Постанова

Іменем України

10 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 607/2831/16-ц

провадження № 61-27855св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Кривцової Г. В., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач - ОСОБА_2 ;

третя особа - публічне акціонерне товариство «Креді Агріколь Банк»;

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства

«Креді Агріколь Банк» на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області у складі судді Братасюка В. М. від 18 травня

2017 року та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської областіу складі колегії суддів: Парандюк Т. С., Дикун С. І., Храпак Н. М., від 05 вересня

2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України

у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, який було уточнено, до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що з 22 лютого 1996 року вона перебувала з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 вересня 2008 року.

За час шлюбу ними за спільні кошти було придбано нерухоме майно, а саме: приміщення, площею 109,3 кв. м, по АДРЕСА_1 ; приміщення, площею 101,9 кв. м, по АДРЕСА_2 ; домоволодіння по АДРЕСА_3 ; житловий будинок, А, площею 161,1 кв. м, житловою площею 118,9 кв. м., по

АДРЕСА_4 ; нежитлове приміщення, площею 25,4 кв. м, по АДРЕСА_5 ;земельну ділянку, площею 600 кв. м, для будівництва

та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд,

АДРЕСА_3 .

Загальна вартість вищевказаного майна станом на 12 квітня 2017 року становить 7 592 950 грн, а тому у порядку поділу спільного майна подружжя з урахуванням його вартості, ОСОБА_1 просила суд поділити зазначене спільне майно подружжя, виділивши їй у власність майно загальною вартістю 3 825 680 грн, а саме: приміщення, площею 101,9 кв. м, по

АДРЕСА_2 , вартістю 1 910 330 грн; домоволодіння по АДРЕСА_3 , вартістю 248 530 грн; житловий будинок, А, площею 161,1 кв. м, житловою площею 118,9 кв. м., по

АДРЕСА_4 , вартістю 462 480 грн; нежитлове приміщення, площею

25,4 кв. м, по АДРЕСА_5 , вартістю 396 750 грн; земельну ділянку, площею 600 кв. м, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, АДРЕСА_3 , вартістю 807 590 грн.

Приміщення, площею 109,3 кв. м, по АДРЕСА_1 , вартістю 3 767 270 грн, залишити у власності ОСОБА_2 .

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції

Протокольною ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 листопада 2016 року до участі у справі

в якості третьої особи було залучено публічне акціонерне товариство «Креді Агріколь Банк» (далі - ПАТ «Креді Агріколь Банк»), оскільки частина майна, яке підлягає поділу, перебуває в іпотеці банку.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області

від 18 травня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено. У порядку поділу майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, з урахуванням вартості:

- визнано за ОСОБА_1 право власності на майно, а саме: приміщення, площею 101,9 кв. м, по АДРЕСА_2 , вартістю

1 910 330 грн; домоволодіння по АДРЕСА_3 , вартістю 248 530 грн; житловий будинок, А, площею 161,1 кв. м, житловою площею 118,9 кв. м., по АДРЕСА_4 , вартістю 462 480 грн; нежитлове приміщення, площею 25,4 кв. м, по АДРЕСА_5 , вартістю 396 750 грн; земельну ділянку, площею 600 кв. м, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд,

АДРЕСА_3 , вартістю 807 590 грн.

- визнано за ОСОБА_2 право власності на приміщення, площею

109,3 кв. м, по АДРЕСА_1 , вартістю 3 767 270 грн.

- стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 29 205 грн різниці вартості спільного майна подружжя за рахунок коштів, внесених на депозитний рахунок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області відповідно до квитанції від 15 березня 2017 року № 24.

- повернуто ОСОБА_1 з депозитного рахунку Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області грошові кошти у розмірі

3 354 грн 47 коп., що внесені згідно квитанції від 15 березня 2017 року № 24.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, виходив із того, що у силу статей60, 69, 70 СК України нерухоме майно сторонами набуте за час шлюбу за спільні кошти, є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає поділу. При цьому суд врахував положення частини четвертої та п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного із подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Також

суд зазначив, що іпотечне майно, яке ОСОБА_2 передано в іпотеку банку

на забезпечення виконання своїх кредитних зобов`язань, залишається

у власності останнього, а тому при поділі спільного сумісного майна подружжя права та інтереси банку не порушуються.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Тернопільської областівід 05 вересня

2017 року апеляційна скарга ПАТ «Креді Агріколь Банк» відхилено. Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 травня 2017 року залишено без змін.

Погоджуючись із висновками міськрайонного суду, апеляційний суд також зазначив, що докази надання позивачкою згоди на отримання відповідачем кредиту чи на укладення ним кредитного договору в інтересах сім`ї відсутні, а тому відсутній спільний обов`язок колишнього подружжя з повернення кредитних коштів банку. З огляду на те, що у володінні та у користуванні ОСОБА_2 залишено приміщення по АДРЕСА_1 , площею 109,3 кв. м, вартістю 3 767 270 грн, яке перебуває в іпотеці у банку в якості забезпечення по кредитному договорі від 23 вересня 2008 року, висновок суду першої інстанції щодо непорушення прав та інтересів банку при поділі майна подружжя є вірним.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «Креді Агріколь Банк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким

у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у вищевказаній справі та витребувано її матеріали з Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області. Виконання рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області

від 18 травня 2017 року та ухвали Апеляційного суду Тернопільської областівід 05 вересня 2017 рок зупинено до закінчення касаційного провадження

у справі.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

У червні 2019 року згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано судді-доповідачу.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ПАТ «Креді Агріколь Банк»мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про те, що при поділі майна колишнього подружжя права та інтереси банку не порушуються, так як іпотечне майно залишається у власності ОСОБА_2 . Проте суди не врахували, що договір іпотеки укладено між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 та банком, а рішенням суду фактично змінюється документ на право власності на іпотечне майно, що порушує права іпотекодержателя,

у тому числі може бути підставою для будь-яких маніпуляцій з іпотечним майном з боку відповідача, який фактично позбувся права власності на

все майно, крім іпотечного майна, тим самим уникаючи додаткової відповідальності щодо звернення стягнення на все майно по сімейних боргових зобов`язаннях. Таким чином, оскаржуваними судовими рішеннями порушуються майнові права банку, враховуючи наявність непогашеної заборгованості ОСОБА_2 перед ПАТ «Креді Агріколь Банк» у розмірі

386 557, 86 доларів США, а тому поділ майна колишнього подружжя є фактично неможливим до моменту повного погашення боргу відповідачем та враховуючи наявність судового процесу про стягнення боргу з

ОСОБА_2 і накладення заборони відчуження на нерухоме майно, яке йому належить. Крім того, зазначається, що позивач пропустив строк позовної давності, не враховано при поділі майна подружжя зобов'язання одного з подружжя й практику Верховного Суду України щодо доведення за чиї кошти майно набуто.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 60 СК Українимайно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.

До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб.

Разом з тим, при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя.

Судом встановлено, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 вересня 2008 року, що набрало законної сили, шлюб між сторонами розірвано. Вказаним преюдиційним рішенням суду встановлено, що сторони до моменту подання позовної заяви про розірвання шлюбу тривалий час (1,5 року) шлюбних відносин не підтримували, спільного господарства не вели.

Отже, шлюб між сторонами розірвано 30 вересня 2008 року, а кредитний договір ОСОБА_2 уклав із банком 23 серпня 2008 року.

За таких обставин, суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшли правильного висновку про те, що при поділі спільного сумісного майна колишнього подружжя права та інтереси банку не порушуються, так як у власності ОСОБА_2 залишається приміщення по АДРЕСА_1 , площею 109,3 кв. м, вартістю 3 767 270 грн, яке останнім передано в іпотеку банку на забезпечення виконання своїх кредитних зобов`язань за договором від 23 серпня 2008 року, за рахунок якого банк може задовольнити свої вимоги. При цьому банком не доведено, що вказаний кредитний договір було укладено ОСОБА_2 в інтересах сім'ї, а тому у колишнього подружжя відсутній спільний обов`язок з повернення кредитних коштів банку.

Доводи касаційної скарги про те, що сума, одержана від реалізації іпотечного майна, не задовольнить вимоги іпотекодержателя

у майбутньому, безпідставні, так як банком на час ухвалення оскаржуваних судових рішень не надано доказів дійсного розміру кредитної заборгованості ОСОБА_2 . При цьому згідно вимог частини четвертої статті 60 ЦПК України 2004 року доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Посилання касаційної скарги на те, що позивачкою надано згоду на передачу в іпотеку відповідачем приміщення по

АДРЕСА_1 , що свідчить про надання згоди на укладення кредитного договору також не заслуговує на увагу, оскільки така згода стосувалася іпотечного, а не кредитного договору, що виключає можливість стверджувати, що можливий борг відповідача перед банком є спільним боргом подружжя.

Доводи касаційної скарги про пропуск позивачкою строку позовної давності безпідставні, так як відповідач про сплив позовної давності не заявляв (частина четверта стаття 267 ЦК України).

Посилання касаційної скарги про неврахування судом правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 05 квітня

2017 року № 6-399цс17, щодо доведення за чиї кошти майно подружжя набувалося, є безпідставними, так як Верховний Суд України у постанові

від 24 травня 2017 року № 6-843цс17 по суті відійшов від раніше сформованої практики і зазначив про необхідність врахування презумпції спільності майна подружжя (стаття 60 СК України) та обов`язку її спростувати того з подружжя, хто цю презумпцію оспорює. Відповідач

у справі, яка переглядається, вказану презумпцію не спростовував.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність оскаржуваних рішень не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають.

При цьому, згідно з частиною третьою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк» залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області

від 18 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської областівід 05 вересня 2017 року залишити без змін.

Виконання рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 травня 2017 року та ухвали Апеляційного суду Тернопільської областівід 05 вересня 2017 року поновити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Г. В. Кривцова

Д. Д. Луспеник