Постанова

Іменем України

09 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 202/4656/16-ц

провадження № 61-32520св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом- ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 ,

відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_3 ,

відповідачі за первісним позовом: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої дитини ОСОБА_6 ,

відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_7 ,

третя особа за первісним позовом та третя особа за зустрічним позовом - ОСОБА_8 ,

третя особа за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_9 ,

третя особа за первісним позовом - орган опіки та піклування Індустріальної районної у місті Дніпропетровську ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 06 квітня 2017 року у складі судді Волошина Є. В. та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Каратаєвої Л. О., Ткаченко І. Ю. та Пищиди М. М. у справі за позовом ОСОБА_1 , який діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої дитини ОСОБА_6 , треті особи: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , орган опіки та піклування Індустріальної районної у місті Дніпропетровську ради про усунення перешкод в здійсненні права власності шляхом виселення та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , третя особа: ОСОБА_8 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення та зняття з реєстрації,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст заяви

У липні 2016 року ОСОБА_1 , який діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , що діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої дитини ОСОБА_6 , треті особи: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення.

З урахуванням уточненої позовної заяви позовні вимоги обґрунтовував тим, що його синові ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності належить 23/48 часток домоволодіння АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності належить 7/16 часток вищезазначеного домоволодіння, 1/12 частка - належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_8 Домоволодіння складається з одного житлового будинку житловою площею 51, 6 кв. м, загальна площа будинку складає 73, 8 кв. м. Зазначає, що в домоволодінні постійно проживає та зареєстрований дід ОСОБА_2 - ОСОБА_9 . Також в будинку зареєстрований та проживає позивач ОСОБА_2 Відповідач ОСОБА_3 постійно проживає в селі Спаське, Новомосковського району.

09 липня 2016 року ОСОБА_3 прийшла в спірне домоволодіння разом зі своїм сином ОСОБА_4 , його співмешканкою ОСОБА_5 та їх малолітнім сином ОСОБА_6 та заявила, що вони будуть проживати у цьому домоволодінні. З цього ж дня, 09 липня 2016 року вищезазначені особи постійно проживають у домоволодінні АДРЕСА_1 та користується ним як своєю власністю, чим порушують законні права та інтереси неповнолітнього ОСОБА_2 , оскільки з ОСОБА_1 , як законним представником неповнолітнього ОСОБА_2 , не узгоджувалось питання вселення в спірне домоволодіння вищезазначених осіб.

Також така думка не з`ясовувалась з іншим співвласником домоволодіння - ОСОБА_8 , яка також заперечує проти проживання цих осіб. Зазначає, що відповідачами порушено норми статті 358 ЦК України та статті 159 ЖК України.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 , який діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 просив суд усунути перешкоди ОСОБА_2 у здійсненні права власності, шляхом виселення ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та малолітнього ОСОБА_6 з домоволодіння АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

06 жовтня 2016 року ОСОБА_3 звернулась із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , третя особа: ОСОБА_8 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення та зняття з реєстрації. В обґрунтування зустрічного позову зазначила, що вона є власником 7/16 часток домоволодіння АДРЕСА_1 . Власником 23/48 часток вищезазначеного домоволодіння є ОСОБА_2 Інша 1/12 частка домоволодіння належить ОСОБА_8 . У вищезазначеному володінні зареєстрований та проживає відповідач ОСОБА_2 , який вже має паспорт. ОСОБА_9 зареєстрований у належному їй домоволодінні, однак фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , разом з цим знятися з реєстрації із домоволодіння АДРЕСА_1 він добровільно не бажає. Відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 також зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , однак разом зі своєю дружиною ОСОБА_7 проживає в домоволодінні АДРЕСА_1 .

Згоди на їх проживання у спірному домоволодінні ОСОБА_3 не надавала та категорично заперечує проти їх подальшого проживання в цьому домоволодінні. Зазначає, що між сторонами склалися вкрай неприязні стосунки, які роблять неможливим спільне проживання в цьому домоволодінні. Вказані особи вселилися до спірного домоволодіння ще до оформлення права власності на це майно. ОСОБА_1 чинить перешкоди в користуванні спірним домоволодінням, у зв`язку з чим вона не може проживати у цьому домоволодінні. Вказані обставини порушують права ОСОБА_3 як власника частини домоволодіння. Згоди на проживання відповідачів в спірному домоволодінні, як того передбачає частина 1 статті 358 ЦК України, вона не надавала.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3 просила суд усунути перешкоди в здійсненні права власності, шляхом виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_7 із домоволодіння АДРЕСА_1 , а також зобов`язати ОСОБА_9 знятися з реєстрації місця проживання в домоволодінні АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 06 квітня 2017 року позовОСОБА_1 , який діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 задоволено.

Усунуто перешкоди ОСОБА_2 у здійсненні права власності, шляхом виселення ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та малолітнього ОСОБА_6 з домоволодіння АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що домоволодіння АДРЕСА_1 належить неповнолітньому ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_8 на праві спільної часткової власності. ОСОБА_3 вселила у вищезазначене домоволодіння ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та їх малолітнього сина ОСОБА_6 без згоди інших співвласників, тобто вселення відбулося незаконно.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , третя особа: ОСОБА_8 про усунення перешкод в здійсненні права власності шляхом виселення та зняття з реєстрації, суд посилаючись на частину 1 статті 242, 405 ЦК України, зазначив, що спільно з неповнолітнім ОСОБА_2 проживають його законні представники ОСОБА_1 та ОСОБА_7 , виселення яких буде суперечити чинному законодавству та інтересам неповнолітньої дитини, оскільки відповідно до статті 16 Конвенції про права дитини «Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканість житла…».

Щодо позовних вимог ОСОБА_3 про зобов`язання ОСОБА_9 знятися з реєстрації місця проживання в домоволодінні АДРЕСА_1 , суд виходив з того, що позовні вимоги про позбавлення ОСОБА_9 права користування житловим приміщенням ОСОБА_3 не заявлено, позовні вимоги в частині зобов`язання ОСОБА_9 знятися з реєстрації місця проживання в домоволодінні АДРЕСА_1 , задоволенню не підлягають, оскільки такий спосіб захисту не передбачений статтею 16 ЦК України.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився із висновками суду першої інстанції, зазначивши, що ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та малолітній ОСОБА_6 вселилися у спірне домоволодіння без згоди на те позивача, а тому підлягають виселенню у відповідності до вимог частини третьої статті 116 ЖК Української РСР. Також суд апеляційної інстанції вважав правильним висновок суду першої інстанції про відмову у виселенні ОСОБА_1 та ОСОБА_7 зі спірного домоволодіння, посилаючись на те, що неповнолітній ОСОБА_2 проживає разом з батьками ОСОБА_1 та ОСОБА_7 , а виселення батьків буде суперечити статті 405 ЦК України та статті 16 Конвенції про права дитини.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У жовтні 2017 року ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 подали до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 06 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2017 року в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просили скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічний позов задовольнити.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

В поданій касаційній скарзі заявники просили скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічний позов задовольнити зважаючи на всі матеріали справи, які не дослідили належним чином суди першої та апеляційної інстанції та застосувати до спірних правовідносин нормативні акти, які належні до застосування,.

Касаційна скарга мотивована тим, що задовольняючи первісний позов судами попередніх інстанцій не було враховано того факту, що ОСОБА_3 згоду на проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_7 у спірному домоволодінні не надавала і категоричного заперечує проти їх подальшого проживання.

Також судами не враховано того факту, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 склалися вкрай неприязні стосунки, які роблять неможливим спільне проживання та користування домоволодінням, у зв`язку з чим порушуються права власника частини домоволодіння на користування.

Заявники зазначали, що вирішуючи питання про виселення із будинку ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та їх малолітнього сина ОСОБА_6 , суди попередніх інстанцій дійшли висновку про те, що вони самоправно зайняли жиле приміщення і на підставі частини третьої статті 116 ЖК Української РСР повинні бути виселені без надання їм іншого жилого приміщення, однак такий висновок не відповідає дійсності, оскільки згоду на їх вселення надала ОСОБА_3 та не заперечував ОСОБА_1 , законний представник ОСОБА_2

Судами також не було враховано, що виселення ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та їх малолітнього сина ОСОБА_6 буде суперечити інтересам малолітньої дитини.

Відзив на касаційну скаргу іншими учасниками справи не подано.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із Індустріального районного суду міста Дніпропетровська.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до ГПК України, ЦПК України, КАС України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

25 травня 2018 року справу № 202/4656/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами було встановлено, що власниками домоволодіння АДРЕСА_1 , яке складається з одного житлового будинку житловою площею 51,6 кв. м, загальною площею будинку 73 АДРЕСА_3 м є: неповнолітній ОСОБА_2 , якому належить 23/48 часток домоволодіння; ОСОБА_3 , якій належить 7/16 часток вищезазначеного домоволодіння; ОСОБА_8 , якій належить 1/12 часток вищезазначеного домоволодіння.

Також встановлено, що між сторонами склалися вкрай неприязні стосунки.

У липні 2016 року ОСОБА_3 вселила у вищезазначене домоволодіння ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та їх малолітнього сина ОСОБА_6

Судами попередніх інстанцій було встановлено, що інші співвласники спірного домоволодіння згоди на вселення та проживання ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та їх малолітнього сина ОСОБА_6 не надавали.

У зв`язку із вселенням та проживанням ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та їх малолітнього сина ОСОБА_6 між сторонами постійно виникають конфлікти.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Відповідно до вимог статті 47 Конституції України держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 9 ЖК України визначені житлові права громадян, зокрема, частинами четвертою, п`ятою вказаної статті встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Відповідно до частини першої статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Права власника житлового будинку, квартири також визначені статтею 383 ЦК України, яка передбачає право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Стаття 391 ЦК України наділяє власника правом вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно частини першої статті 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

За змістом статті 156 ЖК Української РСР співвласник жилого будинку (квартири) вправі вселити в належне йому жиле приміщення членів своєї сім`ї за згодою всіх інших співвласників.

Згідно вимог частини першої статті 109 ЖК Української РСР виселення із займаного приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» («Sadovyak v. Ukraine», заява № 17365/14, § 27) зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Європейський суд з прав людини неодноразово висловлювався щодо можливості виселення особи з житлового приміщення. Так, у рішенні від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 19009/04, § 41) ЄСПЛ вказав, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

У справі, яка переглядається, відповідачі за первісним позовом разом із дитиною були вселені у будинок як члени сім`ї іншого власника - ОСОБА_3 .

Таким чином особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Враховуючи зазначене права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів не може погодитися із висновками судів попередніх інстанцій про наявність підстав для виселення ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та малолітнього ОСОБА_6 із спірного будинку з огляду на те, що ними не було досліджено питання, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, є необхідним у демократичному суспільстві та чи не покладе надмірний тягар на відповідачів. Крім того судом не з`ясовано, чи є у відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та малолітнього ОСОБА_6 інше житло та чи спірне житло було їх постійним місцем проживання.

Щодо інших доводів касаційної скарги колегія суддів зазначає наступне.

Доводи касаційної скарги про те, що судами було порушено право власності ОСОБА_3 не заслуговують на увагу та спростовуються матеріалами справи, адже її право на користування спірним будинком було відновлено рішеннями Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 21 лютого 2016 року та рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 березня 2016 року, які були досліджені судами в ході розгляду цієї справи.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

статтею 16 Конвенції передбачено, що жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність.

Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

На рівні внутрішнього законодавства України принцип урахування найкращих інтересів дитини викладено також у пункті 8 статті 7 СК України та у статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», згідно з положеннями яких регулювання відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів дитини.

З огляду на вищенаведене Верховний Суд погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про наявність підстав для відмови у задоволенні позову про виселення ОСОБА_1 та ОСОБА_7 з тих підстав, що вони є батьками та законними представниками неповнолітнього ОСОБА_2 який є власником 23/48 частин спірного будинку.

Щодо правомірності відмови судів попередніх інстанцій у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_9 про зобов`язання останнього знятися з реєстрації місця проживання у спірному домоволодінні колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до статті 7 Закону України « Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

З огляду на те, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно - правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 01 березня 2016 року № 825/1335/13-а.

Таким чином колегія суддів доходить висновку, що відмовляючи у задоволенні зустрічного позову у цій частині місцевий суд із висновками якого погодився суд апеляційної інстанції правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального законів, адже позовної вимоги про позбавлення права користування житловим приміщенням ОСОБА_9 ОСОБА_3 заявлено не було.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Вирішуючи первісний позов та ухвалюючи вказане судове рішення суд першої інстанції з висновками якого погодився апеляційний суд, не дослідив питання виселення ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та малолітнього ОСОБА_6 із спірного будинку в рамках того, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, є необхідним у демократичному суспільстві та не покладе надмірний тягар на відповідачів.

Отже суди попередніх інстанцій не встановили фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення спору, тому судові рішення першої та апеляційної інстанцій в цій частині не відповідають вимогам статей 263 - 265 ЦПК України щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості рішення суду.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

Відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина четверта статті 411 ЦПК України).

За таких обставин касаційна скарга підлягає задоволенню частково, рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 06 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2017 року в частині задоволення позовних вимог про виселення ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та малолітнього ОСОБА_6 із спірного будинку слід скасувати, а справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

При новому розгляді справи суд першої інстанції повинен з`ясувати: чи буде таке втручання ґрунтуватись на вимогах закону, чи буде воно виправдане, чи буде переслідувати легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, буде необхідним у демократичному суспільстві та чи не покладе надмірний тягар на відповідачів.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне в іншій частині залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги правильності решти висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 06 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2017 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , який діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої дитини ОСОБА_6 , треті особи: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , орган опіки та піклування Індустріальної районної у місті Дніпропетровську ради про усунення перешкод в здійсненні права власності шляхом виселення про виселення ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та малолітнього ОСОБА_6 з домоволодіння АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення скасувати, а справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

В іншій частині рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 06 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. С. Висоцька

Судді:А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко
В. В. Сердюк І. М. Фаловська