Справа № 200/1975/19
Провадження № 2/200/1097/19
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
08 жовтня 2019 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська
в складі: головуючого-судді: Женеску Е.В.
за участю секретаря: Яковенко А.С.
розглянувши у спрощеному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання правочину в частині недійсним, -
06 лютого 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулась до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із зазначеним позовом.
З урахуванням викладеного, позивач просить суд:
- визнати недійсним п.6.2 договору про надання відновлювальної кредитної лінії на споживчі цілі № 07.1/213-7 від 08 серпня 2007 року, укладеного між позивачем та АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є відповідач.
Ухвалою судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Женеску Е.В. від 07 лютого 2019 року відкрито провадження у цивільній справі, визначено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Встановлено відповідачу строк на подачу відзиву на позовну заяву.
Відповідач 02.04.2019 року надав відзив на позовну заяву, в якому послався на судову практику у справах аналогічної категорії, а саме навів зміст постанов Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі № 585/2296/15-ц та від 30 травня 2018 року у справі № 752/986/16-ц, де йшлося про те, що оспорюване третейське застереження було укладено до набрання чинності Законом України від 03 лютого 2011 року «Про внесення змін до статті 6 Закону України «Про третейські суди». Просить відмовити у задоволенні позову.
Також, 02.04.2019 року відповідач надав клопотання про застосування наслідків пропуску позивачем строку позовної давності.
Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку.
Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Судом встановлено, що 08 серпня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 був укладений договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 07.1/213-7, за умовами якого позивач отримав грошові кошти (кредит) у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання, зі сплатою 13,0% річних та комісій, в розмірі та порядку, визначеному цим договором, в межах максимального ліміту заборгованості до 38 000 доларів США, з кінцевим терміном повернення заборгованості до 07 серпня 2017 року.
Пунктом 6.2 вказаного договору передбачено:
Частиною 1 ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
У відповідності до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був вчинений і без включення до нього недійсної частини.
Статтею 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст.628 ЦК України).
Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Статтею 5 Закону України «Про третейські суди» передбачено, що юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.
Згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про третейські суди» третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди.
Статтею 6 Закону України «Про третейські суди» визначено категорії справ, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, розгляд яких заборонений третейськими судами.
Законом України «Про внесення змін до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам" частину першу статті 6 Закону України "Про третейські суди" доповнено пунктом 14, згідно якого третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).
Зазначений Закон набрав чинності 12.03.2011 року.
Оспорюване третейське застереження було укладено 08 серпня 2007 року, тобто до набрання чинності Законом України від 03 лютого 2011 року № 2983-VІ «Про внесення зміни до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам».
Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
В рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 зазначено, що закріплений у частині першій статті 58 Конституції України принцип треба розуміти так, що дія нормативно-правового акта в часі починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
Згідно з частиною першої статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.
Ураховуючи, що третейське застереження було укладено до набрання чинності Законом України від 03 лютого 2011 року № 2983-VІ «Про внесення зміни до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам», підстав для застосування зворотної дії в часі норм цього Закону немає, а тому відсутні правові підстави для визнання недійсним третейського застереження у кредитному договорі кредиту, з підстав порушення пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди».
До такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 30 травня 2018 року у справі № 752/986/16-ц.
Щодо доводів позивача про неможливість надання яких-небудь пропозицій з його боку при укладання кредитного договору, то суд звертає увагу, що позивач не надав доказів, що він взагалі заявляв чи намагався заявити додаткові вимоги щодо умов договору.
Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, в виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Одним із принципів цивільного судочинства є принцип змагальності (ст. 12, 81 ЦПК України) суть якого зводиться до того, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а сторони, маючи рівні права та можливості щодо подання доказів, їх дослідженні та доведеності перед судом їх переконливості, зобов`язані довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК.
З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити в зв`язку з їх необгрунтованістю.
Стосовно клопотання відповідача про застосування наслідків пропуску строку позовної давності суд зазначає наступне.
Згідно зі ст. 256 ЦК України особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу в межах строку позовної давності.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).
Отже початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Згідно з висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 03.02.2016 року у справі № 6-75цс15, перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину починається за загальними правилами, визначеними у частині першій статті 261 ЦК України, тобто від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про вчинення певного правочину.
З позовної заяви вбачається, що про існування оскаржуваного пункту 6.2 в кредитному договорі позивач дізнався в день його укладення, тобто 08.08.2007 року, але з позовом про визнання недійсним вказаного пункту до суду звернувся лише 06 лютого 2019 року, тобто через одинадцять років, та ніяким чином не обґрунтував причину пропуску строку позовної давності.
Разом з тим, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог саме в зв`язку з їх необґрунтованістю, а не з причину пропуску строку позовної давності.
Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 12, 81, 133, 141, 258, 259, 263-268 ЦПК України, суд,-
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання правочину в частині недійсним залишити без задоволення.
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.
Пунктом 15.5 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.
Суддя: Е.В. Женеску