Справа № 140/245/17
Провадження № 22-ц/801/206/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Алєксєєнко В. М.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2019 рокуСправа № 140/245/17м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчука О.В.,

суддів : Сала Т. Б., Якименко М. М.

за участі секретаря Кирилюк Л. М.

розглянувши цивільну справу за заявою ОСОБА_3 про встановлення факту постійного проживання у зоні безумовного (обов'язкового) відселення,

за апеляційною скаргою Тульчинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Вінницької області на рішення Немирівського районного суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 23 березня 2017 року у м. Немирові суддею цього суду Алексєєнком В. М., дати складання повного тексту рішення не відомо,

В С Т А Н О В И В:

В січні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання у зоні безумовного (обов'язкового) відселення, мотивуючи тим, що вона народилась ІНФОРМАЦІЯ_3 року в м. Коростені Житомирської області, 27 квітня 1985 року уклала шлюб з ОСОБА_4, та на момент аварії на Чорнобильській АЕС 26 квітня 1986 року і після такої тривалий час проживала в зоні безумовного (обов'язкового) відселення. 13 лютого 1993 року Житомирською обласною державною адміністрацією їй було видане посвідчення громадянина постраждалого внаслідок аварії на ЧАЕС.

У вересні 1993 року заявниця разом зі всіма членами своєї родини переїхала на постійне місце проживання в Немирівський район Вінницької області.

02 серпня 2014 року Управлінням Пенсійного фонду України у Немирівському районі, на підставі наданих документів, ОСОБА_3 призначено пенсію за віком із зниженням пенсійного віку на 9 років, як потерпілій від Чорнобильської катастрофи особі, яка постійно проживала у зоні безумовного (обов'язкового) відселення з моменту аварії згідно зі ст.55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

20 квітня 2016 року Управління Пенсійного фонду України у Немирівському районі надіслало заявниці лист про те, що з 01 травня 2016 року їй буде призупинено виплату пенсії до витребування документів, які б підтвердили факт постійного проживання на території безумовного відселення у 1986-1987 роках та уточнення категорії особам, потерпілим внаслідок Чорнобильської катастрофи, оскільки долучене до справи посвідчення № 068139 містить виправлення (необумовлене закреслення) та не відображає ознаку потерпілої особи.

15 листопада 2016 року Управління Пенсійного фонду України у Немирівському районі надіслало заявниці лист про те, що з відповідей, які надійшли на запити Управління ПФУ у Немирівському районі, не вбачається її постійного проживання на території радіологічного забруднення в період з 26 квітня 1986 року по 27 липня 1987 року та з 25 жовтня 1990 року по 13 вересня 1993 року, а тому вона не має права на призначення та отримання пенсії на підставі ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Пославшись на вказані обставини та на те, що встановлення юридичного факту постійного проживання у зоні безумовного (обов'язкового) відселення впливатиме на реалізацію права на пенсію, ОСОБА_3 просила суд встановити факт її постійного проживання з 26 квітня 1986 року по 27 липня 1987 року в с. Обиходи Коростенського району Житомирської області; з 03 серпня 1987 року по 01 вересня 1990 року в с. Калинівка Народицького району Житомирської області; з 25 жовтня 1990 року по 13 вересня 1993 року в с. Обиходи Коростенського району Житомирської області.

Рішенням Немирівського районного суду Вінницької області від 23 березня 2017 року заяву задоволено, встановлено факт постійного проживання ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, в період часу:

- з 26 квітня 1986 року по 27 липня 1987 року в с. Обиходи Коростенського району Житомирської області, яке згідно Постанови Кабінету Міністрів України №106 від 23 липня 1991 року віднесено до зони безумовного (обов'язкового) відселення /категорії 2/;

- з 03 серпня 1987 року по 01 вересня 1990 року в с. Калинівка Народицького району Житомирської області, яке віднесене до зони безумовного (обов'язкового) відселення;

- з 25 жовтня 1990 року по 13 вересня 1993 року в с. Обиходи Коростенського району Житомирської області, яке згідно Постанови Кабінету Міністрів України №106 від 23 липня 1991 року віднесене до зони безумовного (обов'язкового) відселення /категорії 2/.

Не погодившись із ухваленим рішенням апелянт, посилаючись на порушення норм процесуального права, зокрема, розгляд справи судом першої інстанції за правилами окремого провадження, а не позовного, в апеляційній скарзі просить оскаржуване рішення скасувати.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак, рішення суду цим вимогам у повній мірі не відповідає, тому апеляційний суд з огляду на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, перевіривши його законність і обґрунтованість у межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

У ч. 3 ст. 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено та з матеріалів справи видно, що відповідно до паспорту серії НОМЕР_1 ОСОБА_3 народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 року в м. Коростень Житомирською області (а. с. 8-9).

20 січня 1993 року виконавчим комітетом Обиходівської сільської ради ОСОБА_3 видано довідку № 532 про те, що вона постійно проживає на території безумовного відселення в с. Обиходи Коростенського району усього з 25 квітня 1986 року по 27 липня 1987 року та в с. Калинівка Народицького району з 03 серпня 1987 року по 01 вересня 1990 року. Довідка є підставою для видачі посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи, віднесеного до категорії 2, відповідно до ст. 14 (п. 2) Закону Української РСР «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» і дає право користування пільгами, передбаченими цим Законом (а. с. 21).

18 листопада 2003 року старшим інспектором ГГІРФО Народицького РВ УМВС України в Житомирській області направлено начальнику архівного відділу райдержадміністрації лист про те, що ОСОБА_3, 1967 року народження, разом з дітьми дійсно була зареєстрована в с. Калинівка Народицького району Житомирської області з 03 серпня 1987 року по 27 серпня 1990 року (а. с. 20).

З довідки Обиходівської сільської ради Коростенського району Житомирської області № 92/02-26 від 16 червня 2014 року, виданої на підставі погосподарської книги № 4 на 1986-1990 роки (господарство № 344) та погосподарської книги № 6 на 1991-1995 роки (господарство № 277), видно, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, з моменту аварії на ЧАЕС 26 квітня 1986 року по 27 липня 1987 року та з 25 жовтня 1990 року по 13 вересня 1993 року проживала в селі Обиходи Коростенського району Житомирської області, яке згідно з Постановою Кабінету Міністрів України № 106 від 23 липня 1991 року віднесено до зони безумовного (обов'язкового) відселення /категорія 2/ (а. с.14).

Відповідно до довідки архівного сектору Народицької районної державної адміністрації Житомирської області № 07-05/Т-62 від 16 червня 2014 року ОСОБА_3 дійсно постійно проживала в с. Калинівка Народицького району Житомирської області з 03 серпня 1987 року по 01 вересня 1990 року. Село Калинівка Народицького району Житомирської області віднесене до зони безумовного (обов'язкового) відселення (а. с.15).

02 серпня 2014 року Управлінням Пенсійного фонду України у Немирівському районі, на підставі наданих заявницею документів, ОСОБА_3 призначено пенсію за віком із зниженням пенсійного віку на 9 років, як потерпілій від Чорнобильської катастрофи особі, яка постійно проживала у зоні безумовного (обов'язкового) відселення з моменту аварії згідно зі ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Листом № 1256/06-47/02 від 20 квітня 2016 року Управління Пенсійного фонду України у Немирівському районі Вінницької області повідомило ОСОБА_3 про те, що на виконання листа Головного управління ПФУ у Вінницькій області № 509/Т-06 від 18 квітня 2016 року, з 01 травня 2016 року їй буде призупинено виплату пенсії до витребування документів, які б підтвердили факти постійного проживання на території безумовного відселення у 1986-1987 роках та уточнення категорії особи, потерпілої внаслідок Чорнобильської катастрофи, оскільки долучене до справи посвідчення № 068139 містить виправлення (необумовлене закреслення) та не відображає ознаку потерпілої особи (а. с. 12).

15 листопада 2016 року листом № 2041/06-47/02 Управління Пенсійного фонду України у Немирівському районі повідомило ОСОБА_3 про те, що з відповідей, які надійшли на запити Управління ПФУ у Немирівському районі не вбачається її постійного проживання на території радіологічного забруднення в період з 26 квітня 1986 року по 27 липня 1987 року та з 25 жовтня 1990 року по 13 вересня 1993 року, а тому вона не мала права на призначення та отримання пенсії зі зниженням пенсійного віку на 9 років на підставі ст.55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" (а. с. 13).

Задовольняючи вимоги про встановлення факту постійного проживання у зоні безумовного (обов'язкового) відселення, суд першої інстанції, керуючись ст. ст. 256-259 ЦПК України, виходив з того, що ОСОБА_3 надано належні і допустимі докази, які підтверджують факт її постійного проживання у вказані періоди у названих населених пунктах, а тому її вимоги слід задовольнити.

Із такими висновками суду не можна погодитись, оскільки суд дійшов їх із порушенням норм процесуального права з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України (у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII) окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Аналогічні положення містилися у ч. 1 ст. 234 ЦПК України (у редакції закону, яка була чинною на момент розгляду справи судом першої інстанції).

Частинами 1, 2 ст. 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім'ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Аналогічні положення містилися у ч. ч. 1, 2 ст. 256 ЦПК України (у редакції закону, яка була чинною на момент розгляду справи судом першої інстанції).

У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» зазначено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право.

Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, який містився у ч. ч. 1, 2 ст. 256 ЦПК України (у редакції закону, яка була чинною на момент розгляду справи судом першої інстанції) та зазначений у статті 315 ЦПК України, не є вичерпним.

При вирішенні питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, окрім перевірки відповідності поданої заяви вимогам закону щодо форми та змісту, зобов'язаний з'ясувати питання про підсудність та юрисдикційність. Оскільки чинним законодавством передбачено позасудове встановлення певних фактів, що мають юридичне значення, то суддя, приймаючи заяву, повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу.

Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження, а коли справу вже відкрито - закриває провадження у ній.

У пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз'яснено, що не можуть розглядатись судами заяви про встановлення фактів належності до осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, до ветеранів чи інвалідів війни, проходження військової служби, перебування на фронті, у партизанських загонах, одержання поранень і контузій при виконанні обов'язків військової служби, про встановлення причин і ступеня втрати працездатності, групи інвалідності та часу її настання, про закінчення учбового закладу і одержання відповідної освіти, одержання урядових нагород. Відмова відповідного органу в установленні таких фактів може бути оскаржена заінтересованою особою до суду.

Заявлені ОСОБА_3 вимоги регулюються положеннями ст. ст. 11, 14, 55 Закону України від 28 лютого 1991 року № 796-XII «про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі - Закон № 796-XII).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 11 Закону № 796-XII до потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов'язкового) та гарантованого добровільного відселення за умови, що вони станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов'язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого (добровільного) відселення - не менше трьох років.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 14 Закону № 796-XII для встановлення пільг і компенсацій визначаються певні категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, зокрема, потерпілі від Чорнобильської катастрофи (не віднесені до категорії 2), які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов'язкового) та гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов'язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого (добровільного) відселення - не менше трьох років, - категорія 3;

Частиною 1 ст. 55 Закону № 796-XII передбачено, що особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» затверджений постановою Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1 (далі - Порядок № 22-1).

Пунктами 4.1 та 4.3 Порядку № 22-1 визначено, що орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший на підставі звернення особи з відповідною заявою.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 15 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства. Суди розглядають справи, визначені у частині першій цієї статті, в порядку позовного, наказного та окремого провадження.

Статтею 5 КАС України передбачено право кожної особи звернутися до адміністративного суду, якщо вона вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 КАС України (у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанцій) юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку зі здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій. Зокрема, юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності (п. 1 ч. 2 цієї статті).

Пенсійний фонд України (його територіальні органи) є суб'єктом владних повноважень, наділеним владними управлінськими функціями у сфері пенсійного забезпечення.

На підставі викладеного вище, апеляційний суд вважає, що розглядаючи заяву ОСОБА_3 про встановлення факту, що має юридичне значення, суд першої інстанції належним чином не з'ясував характер спору, який виник між заявником та органом Пенсійного фонду України, не врахував, що чинним законодавством передбачено позасудовий порядок встановлення факту постійного проживання на територіях радіоактивного забруднення, який надає право на передбачені законом пільги. Встановлений нормативно-правовими актами порядок призначення пенсії на пільгових умовах передбачає і встановлення органом Пенсійного фонду України відповідного факту, а рішення вказаного органу щодо призначення пенсії підлягає оскарженню у встановленому законом порядку.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Аналогічна норма містилася й у ЦПК України, 2004 року, який був чинним на момент розгляду справи судом першої інстанцій (ст. 205).

Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦПК України, якщо провадження у справі закривається з підстав, визначених пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен повідомити заявникові, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ.

З урахуванням наведеного, оскільки суд першої інстанції розглянув справу з порушенням норм процесуального права, а саме статті 15 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанцій), зокрема, вирішення спору з суб'єктом владних повноважень щодо права на отримання пенсії має розглядатись за правилами адміністративного судочинства, тому, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, провадження в справі за заявою ОСОБА_3 необхідно закрити.

Такі висновки суду апеляційної інстанції узгоджуються із висновками Верховного суд у постанові від 07 листопада 2018 року у справі № 561/562/17.

Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

На підставі викладеного, апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції в законній силі залишатись не може та відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦПК України підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про закриття провадження у справі.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 255, 367, 374, 377, 382 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Тульчинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Вінницької області задовольнити, рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 23 березня 2017 року скасувати.

Провадження у справі за заявою ОСОБА_3 про встановлення факту постійного проживання у зоні безумовного (обов'язкового) відселення закрити.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня складання повного тексту постанови.

Головуючий О.В. Ковальчук

Судді : Т. Б. Сало

М. М. Якименко

Текст постанови виготовлено 19 березня 2019 року.