Дата документу 12.03.2019 Справа № 336/692/17
ЗапорізькИЙ Апеляційний суд
Є.У. № 336/692/17 Головуючий у І-й інстанції: Щаслива О.В.
Провадження № 22-ц/807/338/19 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справах Запорізького Апеляційного суду у складі:

головуючого Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Полякова О.З.

секретар Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 25 червня 2018 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором кредиту,

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2017 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором кредиту.

В обґрунтування позову позивач зазначав, що що між ПАТ КБ „ПриватБанк" та відповідачкою був укладений договір № ZPAAGA від 17.04.2008р., на підставі якого вона отримала кредит в сумі 22520,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,08 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 0,96% річних від суми зарезервованих ресурсів з кінцевим терміном повернення по 17.04.2015року.

У порушення умов договору, відповідачка зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконала. Станом на 12.12.2016р. у неї виникла заборгованість в сумі 75273,75 доларів США, яка складається з наступного: 16881,12 доларів США - заборгованість за кредитом; 6162,50 долар США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 454,99 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 51775,14 долар США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором.

На підставі викладеного, позивач просив суд, стягнути з выдповыдача заборгованість у розмірі 16881,12 доларів США, що за курсом 25,87 відповідно до службового розпорядження НБУ від 12.12.2016р. складає 436714,57 грн., а також витрати по сплаті судового збору в сумі 6550,72 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 25 червня 2018 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись із рішенням суду, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» (правонаступник ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК») подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено. що відповідно до договору кредиту № 2РААОА від 17.04.2008 року відповідач отримала кредит в сумі 22520 доларів СІЛА зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,08 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 0,96% річних від суми зарезервованих ресурсів з кінцевим строком погашення заборгованості до 17 квітня 2015 року.

Оскільки відповідач виконувала свої зобов'язання неналежним чином, станом на 12 грудня 2016 року у неї виникла заборгованість за договором в сумі 75273,75 доларів США, яка складається з заборгованості за кредитом у розмірі 16881,12 доларів США, заборгованості по процентам за користування кредитом у сумі 6152,5 доларів США, заборгованості по комісії за користування кредитом в сумі 454,99 доларів США, пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором у сумі 51775,14 доларів США.

Позивач просив про стягнення з відповідача лише заборгованості за кредитом в розмірі 16881,12 доларів США, які еквівалентні 436714 грн. 57 коп., а також судового збору в розмірі 6550 грн. 72 коп.

Рішенням суду від 18.04.2017 року, ухваленим при заочному розгляді справи, позов задоволений.

Ухвалою суду від 10.01.2018 року заочне рішення суду скасоване судом першої інстанції, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження.

При розгляді справи у суді першої інстанції позивач просила про застосування наслідків спливу строку позовної давності, посилаючись на те, що вона припинила виконувати свої зобов'язання ще в червні 2010 року.

Погоджуючись з доводами відповідача щодо пропуску строку позовної давності, суд першої інстанції врахував, що банк, скориставшись правом, передбаченим законом і положеннями договору між сторонами, змінив строк виконання зобов'язання, вимагаючи дострокового повернення кредиту в строк до 17 травня 2011 року, а також звернувшись до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором кредитування, який ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 24.11.2016 року, що набрала законної сили, залишений без розгляду.

Така вимога була заявлена про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом до спливу дії договору, кредитор змінив строк виконання зобов'язання, що означає його право пред'явити позов протягом трьох років після визначеної ним дати повного виконання зобов'язання.

Позов у даній справі було подано до суду, ячк вбачається з матеріалів справи 7 лютого 2017 року, тобто після спливу давності звернення до суду.

Суд першої інстанції врахував, що хоча позивач вже звертався з цими вимогами до суду в 2015 році, проте залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності.

За змістом ст. ст. 256, 257, 261 ЦК України позовна давність, тобто строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, встановлюється тривалістю в три роки, перебіг якого починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

В силу ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, воно підлягає виконанню у цей строк, а згідно із ч. З ст. 254 ЦК України строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Як встановлено судом першої інстанції, відповідно до умов кредитного договору сторони домовилися про прийняття кредитодавцем від позичальника щомісячних чергових платежів, які утворюють загальне зобов'язання, в період з 17 по 23 число кожного місяця.

Відповідно до пункту 2.2.4. цього договору позичальник зобов'язаний своєчасно та в повному обсязі погашати кредит з нарахованими процентами за фактичний час його використання та можливими штрафними санкціями в порядку, сумах і строки, передбачені пунктами 8.1 та 2.3.3.3 договору.

Останній платіж за кредитним договором позичальник внесла 17 червня 2010 року (а. с. 5).

Пебіг позовної давності відповідно до частини п'ятої ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін, як випливає із змісту ч. 1 ст. 259 ЦК України.

Судом першої інстанції при визначенні періоду т ривання строку позовної давності враховано, що сторони скористалися правом на збільшення позовної давності, встановивши в п. 5.5 договору № 2РААОА її тривалість в п'ять років (а. с. 9, зворотний бік).

Відтак суд першої інстанції зробив правильний висновок про те, що, у випадку неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення грошових коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Як зазначив суд першої інстанції, якщо виходити з дати звернення позивача до суду з цим позовом, вимоги за ним (позовом) не можуть простиратися на період раніше ніж 7 лютого 2012 року з дати звернення до суду 7 лютого 2017 року виходячи з тривалості строку позовної давності -5 років.

Також судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції щодо того, що стягнення суми заборгованості за останні п'ять років, що передували зверненню до суду було б можливим, якби строк виконання зобов'язань за цим договором співпадав з кінцевим строком виконання зобов'язань, посилання на який є в договорі, а саме: з 17 квітня 2015 року.

Проте кредитор змінив вказаний строк, направивши відповідачу 16 квітня 2011 року вимогу про дострокове повернення у тридцятиденний строк суми кредиту, процентів, комісії, штрафних санкцій, нарахованих на день повернення кредиту (а. с. 120).

У укладеному кредитному договорі сторонами було врегульовано питання строку повернення коштів, в тому числі щодо зміни строку виконання основного зобов'язання, та визначено умови такого повернення коштів, що узгоджується зі змістом частини другої статті 1050 ЦК України, відповідно до якої, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції щодо того, що позивач скористався правом дострокового розірвання договору, направивши 16 квітня 2011 року вимогу про дострокове повернення усієї суми заборгованості протягом тридцяти днів після отримання цієї вимоги.

Оскільки строк виконання основного зобов'язання було змінено шляхом переведення на іншу дату, а саме: на 16 травня 2011 року (16 квітня 2011 року як день направлення вимоги + 30 днів), то саме з цього моменту в позивача виникло право на звернення до суду щодо захисту своїх порушених прав, яке з урахуванням встановленої сторонами в договорі позовної давності простирається до 16 травня 2016 року, однак позивач звернувся до суду із зазначеним позовом лише 7 лютого 2017 року, тобто з пропуском позовної давності.

Погоджуючись з висновками суду першої інстанції щодо пропуску строків позовної давності позивачем, судова колегія враховує наступне.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" (далі - Конвенція), яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб'єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття "позовна" має на увазі форму захисту - шляхом пред'явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред'явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об'єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії "право на позов у матеріальному сенсі" (право на захист) у контексті її співвідношення із суб'єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов'язане з порушенням суб'єктивного матеріального цивільного права. Суб'єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.

Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, необхідно дійти висновку, що об'єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб'єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

В апеляційній скарзі позивач зазначав, що договір продовжував діяти до повного виконання своїх обов'язків позичальником, а тому застосування строку позовної давності неможливе.

Таке твердження позивача було оцінене судом першої інстанції, та зроблений правильний висновок про те, що оскільки поняття строку дії договору і строку виконання зобов'язань не є тотожними, аналіз змісту ст. ст. 1050 ч. 2 та 261 ч. 2 ЦК України свідчить прот те, що початок перебігу давності по зобов'язанням, строк виконання яких був змінений, відліковується з дати зміни зобов'язань.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачка визнавала борг, сплатила 22 .11.2016 року 3 573,31 доларів,а відтак позовна давність перервана та її перебіг має починатися знов є безпідставними.

Як вже зазначено, судом першої інстанції встановлено, що строк позовної давності сплив 16 травня 2016 року.

Натомість перебіг позовної давності може перериватися лише в межах строку давності, а не після його спливу.

Правова позиція Верховного Суду України від 5 липня 2017 року по справі №6-3030цс16: полягає у тому, що відповідно до статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Тому, у кожному випадку необхідно встановлювати, коли конкретно боржник вчинив відповідні дії, адже перебіг позовної давності може перериватися лише в межах строку давності, а не після його спливу.

З огляду на викладене, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції та підстав для задоволення скарги та скасування оскаржуваного судового рішення не вбачає.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 25 червня 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 18 березня 2019 р.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков