ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

12 березня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 728/1604/18

Головуючий у першій інстанції - Пархоменко П. І.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/362/19

Чернігівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої - судді - Бобрової І.О.,

суддів - Висоцької Н.В., Шитченко Н.В.,

за участю секретаря - Зіньковець О.О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача:

- Курінська сільська рада Бахмацького району Чернігівської області,

-Бахмацька районна державна адміністрація Чернігівської області,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 28 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відібрання малолітньої дитини від інших осіб,

місце ухвалення рішення судом першої інстанції - місто Бахмач,

дата складання повного тексту рішення -28.12.2018,

У С Т А Н О В И В:

У вересні 2018 року ОСОБА_2 звернувся з позовом, в якому просив відібрати малолітню дитину ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, від ОСОБА_3, яка незаконно утримує її.

В обґрунтування своїх вимог зазначав, що він з 08.11.1997 перебував у шлюбі з ОСОБА_5, в якому народилося двоє дітей - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Після розірвання шлюбу за рішенням суду від 15.08.2011 дочка залишилась проживати зі своєю матір'ю, а син - з ним. Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5, матері дітей, неповнолітня ОСОБА_4 залишилась проживати в будинку своєї бабусі ОСОБА_3, тому позивач вирішив забрати дочку жити до себе, проте відповідач категорично заперечує проти цього. Позивач стверджує, що відповідач незаконно утримує дитину у себе, оскільки він як батько не позбавлений батьківських прав, а рішення органу опіки та піклування щодо призначення відповідача опікуном дитини відсутнє.

Ухвалою Бахмацького районного суду Чернігівської області від 17.10.2018 до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, залучено Курінську сільську раду Бахмацького району Чернігівської області.

Рішенням Бахмацького районного суду Чернігівської області від 28 грудня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на невідповідність висновків суду нормам сімейного законодавства, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги. Скаржник зазначає, що суд не вирішив наявного спору, оскільки безпідставно поклав всю повноту спору на третіх осіб, які не наділені компетенцією у вирішенні питання про визначення місця проживання дитини, і мають право лише висловити думку про доцільність проживання малолітньої дитини з кимось. Вказує, що батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб дитина проживала з ними, і в найкращих інтересах дитини буде збереження її зв'язків із сім'єю, в якій вона матиме спілкування зі своїм рідним братом, бабусею (матір'ю позивача), для нею будуть створені всі умови для спокійного та стійкого середовища. На думку позивача, орган опіки та піклування не може забезпечити систему послідовних кроків в напряму возз'єднання батька з дитиною, в той час як відповідач морально впливає на дитину, виховуючи в ній негативне ставлення до батька, та, завдаючи дитині психологічної травми. Позивач зазначає, що він як батько є офіційним опікуном по закону і тому дитина повинна проживати з ним.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 відповідач ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 28.12.2018 залишити без змін, вважаючи, що рішення ухвалене на підставі повного та всебічного дослідження судом доказів, наданих сторонами по справі. Вказує, що вживання в апеляційній скарзі таких слів як «наклепниця», «мерзенно» свідчить про відсутність у ОСОБА_2 знань в галузі дитячої психології, оскільки психологи повинні уникати подібних висловлювань. Скаржник ОСОБА_2 не спростовує доказів того, що неповнолітня дитина мала і має спокій та стійке середовище. Посилання ОСОБА_2 на те, що він матеріально забезпечував свою неповнолітню доньку, спростовуються судовим наказом від 10.07.2018 про стягнення з нього аліментів на дитину. ОСОБА_3 зазначає, що саме після стягнення аліментів з позивача, він звернувся з позовом про відібрання дитини, а до цього протягом шести місяців він не звертався ні до суду, ні до органів опіки та піклування із заявою про повернення йому дитини.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам оскаржуване рішення суду першої інстанції від 28 грудня 2018 року не відповідає.

Розглядаючи справу, та, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції зазначив, що право позивача на проживання з його малолітньою дитиною повинно бути захищено; у правовідносинах, які складаються між батьком і дитиною, бабою і дитиною, батько має переважне право на проживання з дитиною, проте негайне відібрання дитини не буде сприяти спокійному та стійкому середовищу для дитини, тому заявлені позовні вимоги є передчасними.

Колегія суддів не може погодитись із зазначеним висновком суду, оскільки судом першої інстанції спір між сторонами фактично вирішений не був. Вказуючи на передчасність заявленого позову, суд не врахував наявності спору між батьком та бабою дитини, самоусунувшись, практично переклав вирішення спору на орган опіки та піклування, при цьому не зазначивши жодної норми національного законодавства, яка надає суду таку можливість.

Згідно з ст.18 ч.1 та 2 п.4 СК України, кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу. Суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. Способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є, окрім іншого, припинення дій, які порушують сімейні права.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Судом першої інстанції дані норми не враховані.

Колегією суддів встановлено, що ОСОБА_2 є батьком малолітньої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, (а.с.9), а ОСОБА_3 є її бабусею по материнській лінії.

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_5, яка була матір'ю ОСОБА_4 та колишньою дружиною ОСОБА_2 ( а.с.8, 10).

Сторонами не заперечується, що після розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 за рішенням суду від 15.08.2011, ОСОБА_4 залишилась проживати разом з матір'ю, а син ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, залишився за згодою колишнього подружжя проживати з батьком.

Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 - ОСОБА_4 проживає з бабусею ОСОБА_3 та дідусем ОСОБА_8 в АДРЕСА_1 (а.с.11).

Звертаючись до суду із вимогами про відібрання дитини від ОСОБА_3, ОСОБА_2 стверджував, що відповідач не дозволяє йому як батьку забрати ОСОБА_4 жити до себе, в родину, де також росте рідний брат дитини, налаштовує її проти батька, чим наносить малолітній душевну травму.

Між батьком та бабою дитини існують вкрай неприязні стосунки, що підтвердила в судовому засіданні представник органу опіки та піклування, свідок ОСОБА_6 На наявність постійних сварок між батьком та бабою наголошувала і опитана в судовому засіданні малолітня ОСОБА_4. Через конфлікти та брак документів покійної дружини, батько дитини позбавлений можливості оформити державну допомогу на дитину.

У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків.

Відповідно до основних сформованих принципів суспільства, задекларованих у міжнародному праві та національному законодавстві, діти мають право на особливе піклування і допомогу, внаслідок своєї фізичної і розумової незрілості, потребують спеціальної охорони й піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

За правилами статті 9 Конвенції ООН про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції ООН про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.

Так, рішенням у справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.

Також у рішенні від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13, у справі «М. С. проти України» та у рішенні «Мамчур проти України», № 10383/09, від 16 липня 2015 року, § 100 ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним.

ЄСПЛ у справі «Савіни проти України» вказує, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції.

При цьому, у конкретній ситуації враховується, що з іншої сторони держава має позитивний обов'язок вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз'єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою та якщо це можливо, не допускаючи розлучення братів і сестер (пункт 52 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Савіни проти України»).

У справі «Бронда проти Італії» ((Bronda c. Italie) від 9 червня 1998 року, Збірник судових рішень та постанов, 1998-IV, с. 1489, п. 51) ЄСПЛ нагадав, що для кожного з батьків і для дитини спільне проживання становить засадничий елемент сімейного життя, а національні заходи, які заважають цьому, становлять втручання у право, що його захищає стаття 8.

Посилання суду першої інстанції на вказаний вище пункт рішення у даній справі є вирваним з контексту, оскільки вимоги пана ОСОБА_7, діда малолітньої ОСОБА_4, щодо визнання порушення відносно нього ст.8 Конвенції ЄСПЛ задоволені не були.

У § 54 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага й, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Отже, положення про право батьків і дітей бути поряд один з одним не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини.

