РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/2066/19

пр. № 2/759/3456/19

12 червня 2019 року Святошинський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - Журибеда О.М.

за участю секретаря - Ковтун М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк», 3-я особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Марченко Марина Феліксівна про визнання недійсним застереження про задоволення вимог іпотекодержателя в позасудовому порядку, -

в с т а н о в и в :

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 01.02.2019 року звернулась до суду із позовом до відповідача про визнання недійсним застереження про задоволення вимог іпотекодержателя в позасудовому порядку, в якому просить суд визнати недійсним п. 27 договору іпотеки №k2S4GK00260043 від 17.05.2007 року укладений між позивачем та відповідачем та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марченко М.Ф. Позовні вимоги вмотивовані тим, що 17.05.2007 року між позивачем та відповідачем в забезпечення по кредитному договору було укладено іпотечний договір №k2S4GK00260043. Сторона позивача зазначає, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку», однак відповідно до чинного законодавства застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, повинно відповідати загальним положенням про договір, установленим розділом ІІ книги 5 ЦК України. На думку позивача, тільки при дотриманні цих умов іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки з дотриманням умов звернення стягнення та порядку реалізації, передбачених Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрації обтяжень». За твердженням позивача, застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, яке міститься п. 27 договору іпотеки, не містить цих умов. Позивач вказує, що у пункті 27 договору іпотеки «Застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя», передбачений ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, не відповідають загальним положенням про договір, установленим розділом ІІ книги 5 ЦК України. Позивач посилаючись на положення ст. 628 ЦК України зазначає, що спірний договір не містить всіх обов`язкових умов, відтак вказівка зазначена у положеннях п. 27 Договору іпотеки є самостійною підставою для переходу права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя є хибними, оскільки вказані положення договору іпотеки не є застереженням в розумінні Закову України «Про іпотеку», а лише передбачають один із можливих способів звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом укладення окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Ухвалою суду від 05.02.2019 року відкрито провадженні у справі.

Позивач та її представник в судове засідання не з`явились, просили суд розглядати справу без їх участі.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час та дату судового розгляду справи повідомлявся належним чином, подав клопотання яким просить відмовити в позові та провести розгляд справи без участі представника АТ КБ «Приватбанк»

Третя особа в судове засідання не з`явився, про час та дату судового розгляду справи повідомлявся належним чином.

Суд, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані докази, встановив наступне.

Судом встановлено, що 17.05.2007 року між позивачем, як іпотекодавцем, та відповідачем, як іпотекодержателем, був укладений нотаріально посвідчений договір іпотеки квартири № k2S4GK00260043.

Відповідно до п. 27 Розділу «Застереження про задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до ст. 36 Закону України «Про іпотеку»», звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором Іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом:

- переходу до Іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що Іпотекодержатель зобов`язаний письмово повідомити Іпотекодавця, або - продажу Предмету іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом, в тому числі на біржі, на підставі договору купівлі-продажу у порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку», для чого Іпотекодавець надає Іпотекодержателю право укласти такий договір за ціною та на умовах, визначених на власний розсуд Іпотекодержателя, і здійснити всі необхідні дії від імені Іпотекодавця, у т.ч. отримати витяг з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно.

За змістом п. 12.9 договору іпотеки, даний договір підписаний іпотекодавцем добровільно - не під впливом тяжких обставин, загрози, примусу, насильства (морального або фізичного).

Відповідно до положень ст.ст. 202, 203, 204 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За змістом ст. 209 ЦК України, правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Згідно ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

За змістом ст.ст. 6, 626, 627 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Згідно ст.ст. 628, 638 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до положень ст.ст. 1, 18, 33, 36 Закону України «Про іпотеку» (в редакції чинній на час укладення спірного договору), іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Іпотечний договір може містити інші положення, зокрема, визначення вартості предмета іпотеки, посилання на документ, що підтверджує право власності іпотекодавця на предмет іпотеки, відомості про обмеження та обтяження прав іпотекодавця на предмет іпотеки, визначення способу звернення стягнення на предмет іпотеки. У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Проаналізувавши викладені сторонами посилання та зазначені норми законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позову, з наступних підстав.

