою, яку можна розцінити як вживання заходів щодо одержання аліментів від відповідача за минулий час, однак не могла їх одержати внаслідок ухилення відповідача від їх сплати і саме з 30 серпня 2018 року позивачка вчинила дії, які не перевищують річний минулий термін. Вказує, що спосіб стягнення з відповідача аліментів у вигляді наказу чи рішення суду не виключає факту батьківства відповідача та обов`язку по утриманню дитини з дня її народження, оскільки визнання батьківства можливе за заявою відповідача і після видачі наказу про стягнення аліментів.

Від ОСОБА_2 надійшов відзив, в якому відповідач просить залишити апеляційну скаргу без задоволення.

Доводи відзиву зводяться до того, що ухвалою Городнянського районного суду Чернігівської області від 06 лютого 2019 року встановлено факт надання суду недостовірної інформації, яка полягає в тому, що дані про батька в свідоцтві про народження ОСОБА_3 внесено зі слів матері та з дати народження дитини стягувач ОСОБА_1 отримувала допомогу як мати-одиначка, але попри відсутність факту батьківства, нею в поданій до суду заяві про видачу судового наказу зазначено батьком відповідача. Будь-яких доказів того, що позивачка намагалась встановити юридичний факт батьківства протягом 14 років, а також подати спільну заяву про народження дитини до органів РАЦС суду не надано. Відповідач стверджує, що з народження дитини і протягом 14 років позивачка не пропонувала йому визнати батьківства. Відповідач зазначає, що за змістом ст.ст.122, 125 СК України походження дитини від подружжя визначається на підставі Свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я, а якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі, походження дитини від батька визначається за заявою матері та батька дитини. Факт походження дитини від певної особи є підставою для виникнення у цієї особи обов`язків щодо утримання та виховання дитини, визначених розділом ІІІ Сімейного кодексу України. Тобто такого обов`язку не виникає у особи, яка не визнана батьком дитини, а отже, відсутні підстави для стягнення аліментів з 30.08.2018 року, оскільки спільна заява була подана 28.05.2019 р.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши законність рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.263 ЦПК України передбачено, що рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Даним вимогам відповідає рішення суду першої інстанції.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 . відомості про батька записані відповідно до частини першої статті 135 СК України, тобто зі слів матері (а.с.10, 11).

Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано 07 квітня 1999 року, що підтверджується відповідним свідоцтвом (а.с.18).

Матеріали справи містять копію домової книги для реєстрації громадян у буд . АДРЕСА_2 (а.с.12, 19, 20) та копію інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з яких вбачається, що дана квартира належить ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 по 1/4 частині (а.с.14).

Також вбачається, що 29 серпня 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою про видачу наказу про стягнення аліментів на утримання ОСОБА_3 (а.с.50) на підставі якої Городнянським районним судом Чернігівської області від 17 вересня 2018 року було видано судовий наказу про стягнення з відповідача аліментів на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку та не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 30 серпня 2018 року і до 12 жовтня 2022 року (а.с.51).

В подальшому, ухвалою Городнянського районного суду Чернігівської області від 06 лютого 2019 року на підставі заяви ОСОБА_2 скасовано вищезазначений судовий наказ та зазначено судом, що відомості про батька дитини були записані за заявою матері від 28 жовтня 2004 року. За інформацією начальника Управління соціального захисту населення Городнянської районної державної адміністрації Чернігівської області від 16 січня 2019 року встановлено, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в управлінні з січня 2006 року та їй було призначено соціальну допомогу на дітей одиноким матерям на дочку ОСОБА_3 (а.с.53-54).

Також з матеріалів справи вбачається, що відповідач визнав своє батьківство відносно ОСОБА_3 та 28 травня 2019 року було видано повторне свідоцтво про народження доньки з відомостями про батька дитини (а.с.103, 122).

Згідно повідомлення Управління соціального захисту населення Городнянської РДА від 31 травня 2019 року ОСОБА_1 отримувала допомогу на дітей одиноким матерям з 01 січня 2006 року по 31 грудня 2015 року (а.с.119).

Статтею 51 Конституції України гарантовано, а ст.180 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно з ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Відповідно до вимог ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Таким чином, згідно норм закону, аліменти можуть бути стягнуті лише з батька, матері дитини. Правильним є висновок суду першої інстанції, що ОСОБА_1 мала право ініціювати позовні вимоги про стягнення аліментів у вказаній частці від доходів ОСОБА_2 саме з моменту встановлення того факту, що відповідач є батьком дитини. Адже достовірно встановлено, що в свідоцтві про народження ОСОБА_3 запис про батька дитини органами РАЦС було здійснено зі слів матері та, крім того, позивачка певний час користувалася пільгами для одиноких матерів, зокрема отримувала відповідну допомогу від держави.

Крім того, позивачкою не надано доказів, що відповідач ухилявся від виконання обов`язків щодо утримання ОСОБА_3 від її народження.

Таким чином, ініціюючи позов 01 березня 2019 року про визнання батьківства та стягнення аліментів ОСОБА_1 скористалась своїм правом захисту прав дитини на отримання допомоги саме від батька дитини та саме з цього часу слід стягувати аліменти, про що судом першої інстанції здійснено правильні висновки.

Доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_1 зверталась 30 серпня 2018 року до Городнянського районного суду Чернігівської області з вимогою про видачу наказу про стягнення аліментів, та саме з цього часу слід стягувати аліменти, оскільки позивачка вживала заходів щодо одержання аліментів, не приймаються судом до уваги. Так, одним із ключових критеріїв допустимості вимог до розгляду в порядку наказного провадження є їх безспірність за основним зобов`язанням. Згідно п.4 ч.1 ст.161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів, у разі якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб. Тобто, достовірно знаючи, що у свідоцтві про народження ОСОБА_3 дані про батька дитини записані зі слів матері, позивачка подала заяву про видачу судового наказу. Більш того, ухвалою Городнянського районного суду Чернігівської області від 06 лютого 2019 року встановлено, що ОСОБА_2 не є батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що відповідно до положень СК України виключає наявність у нього обов`язку з утримання цієї дитини. В той же час, ОСОБА_1 не скористалась своїм правом щодо оскарження ухвали суду від 06 лютого 2019 року, якою встановлені дані обставини, а відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрали законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути спростовані особою, яка не брала участь у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Оцінивши всі зібрані у справі докази, правильно встановивши характер правовідносин та вірно застосувавши норми матеріального права, суд першої інстанції із урахуванням встановлених обставин справи обґрунтовано дійшов висновку про часткове задоволення позову.

Інші доводи апеляційних скарг не спростовують вірного по суті рішення.

В той же час, заперечення відповідача, викладені у відзиві на апеляційну скаргу є слушними і такими, що судом апеляційної інстанції приймаються у повному обсязі.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного рішення, тому, відповідно до положень ст.375 ЦПК України, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, рішення Городнянського районного суду Чернігівської області від 24 липня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови виготовлено 18 жовтня 2019 року.

Головуючий: Судді: