ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1071/19 Справа № 201/2481/13-ц Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко Н.В. Суддя у 2-й інстанції - Варенко О. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Варенко О.П.,

суддів - Лаченкової О.В., Свистунової О.В.,

за участю секретаря Василенко М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 листопада 2015 року

у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк», правонаступником якого є ОСОБА_2 , до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк», правонаступником якого є ОСОБА_2 , про визнання недійсним кредитного договору № 166-05/в від 29 липня 2005 року, укладеного із ЗАТ «Агробанк»,

В С Т А Н О В И Л А:

В лютому 2013 року позивач - ПАТ «Платинум Банк», правонаступником якого є ОСОБА_2 , звернувся до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 29.07.2005 р. між ОСОБА_1 та ЗАТ «Агробанк», правонаступником якого став ЗАТ (потім ВАТ, ПАТ) «Хоум Кредит Банк», укладено кредитний договір № 166-05/в. На підставі даного договору ОСОБА_1 отримала кредит в сумі 70 000 доларів США строком з 29.07.2005 р. по 28.07.2020 р. і сплатою 12 % річних за користування кредитом.

28.03.2011р. між ПАТ «Хоум Кредит Банк» та ПАТ «Платинум Банк» укладено договір відступлення права вимоги № 20110328-Г за всіма кредитними договорами (згідно із додатком № 1 до договору), в тому числі і право вимоги за кредитним договором № 166-05/в.

У зв`язку із невиконанням зобов`язань за кредитним договором, заборгованість позичальника перед банком станом на 07.06.2012 р. становить 1 706 959 грн 41коп., з яких: сума заборгованості за кредитом - 52 158,34 доларів США, що еквівалентно станом на 21.04.2015 р. за курсом НБУ (2 225,4387 грн за 100 дол. США) - 1 160 751 грн 88 коп., сума заборгованості за відсотками - 11 273,56 доларів США, що еквівалентно 250 886 грн 17 коп., сума заборгованості за комісією - 15 643 грн 85коп., пеня за несвоєчасне погашення кредиту та відсотків за період з 17.06.2011р. по 07.06.2012р. - 279 677 грн 51коп. (а.с. 212 - 213, т.1).

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між відповідачем та первісним кредитором укладено іпотечний договір № 166-05/В/1 від 29.07.2005 р., право вимоги за яким також відступлено ПАТ «Платинум Банк» на підставі договору від 28.03.2011 р.

Відповідно до п.1.2. договору іпотеки предметом іпотеки є 1/2 частина домоволодіння АДРЕСА_1 , на земельній ділянці площею 1212 кв.м, разом з усіма його приналежними будівлями, яке належить позичальнику на праві власності.

На підставі викладеного, просив суд звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме 1/2 частину домоволодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , розташоване на земельній ділянці площею 1212,0 кв.м, у фактичному користуванні з належними будівлями та спорудами та в цілому складається з: літ.А-1 - цегляний житловий будинок, житловою площею 103, 8 кв.м, літ. Б - навіс, № 1-18 - споруди, огорожі, І-замощення, яке належить на праві власності ОСОБА_1 шляхом реалізації з прилюдних торгів в рахунок погашення боргу в сумі 1 706 959 грн 41 коп., шляхом проведення публічних торгів з продажу предмета іпотеки, за ціною, яка встановлюється на рівні цін, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

