АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/323/19Головуючий по 1 інстанції - Шипович В.В.
Категорія: 304060000 Доповідач в апеляційній інстанції - Вініченко Б.Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2019 року Апеляційний суд Черкаської області в складі:

суддів Вініченка Б.Б., Бондаренка С.І., Храпка В.Д.

за участю секретаря Чуйко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 29 листопада 2018 року (повний текст рішення складено 10.12.2018 року) у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_5, приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Бараненко Ірина Корніївна, про визнання недійсним договору довічного утримання та припинення права власності на квартиру, -

в с т а н о в и в :

У грудні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вказаним позовом.

В обґрунтування своїх позовних вимог вказувала, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла її мати ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживала, була зареєстрована та мала у своїй приватній власності квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Зазначає, що вона, будучи донькою померлої, мала прийняти у спадок вказану квартиру, оскільки відповідно до статті 1261 ЦК України є спадкоємцем першої черги.

Однак, при зверненні до нотаріуса Другої черкаської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлої матері, позивач з'ясувала, що на даний час остання не є власницею квартири АДРЕСА_1. Виявилось, що 04 червня 2013 року ОСОБА_4, який є племінником її матері, уклав з останньою договір довічного утримання від 04 червня 2013 року в результаті якого, до відповідача перейшло право власності на вказану вище квартиру.

Зазначає, що враховуючи вік померлої, її хворобу та те, що вона була досить вразливою і довірливою людиною, позивач вважає, що ОСОБА_7 через оману з боку відповідача та під тяжким збігом обставин цілком могла погодитись на укладення спірного договору, не розуміючи наслідків такого укладення.

Крім того, вказує, що оскільки відповідач жодного дня не виконував умови даного договору, вважає, що договір довічного утримання від 04 червня 2013 року був укладений без наміру ОСОБА_4 виконувати обов'язки за ним, а отже має бути визнаний недійсним з моменту укладення.

На підставі викладеного ОСОБА_3 просила суд визнати недійсним договір довічного утримання, укладений 04 червня 2013 року за №2215 між ОСОБА_7 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Черкаської області Бараненко І.К.; припинити право власності ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 29 листопада 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Скасовано заходи забезпечення позову у виді арешту та заборони будь-яких дій по відчуженню квартири АДРЕСА_1, застосовані за ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 20.02.2018 року у справі №711/11701/17.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачем не доведено наявність жодної із зазначених в позові правових підстав для визнання недійсним договору довічного утримання, а саме вчинення правочину внаслідок ведення особи в оману (ст. 230 ЦК України), вчинення правочину особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах (ст. 233 ЦК України), вчинення правочину без наміру створення правових наслідків (ст. 234 ЦК України).

Крім того, суд врахував те, що за життя ОСОБА_7 не ставила питання щодо розірвання договору довічного утримання у зв'язку з його невиконанням ОСОБА_4 Не підлягає задоволенню і позовні вимоги в частині припинення права власності на спірну квартиру, оскільки, крім іншого, на момент ухвалення рішення у справі ОСОБА_4 не був власником вказаної квартири.

В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_3 вказує, що рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповному дослідженні доказів у справі, а тому просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

В мотивування апеляційної скарги ОСОБА_3 зазначає, що ОСОБА_7 була людиною похилого віку, мала поганий стан здоров'я, а тому не могла ходити до нотаріусів і в суд з метою розірвати спірний договір. Судом не взято до уваги тяжкі обставини, які відбулися у житті померлої, а саме часті від'їзди доньки за кордон, численні судові справи, які могли призвести до втрати квартири в якій вона проживала все своє життя, а також постійні страждання через серцево-судинну хворобу від якої вона і померла.

Крім того, посилається на те, що відповідачем не доведено належного виконання умов договору довічного утримання.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Частинами 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_7, що підтверджується свідоцтвом про смерть виданого Черкаським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області, серії НОМЕР_1.

Колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_3 звертаючись до суду із позовом про визнання договору довічного утримання недійсним, спірний договір до суду як першої, так і апеляційної інстанцій не надала.

Згідно з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта (сформована 08.09.2017 року), ОСОБА_4 на підставі договору довічного утримання від 04 червня 2013 року набув право власності на квартиру АДРЕСА_1.

18 січня 2018 року спірна квартира була відчужена ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_5, який посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Черкаської області Левицькою Е.А., що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта (сформована 25.04.2018 року).

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з положеннями частин першої-третьої, п'ятої та шостої 1-3, 5 та шостої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до частин першої та третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 744 ЦК України передбачено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Відповідно до частини першої статті 746 ЦК України відчужувачем у договорі довічного утримання (догляду) може бути фізична особа незалежно від віку та стану здоров'я.

У позовній заяві позивач зазначала, що договір довічного утримання від 04 червня 2013 року, укладений між відповідачем та її матір'ю, слід визнати недійсним на підставі того, що він був укладений через оману відповідачем померлої та під тяжким збігом обставин, а також не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, відповідач не виконував належним чином умови договору. Крім того, позивач при заявлені клопотання в суді першої інстанції про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи вказувала, що вчиняючи спірний правочин її матір не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом першої інстанції встановлено, що 04 червня 2013 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 було укладено договір довічного утримання, який посвідчено приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Бараненко І.К., згідно умов договору ОСОБА_7 передала у власність ОСОБА_4 належну їй на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1, а набувач зобов'язався забезпечувати відчужувача утриманням та доглядати довічно.

Відповідно до власноручної заяви ОСОБА_7 до приватного нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Бараненко І.К. від 04.06.2013 року, заявник просила посвідчити договір довічного утримання з племінником ОСОБА_4

За час дії вказаного договору довічного утримання ОСОБА_7 про його розірвання або визнання недійсним до суду не зверталась.

Частинами першою та другою статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконання, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Щодо посилань позивача на неналежне виконання відповідачем обов'язків за договором довічного утримання, то колегія суддів звертає увагу, що системний аналіз наведених норм матеріального та процесуального права свідчать про те, що в разі невиконання відповідачем належним чином умов договору вказане не може бути підставою для визнання договору довічного утримання недійсним, оскільки наведене слугує підставою лише для його розірвання.

Крім того, позивачем не надано жодного доказу, який би свідчив про недобросовісність виконання обов'язків відповідачем, що крім іншого стверджується і здійсненням ним поховання померлої.

Щодо проведення посмертної судово-психіатричної експертизи у вказаній справі слід зазначити наступне.

Згідно з пунктом 16 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК.

При цьому, діє презумпція психічного здоров'я, оскільки відповідно до статті 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбаченому цим Законом та іншими законами України.

Необхідність проведення посмертної судово-психіатричної експертизи, із урахуванням обставин, викладених у позовній заяві та апеляційній скарзі, ОСОБА_3 обґрунтовувала тим, що її матір не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, оскільки перебувала у похилому віці та мала серцево-судинні захворювання, однак будь-яких доказів, які б свідчили про наведене не надано.

Факт наявності декількох цивільних справ які стосувалися права власності померлої на квартиру та в яких іншою стороною виступав син позивача у даній справі, які розглядалися в судах в період з 2009 року по січень 2013 року лише підтверджують факт, що відчужував розуміла та не заперечувала укладення нею такого правочину через півроку після завершення розглядів судових справ з приводу спірного майна.

Експертний висновок не є беззаперечним доказом на підтвердження тієї чи іншої обставини, а є одним із доказів, який повинен оцінюватись у сукупності з іншими доказами у справі.

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов'язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Тобто, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Позивачем не надано жодних доказів, що відповідач ввів відчужувача в оману, що стало причиною укладення нею з останнім спірного правочину, а отже такі посилання є недоведеними.

Крім того, ОСОБА_3 посилалася як на підставу визнання недійсним договору довічного утримання на статтю 233 ЦК України, тобто на те, що правочин вчинений ОСОБА_7 під впливом тяжкої для неї обставини.

Колегія суддів, перевіривши зазначені твердження позивача приходить до наступних висновків.

Згідно із статтею 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв'язку з вчиненням цього правочину.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

З аналізу статей 230, 233 ЦК України, з урахування роз'яснень викладених в постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» слід дійти висновку про те, що застосування статей 230 та 233 ЦК України є взаємовиключним. Оскільки доведенню підлягають зовсім різні обставини при застосуванні тої чи іншої норми права, на яку посилається позивач як на підставу позову.

Разом з тим, звертаючись до суду із позовом ОСОБА_3 посилалася на обставини передбачені як статтею 230 ЦК України, так і статтею 233 ЦК України.

Враховуючи наведене, правильним є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання оспорюваного договору недійсним у зв'язку із недоведеністю позивачем заявлених позовних вимог.

Таким чином при вирішенні зазначеного спору, судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, правильно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Інші доводи наведені в апеляційній скарзі на правильність рішення суду першої інстанції не впливають.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з вимогами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи, що судом першої інстанції повно та всебічно з'ясовані фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 268, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 29 листопада 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 15 березня 2019 року.

Судді: