Постанова

Іменем України

10 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 592/13342/17-ц

провадження № 61-39874св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи: Друга сумська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Ануфрієв Олександр Володимирович, ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 26 березня 2018 року у складі судді Катрич О. М. та постанову Апеляційного суду Сумської області від 13 червня 2018 року у складі колегії суддів: Біляєвої О. М., Криворотенка В. І., Ткачук С. С.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , треті особи: Друга сумська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Ануфрієв О. В., ОСОБА_6 , про визнання договору дарування недійсним.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що житловий будинок АДРЕСА_1 на праві спільної часткової власності належав їй, ОСОБА_4 і сину ОСОБА_2 Частка кожного із них у праві власності складала 44/100, 44/100 і 12/100 відповідно. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, і після його смерті вона прийняла спадщину, до складу якої входило 12/100 частини у праві власності на будинок. У 2016 році вона дізналась, що є власницею лише 12/100 частини будинку, а інші 44/100 частини вона подарувала синові ОСОБА_2 , уклавши із ним 20 вересня 1996 року договір дарування. Вказує на те, що договір укладений під впливом обману, оскільки вона вважала, що склала заповіт.

Посилаючись на викладене, позивач просила визнати недійсним без застосування наслідків недійсності договір дарування 44/100 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , укладений 20 вересня 1996 року між нею і ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Ануфрієвим О. В. та зареєстрований у реєстрі за № 7793.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 26 березня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано достатніх доказів на підтвердження своїх доводів, а саме, що відповідач ввів в оману ОСОБА_1 при укладанні договору дарування, і не доведено того, що позивач насправді мала намір скласти заповіт. Не заслуговують на увагу ті доводи, що ОСОБА_5 не розуміла зміст поняття заповіту та договору дарування, адже до 1996 року двічі у 1982 році укладала аналогічні договори, була дієздатною, працездатною особою. Інші обставини вже були встановлені судовими рішеннями у інших справах. Під час розгляду цього позову свідки своїми показаннями не підтвердили обставини, на які посилалася позивач, вони не бачили і не знають, які саме документи ОСОБА_1 підписувала. Так, сама позивач підтвердила те, що між сторонами тривалий час погані взаємовідносини, а тому вона вважає, що син не заслуговує на 44/100 частини будинку, які вона йому подарувала, бо став погано до неї відноситися. Разом з тим законних підстав, передбачених нормами ЦК України, для визнання договору дарування від 20 вересня 1996 року недійсним судом, не встановлено.

Постановою Апеляційного суду Сумської області від 13 червня 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції виходив із того, що позивач не надала достатніх доказів на підтвердження укладення оспореного договору під впливом обману і наміру скласти заповіт, а тому відсутні підстави для визнання договору дарування недійсним.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У липні 2018 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 26 березня 2018 рокута постанову Апеляційного суду Сумської області від 13 червня 2018 року, в якій просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Вказує на те, що під час підписання договору вона вважала, що оформляє заповіт і син прийме будинок у власність тільки після її смерті. Вона не має будь-якого іншого житла, в будинку знаходяться всі її особисті речі. Раніше вона вже зверталася з вимогами щодо оспорюваних договорів, проте, правові підстави, викладені в позовній заяві у справі № 592/13342/17, інші, ніж ті, що заявлялись у попередніх судових справах.

У листопаді 2018 року ОСОБА_2 подав відзив на касаційну скаргу у якій зазначено, що ОСОБА_1 вже зверталася до суду із позовами про визнання недійним договору дарування, у яких вказувала, що він спочатку укладений внаслідок помилки, а потім, що це удаваний правочин, а тепер стверджує про застосування обману.

У грудні 2018 року від ОСОБА_1 надійшли листи.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 01 жовтня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей ЦПК України щодо законності та обґрунтованості.

Судом встановлено, що 20 вересня 1996 року ОСОБА_1 подарувала, а ОСОБА_2 прийняв у дар 44/100 частини жилого будинку з відповідною частиною надвірних, господарських та побутових будівель, розташованого на АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округуАнуфрієвим О. В.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 28 грудня 2010 року у справі № 2-1605/10, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 03 лютого 2011 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про визнання недійсними договорів дарування відмовлено. Рішення мотивовано тим, що ОСОБА_1 не довела укладення внаслідок помилки договорів дарування від 01 лютого 1982 року 44/100 частини домоволодіння, розташованого на АДРЕСА_1 сину ОСОБА_2 ; від 01 лютого 1982 року 12/100 частини чоловіку ОСОБА_4 ; а також від 20 вересня 1996 року 44/100 частини сину ОСОБА_2 .

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 17 жовтня 2012 року у справі № 1806/2-4430/11, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 27 листопада 2012 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування удаваним правочином, визнання недійсним договору довічного утримання, відновлення втраченого права власності на частку будинку відмовлено. Вказане рішення обґрунтоване тим, що позивачем не доведено, що укладений оспорений договір дарування від 20 вересня 1996 року є удаваним, метою якого було приховати іншу угоду (договір довічного утримання).

Нормативно-правове обґрунтування

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

З огляду на зазначені вище вимоги в указаній справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР 1963 року.

За договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність (частина перша статті 243 ЦК УРСР).

Договір дарування нерухомого майна повинен бути нотаріально посвідчений (частина третя статті 244, частина перша статті 227 ЦК УРСР ).

Угода, укладена внаслідок обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною, а також угода, яку громадянин був змушений укласти на вкрай невигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин, може бути визнана недійсною за позовом потерпілого або за позовом державної чи громадської організації (частина перша статті 57 ЦК УРСР).

Угода, укладена під впливом обману, суперечна тому, що одна сторона умисно введена іншою стороною в обман з метою здійснення угоди, вигідної обманюючій стороні. Обман може відноситися як до елементів самої угоди (характеру прав і обов`язків, що виникають, кількості і якості предмета угоди, типу і способу надання послуги і т д.), так і до обставин, супутніх здійсненню угоди, включаючи мотиви, що впливають на формування волі обдуреного учасника. Для визнання угоди недійсною на цій підставі байдуже, чи здійснюються обманні дії в активній формі (повідомлення помилкових відомостей) або ж виражаються в бездіяльності (умисне замовчання фактів, знання яких може перешкоджати здійсненню угоди). Обман присутній і у випадку, коли помилкові відомості про обставини, які мають значення для здійснення угоди, повідомляються третіми особами з відома або на прохання сторони в угоді. Необхідно підкреслити, що обманні дії з суб`єктивної сторони характеризуються наміром. Обдурити з необережності не можна: необережними діями особа може лише тією чи іншою мірою сприяти виникненню помилки в іншої особи.

Згідно з абзацами 1, 2 пункту 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (зі змінами, внесеними постановами від 25 грудня 1992 року № 13 та від 25 травня 1998 року № 15) при вирішенні позовів про визнання угоди недійсною на підставі статті 57 ЦК УРСР суди повинні мати на увазі, що такі вимоги можуть бути задоволені при доведеності фактів обману. Під обманом в таких випадках слід розуміти умисне введення в оману учасника угоди шляхом повідомлення відомостей, що не відповідають дійсності, або замовчування обставин, що мають істотне значення для угоди, що укладається.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 57 ЦК УРСР у взаємозв`язку зі статтею 12 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами) наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Обравши способом захисту своїх прав визнання договору дарування недійсним із підстав передбачених статтею 57 ЦК УРСР, позивач в силу положення ЦПК України щодо змагальності сторін зобов`язана була довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог.

Суди попередніх інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів поданих сторонами, дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог за недоведеністю, оскільки обставина, на яку посилається ОСОБА_1 в обґрунтування своїх позовних вимог (договір укладений під впливом обману, оскільки вона вважала, що склала заповіт), не може бути підставою для визнання договору дарування недійсним внаслідок обману, і саме позивач має довести вказані обставини.

Верховний Суд розглянув справу в межах доводів, наведених заявником у касаційній скарзі; враховуючи правомірний правовий результат вирішення спору судами першої та апеляційної інстанцій, підстав вийти за межі розгляду справи судом касаційної інстанції не встановлено.

Інші доводи касаційної скарги є аналогічними тим доводами, які були викладені в апеляційній скарзі та перевірялися судом апеляційної інстанції під час апеляційного розгляду цього спору.

Таким чином, Верховний Суд доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника, при цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Суди першої й апеляційної інстанцій забезпечили повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржувані рішення відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, арішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 401, 402, 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 26 березня 2018 рокута

постанову Апеляційного суду Сумської області від 13 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

І. Ю. Гулейков

Г. І. Усик