В травні 2014 року ОСОБА_1 подала зустрічний позов про визнання недійсним кредитного договору № 166-05/в від 29.07.2005 р., укладеного нею із ЗАТ «Агробанк», в обґрунтування якого вказала, що в порушення ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» ані перед укладенням договору, ані протягом його дії, банк не повідомив у письмовій формі про умови надання кредиту, не надав в повному обсязі інформації про умови кредитування, зокрема, щодо форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов`язаннями споживача; тип процентної ставки; орієнтовна сукупна вартість кредиту й вартість послуги з оформлення кредитного договору (перелік всіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням і поверненням; наприклад, таких, як: адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення й т.д.); строк, на який кредит може бути отриманий; варіанти повернення кредиту і його умови, необхідність здійснення оцінки майна й, якщо оцінка необхідна, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків і державні субсидії, на які споживач має право, або вказівка, від кого споживач може одержати докладну інформацію позитивні й негативні аспекти пропонованих схем кредитування. Всупереч ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів», вона не отримала необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформації про продукцію (кредит), що мала забезпечити можливість його свідомого і правильного вибору. Всупереч п. 9 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», відповідно до якого договір повинен містити права та обов`язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору, кредитний договір не містить положень щодо відповідальності сторін. Відповідач вважає, що кредитний договір, який був укладений з використанням нечесної підприємницької діяльності, є недійсними на підставі ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, відповідач вважала, що обумовлені кредитним договором відсотки не відповідають вимогам Постанови НБУ № 168 від 10.05.2007 р. «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Банк фактично збільшив зобов`язання за кредитним договором в процесі його виконання позичальником, тому й заборгованість за договором є більшою, аніж повинна бути.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 листопада 2015 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки - задоволено частково.

Звернуто стягнення на предмет іпотеки на 1/2 частину домоволодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , розташоване на земельній ділянці площею 1212 кв.м, у фактичному користуванні з належними будівлями та спорудами та в цілому складається з: літ.А-1 - цегляний житловий будинок, житловою площею 103, 8 кв.м., літ. Б - навіс, №1-18 - споруди, огорожі, І-замощення, яке належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 29.07.2005 р. шляхом реалізації з прилюдних торгів в рахунок погашення заборгованості в сумі: 62 780, 28 доларів США (що за курсом НБУ дорівнює 1 505 753 грн 60 коп.) та 34632 грн 07 коп., в тому числі по кредиту 52 158, 34 доларів США (що за курсом НБУ дорівнює 1 250 991 грн 71 коп.); по відсотках - 10 621, 94 доларів США (що за курсом НБУ дорівнює 254 761 грн 92 коп.); по щомісячній комісії - 24 730 грн 99 коп.; по пені - 9 901 грн 08 коп. шляхом проведення публічних торгів з продажу предмета іпотеки, за ціною, яка встановлюється на рівні цін, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

У задоволенні решти позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки - відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» про визнання недійсним кредитного договору № 166-05/в від 29.07.2005 р., укладеного із ЗАТ «Агробанк» - відмовлено.

Вирішено питання щодо судових витрат.

Не погодившись з таким рішенням, відповідач звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просила рішення суду скасувати в частині задоволених позовних вимог банку та в частині відмови у задоволенні її позовних вимог і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні первісного позову повністю, а її зустрічний позов - задовольнити.

В своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що судом першої інстанції не прийнято до уваги Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Крім того, відповідач зазначає, що стягнення всієї суми боргу достроково може мати місце тільки при розірванні договору, однак строк договору був визначений до 2020 року. Також в своєму рішенні суд першої інстанції не зазначив вартість предмета іпотеки та початкову ціну для подальшої реалізації. Щодо наявності підстав для визнання кредитного договору недійсним, відповідач посилається на те, що банк не повідомив споживача в письмовій формі про всі умови кредитування та протиправно нараховував комісію за послуги, що супроводжують кредит.

Правонаступник позивача - ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а судове рішення - залишити в силі.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 29.07.2005 р. між ОСОБА_1 , яка змінили прізвище на Зів , та ЗАТ «Агробанк», правонаступником якого став ЗАТ (потім ВАТ, ПАТ) «Хоум Кредит Банк», укладено кредитний договір № 166-05/в, на підставі якого ОСОБА_1 отримала кредит в сумі 70 000 доларів США строком з 29.07.2005 р. по 28.07.2020 р. зі сплатою 12 % річних за користування кредитом (а.с.6, 7, т.1).

Відповідно до п. 4.2. кредитного договору позичальник зобов`язався, починаючи з місяця, наступного за датою видачі кредиту, щомісячно в період з 1 по 16 число вносити грошові кошти в сумі 389 дол. США для погашення заборгованості за кредитом; грошові кошти в сумі достатній для погашення заборгованості по нарахованій комісії; грошові кошти в сумі достатній для погашення заборгованості по нарахованих відсотках за користування кредитом в попередньому календарному місяці.

Згідно із п. 4.4 кредитного договору за порушення строків повернення заборгованості по кредиту та/чи відсотків за його використовування, позичальник зобов`язався сплачувати пеню в розмірі 0,5 % від суми прострочених грошових зобов`язань, розрахованої за кожний день прострочення платежу, включаючи день сплати заборгованості.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між відповідачем та ЗАТ «Агробанк» укладено іпотечний договір № 166-05/В/1 від 29.07.2005 р. (а.с.8 - 9, т.1). Предметом іпотеки є 1/2 частина домоволодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , розташованого на земельній ділянці площею 1212 кв.м, у фактичному користуванні з належними будівлями, загальною вартістю 381 591 грн, що належить ОСОБА_1 згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 29.07.2005 р. (а.с.10, т.1).

За умовами п.п. 1.2., 1.5. іпотечного договору, право власності іпотекодавця буде набуте у майбутньому після державної реєстрації договору купівлі-продажу.

28.03.2011 р. між ПАТ «Хоум Кредит Банк» та ПАТ «Платинум Банк» укладено договір відступлення права вимоги № 20110328-Г за всіма кредитними договорами (згідно із додатком № 1 до договору), у т.ч. і право вимоги за кредитним договором № 166-05/в від 29.07.2005 р. (а.с.11-12, т.1).

Того ж дня між ПАТ «Хоум Кредит Банк» та ПАТ «Платинум Банк» укладено договір права вимоги за іпотечними договорами № 20110328/1-Г, за яким також відступлено ПАТ «Платинум Банк» вимогу за іпотечним договором № 166-05/В/1 від 29.07.2005 р. (а.с.13 - 15, т.1).

Згідно висновку судової економічної експертизи № 214/36 від 30.03.2015 р., заборгованість ОСОБА_1 станом на 07.06.2012 р. за умови, якщо погашення платежів нею не здійснювалося у період з 28.03.2011 р. по 07.06.2012 р., могла б становити 62 780, 28 доларів США та 34 632 грн 07 коп., в тому числі по кредиту 52 158, 34 доларів США, в тому числі прострочені платежі -14 056 доларів США; по відсотках - 10 621, 94 доларів США, в тому числі прострочені платежі - 10 245, 71 доларі США; по щомісячній комісії - 24 730 грн 99 коп.; по пені - 9 901 грн 08 коп. (т.1, а.с.179 - 189).

Приймаючи за основу висновок експертизи, суд першої інстанції також не залишив без уваги той факт, що на вимогу суду від 13.10.2015 р. позивач надав документи, які б підтверджували наявність заборгованості (нарахування такої заборгованості) даними бухгалтерського обліку банку позичальника ОСОБА_1 станом на 07.06.2012 р. (див. п.3 та п. 5 висновку експертизи (а.с.188-189 т.1). Такі документи від банку надійшли до суду поштою 17.11.2015 р. (а.с. 17-38, т. 2).

Оцінюючи всі надані сторонами докази у їх сукупності, суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про те, що загальна сума заборгованості ОСОБА_1 на кредитним договором № 166-05/в від 29.07.2005 р. станом на 07.06.2012 р. становить: 62 780, 28 доларів США та 34 632 грн 07 коп., в тому числі по кредиту 52 158, 34 доларів США; по відсотках - 10 621, 94 доларів США; по щомісячній комісії - 24 730 грн 99 коп.; по пені - 9 901грн 08 коп.

З урахуванням курсу долара США, згідно повідомлення НБУ, станом на 24.11.2015 р. 100 доларів США дорівнюють 2 398 грн 45 коп. (а.с. 40-41, т. 2), суд першої інстанції визначив загальну суму заборгованості ОСОБА_1 на кредитним договором № 166-05/в від 29.07.2005р. станом на 07.06.2012 р. по курсу НБУ на 24.11.2015 р. в розмірі: 62 780, 28 доларів США (що за курсом НБУ дорівнює 1 505 753 грн 60 коп.) та 34 632 грн 07 коп., в тому числі по кредиту 52 158, 34 доларів США (що за курсом НБУ дорівнює 1 250 991 грн 71 коп.); по відсотках - 10 621, 94 доларів США (що за курсом НБУ дорівнює 254 761 грн 92 коп.); по щомісячній комісії - 24 730 грн 99 коп.; по пені - 9 901 грн 08 коп.

Відповідно до п. 5.1. кредитного договору, кредитор набуває право вимагати від позичальника погашення кредиту достроково у разі невиконання або неналежного виконання умов кредитного договору. Крім того, відповідно до п. 9.2. кредитного договору у разі невиконання позичальником грошових зобов`язань по сплаті відсотків відповідно до умов цього договору, зі спливом 60 днів з дати винесення заборгованості позичальником по сплаті процентів на рахунки простроченої заборгованості, термін повернення заборгованості за кредитним договором вважається таким, що настав та позичальник зобов`язаний не пізніше наступного робочого дня сплатити кредит, відсотки за фактичний час використання кредиту, пеню.

Відповідно до п. 2.1. договору іпотеки за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитор) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ст. 1054 ЦК України).

Стаття 625 ЦК України встановлює, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів (ст. 1050 ЦК України).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Нормою ст.3 вказаного закону передбачено, що іпотека виникає на підставі договору. Взаємні права і обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя за іпотечним договором виникають з моменту його нотаріального посвідчення.

Згідно ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ст. 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж 30-денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.

Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст.12 Закону «Про іпотеку», згідно з якою у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Правовідносини з приводу відступлення права вимоги регулюються Главою 73 «Факторинг» ЦК України, оскільки відповідно до ст.1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Згідно із ч. 1 ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Статтею 1082 ЦК України встановлено, що боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж.

Згідно з ч. 2 ст. 1082 ЦК України, боржник має право вимагати від фактора надання йому доказів того, що передання права грошової вимоги мало місце, тобто надати копію договору факторингу. Якщо фактор не виконає цієї вимоги, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним з а основним договором.

З матеріалів справи вбачається, що після передачі права вимоги новому кредитору (28.03.2011 р.) ОСОБА_1 продовжувала виконувати зобов`язання та перераховувала кошти на розрахунковий рахунок нового кредитора, тому вважається такою, що вона визнала свої зобов`язання перед новим кредитором.

Відповідно до ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

На виконання вказаної норми банком 29.05.2012 р., було направлено іпотекодавцю попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку невиконання зобов`язання за кредитним договором, однак вимога позивача залишилася без задоволення (а.с.16-17, т.1).

Враховуючи вищенаведені обставини справи та положення чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що неналежне виконання позичальником своїх обов`язків є підставою для задоволення вимог кредитора за основними зобов`язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що суд першої інстанції необґрунтовано звернув стягнення на предмет іпотеки, так як стягнення всієї суми боргу достроково може мати місце тільки при розірванні договору, однак строк договору був визначений до 2020 року, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки відповідно до п. 5.1. кредитного договору, кредитор набуває право вимагати від позичальника погашення кредиту достроково у разі невиконання або неналежного виконання умов кредитного договору, а відповідно до п. 2.1. договору іпотеки за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Згідно ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Посилання апеляційної скарги на те, що суд першої інстанції не визначив початкову ціну предмета іпотеки не може бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог та скасування рішення суду, оскільки згідно з ч.6 ст.38 Закону України «Про іпотеку», ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Відсутність достатньо обґрунтованих підстав для скасування правильних по суті судових рішень з одних лише формальних міркувань про те, яка ціна предмета іпотеки має зазначатися у резолютивній частині рішення суду: визначатися під час здійснення виконавчого провадження чи в грошовому вираженні, підтверджується і тим, що зазначення в рішенні ціни предмета іпотеки в грошовому вираженні немає безспірно і кінцево визначеної мети і завдання, так як згідно зі статтями 19, 57 Закону України «Про виконавче провадження», сторони виконавчого провадження під час здійснення виконавчого провадження можуть заявляти клопотання про визначення вартості майна, тобто визначення іншої ціни предмета іпотеки, ніж про це буде зазначено в резолютивній частині рішення суду, якщо наприклад, така вартість майна змінилася.

Отже, якогось системного, загальнообов`язкового значення визначення ціни предмета іпотеки в грошовому вираженні у резолютивній частині рішення суду самостійного значення немає.

Дана позиція узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною в постанові від 21 березня 2018 року по справі № 235/3619/15-ц.

Разом з тим, підпунктом 1 пункту першого Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року № 1304-VII, який набрав чинності 07 червня 2014 року, визначено, що протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті.

Однак, судом першої інстанції не зазначено про те, що виконання рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки підлягає відстроченню до закінчення дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року, допустивши при цьому порушення норм матеріального права, які підлягають застосуванню для врегулювання спірних відносин.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає зміні шляхом доповнення резолютивної частини рішення абзацем наступного змісту: «Виконання рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки відстрочити до закінчення дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року».

Щодо вирішення зустрічного позову ОСОБА_1 колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для його задоволення, оскільки на момент вчинення правочину сторонами були додержані вимоги, встановлені ст. 203 ЦК України, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції від 18.11.2003 р. (яка діяла на день укладення кредитного договору 29.07.2005 р.).

Як вбачається із кредитного договору, в ньому передбачені і умови і форма кредитування (долари США), умови забезпечення кредиту (договір застави № 166-05/в/1 від 29.07.2005 р.), розмір процентної ставки (12%), комісія за надання кредиту та розрахункове обслуговування (0,5 та 0,2), строк отримання кредиту (до 28.07.2020 р.), права та обов`язки сторін, варіанти внесення коштів, строки та варіанти погашення заборгованості та договірного списання боргу (розділи 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7), відповідальність сторін (розділи 8, 9).

Відповідно до змісту кредитного договору, сторони передбачили всі істотні умови договору відповідно до вимог чинного законодавства, діючого станом на 29.07.2005 р.

Підписанням договору сторони висловили свою згоду визначенням порядку оплати за кредит, встановленого у договорі, розміру відсотків, комісії, нарахуванню відсотків по методу факт/360 (а не іншому), що відповідає їх волевиявленню.

При укладенні договору сторони дійшли згоди з усіх істотних умов, а тому позивач визначив розмір відсотків за користування кредитними коштами, встановлення 360 днів (як бази для нарахування процентів), що не суперечить вимогам чинного законодавства.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач протиправно нараховував комісію за послуги, що супроводжують кредит, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції від 18.11.2003 р. (яка діяла на день укладення кредитного договору 29.07.2005 р.) не містила заборон щодо нарахування комісії.

Апелянт безпідставно посилається на невідповідність кредитного договору вимогам Постанови НБУ № 168 від 10.05.2007 р. «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», оскільки дана постанова не була чинною на час підписання договору.

ОСОБА_1 12.07.2005 р. підписано заяву-анкету на видачу кредиту, в якій вона вказала свої данні, необхідні для отримання кредиту та своїм підписом засвідчила те, що вона підтверджує, що ознайомилась з тарифами банку та правилами користування БПК і згодна їх виконувати. Усі питання, пов`язані зі сплатою податків з одержуваних сум, зобов`язана вирішувати згідно з чинним законодавством. Із змістом Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків в національній та іноземних валютах ознайомлена. Вимоги цієї інструкції є обов`язкові. Отже, відповідачу було повідомлено необхідну та достовірну інформацію про кредит, що мало забезпечити її свідомий і правильний вибір (а.с. 151 т.1).

З огляду на зазначене, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічного позову підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 листопада 2015 року - змінити, доповнивши резолютивну частину рішення абзацем наступного змісту: «Виконання рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки відстрочити до закінчення дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року».

В іншій частині рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 листопада 2015 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: О.П.Варенко

Судді: О.В.Лаченкова

О.В.Свистунова