Всупереч думці сторони позивача суд зазначає, що розділ іпотечного договору «Застереження про задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до ст. 36 Закону України «Про іпотеку»» п. 27 в повній мірі відповідає загальним положенням про договір, адже у разі, якщо застереження про задоволення вимог іпотекодержателя міститься в іпотечному договорі, а не оформлене окремим договором, аналіз відповідності застереження загальним положенням про договір має здійснюватися з урахуванням всіх інших умов та реквізитів договору іпотеки, і при здійсненні відповідного аналізу судом не встановлено фактичних обставин, що могли би свідчити про недійсність застереження у зв`язку з його невідповідністю загальним положенням про договір, що передбачені нормами ЦК України.

Безпідставними, на думку суду, є посилання сторони позивача на те, що положення п. 27 іпотечного договору не є застереженням, а лише передбачають один з можливих способів звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом укладення окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, оскільки зі змісту ст.ст. 33, 36 Закону України «Про іпотеку» вбачається, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя може укладатись як окремий документ, а також може міститися у змісті іпотечного договору у вигляді застереження. Підписанням договору іпотеки сторони погодили договір про задоволення вимог іпотекодержателя у формі застереження в іпотечному договорі і предметом цієї домовленості є погоджені сторонами способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Жодних посилань на те, що визначені способи звернення стягнення в позасудовому порядку є передумовою для укладення окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя умови договору іпотеки не містять.

Також на думку суду, не відповідають вимогам закону та умовам іпотечного договору посилання сторони позивача на те, що на укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя у формі застереження в іпотечному договорі, потрібна була окрема нотаріально посвідчена згода іпотекодавця, та під самим застереженням у п. 27 іпотечного договору не міститься підпису іпотекодавця, що на думку сторони позивача свідчить про недійсність застереження.

Законодавством, як і умовами договору іпотеки, не передбачено необхідності окремого надання нотаріально посвідченої згоди на договір про задоволення вимог іпотекодержателя у формі застереження в іпотечному договорі, при цьому сам договір іпотеки є нотаріально посвідченим та підписаним його сторонами, а п. 27 є однією з умов договору іпотеки, підписуючи який позивач погоджується зі всіма його умовами, у тому числі і умовами, передбаченими п. 27 договору іпотеки.

Відповідне обґрунтування стосується і посилань позивача на відсутність особистого підпису іпотекодавця безпосередньо під застереженням у п. 27 договору іпотеки, адже підписуючи договір в цілому позивач погодилась в тому числі і з умовами п. 27 договору іпотеки. При цьому, слід відмітити, що посилання сторони позивача на відповідне Узагальнення практики Верховного Суду України є перекручуванням тексту узагальнення та відповідних вимог не містить.

Позивач зазначає, що її воля була спрямована на укладення договору іпотеки, однак така воля була відсутня у частині надання згоди на укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя у формі застереження в іпотечному договорі.

При цьому, слід зазначити, що чинне законодавство України містить визначення ряду правочинів з так званим дефектом волі (помилка, насильство, обман, тяжка обставина тощо). Однак сторона позивача жодним чином не здійснює посилань на конкретні норми закону (ст.ст. 225, 229, 230, 231, 233 ЦК України тощо), не обґрунтовує їх та не надає суду відповідних доказів. Натомість п. 12.9 договору іпотеки містить посилання на те, що договір підписаний іпотекодавцем добровільно - не під впливом тяжких обставин, загрози, примусу, насильства (морального або фізичного). І в цьому контексті позивач не надав суду жодних мотивованих посилань та доказів на спростування викладених положень договору іпотеки.

За таких обставин, суд вважає позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Оскільки суд прийшов до висновку про необхідність відмови у задоволенні позову по суті заявлених вимог та встановлених відповідно до цих вимог обставин, застосування до спірних правовідносин наслідків спливу строку позовної давності чинним законодавством не передбачено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 76-81, 89, 141, 258-260, 263-265, 273, 275, 279, 354, 355 ЦПК України, ст. ст. 202, 203, 204, 209, 215, 217, 626, 627, 628, 638 ЦК України, Законом України «Про іпотеку», суд, -

у х в а л и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк», 3-я особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Марченко Марина Феліксівна про визнання недійсним застереження про задоволення вимог іпотекодержателя в позасудовому порядку- відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення сторін зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи якому рішення не було вручене у день його складення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя О.М. Журибеда