В преамбулі Європейської конвенції про здійснення прав дітей, ратифікованої Україною 03.08.2006, визначається важливість ролі батьків у захисті та підтримці прав і найвищих інтересів дітей, зважаючи на те, що Держави в разі необхідності мають також брати участь у такому захисті й у такій підтримці.

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Аналізуючи вказані вище норми право слід зазначити, що законом встановлено вичерпний перелік осіб, місце проживання (місцезнаходження) яких може вважатися місцем проживання дитини, яка не досягла десяти років: батько, мати, опікун дитини, навчальний заклад чи заклад охорони здоров'я, в якому проживає дитина.

Зазначене підтверджується позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 14.11.2018 у справі № 299/941/17.

Колегія суддів вважає, що спір про відібрання дитини напряму пов'язаний з питанням щодо визначення місця проживання малолітньої дитини, яка не досягла 10 років, і цей спір існує між бабусею та батьком дитини. При цьому матеріали справи не містять даних про те, що ОСОБА_2 позбавлено батьківських прав щодо малолітньої ОСОБА_4. Також матеріали справи не містять доказів ініціювання процесу щодо визнання ОСОБА_4 дитиною, позбавленою батьківського піклування чи встановлення над нею опіки; відсутнє рішення органу опіки і піклування чи суду про призначення ОСОБА_3 опікуном малолітньої ОСОБА_4.

Посилання суду першої інстанції на те, що відсутність статусу опікуна у ОСОБА_3 не є вирішальним фактором у справі не може бути прийнято апеляційним судом. Визначеність статусу особи, з якою проживає малолітня, є, окрім іншого, гарантією соціального, матеріального становища останньої. Оформлення соціальної допомоги, надання згоди на щеплення, медичне обстеження малолітньої, реалізація інших прав напряму залежить від волі її законного представника, якого, окрім батька, ОСОБА_4 не має.

В ході апеляційного розгляду даної справи знайшли своє підтвердження доводи апеляційної скарги відносно того, що рішення суду першої інстанції ухвалено при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, а також висновки суду не узгоджуються із приписами норм матеріального права, які регламентують спірні правовідносини.

Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей, ратифікованої Законом України від 3 серпня 2006 року «Про ратифікацію Європейської конвенції про здійснення прав дітей» та яка також є частиною національного законодавства України, під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу.

Про необхідність заслуховування думки дітей, які досягли певного віку, та її врахування при вирішенні відповідних спорів, зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Савіни проти України» (заява №39948/06), Страсбург, 18 грудня 2008 року.

Статтею 171 СК України передбачено, що дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

В судовому засіданні дитина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, пояснила, що вона проживає разом з бабусею, має власну кімнату, забезпечена іграшками, що вона не хотіла б проживати разом з батьком. Зазначала також, що батько відвідує її в школі, дарує подарунки, що вона також спілкувалась зі своїм братом, їй подобалось грати з ним, він приходив до неї у гості. Між батьком та бабусею виникають конфлікти. Причини відмови проживати з батьком ОСОБА_4 пояснити не змогла. Це питання судом першої інстанції з'ясовано не було.

Думка малолітньої ОСОБА_4 про небажання проживати з батьком не є вирішальною при вирішенні спору, оскільки бажання дитини з урахуванням її віку, обставин у справі та існування можливих факторів стороннього впливу на думку дитини має співвідноситися з головною метою - якнайкращого забезпечення інтересів дитини, яке може бути здійснено шляхом надання дитині можливості проживати в сім'ї свого біологічного батька, який має приймати першочергову участь у розвитку та вихованні дитини.

Опитана в судовому засіданні як спеціаліст практичний психолог ОСОБА_10 вказала, що ОСОБА_4 знаходиться в такому віці, коли під впливом дорослих може давати соціально-бажані відповіді. Думка бабусі може впливати на думку дитини щодо її місця проживання, бо дитина має досвід проживання останні роки лише в сім'ї бабусі. Досвіду проживання в сім'ї батька у свідомому віці дитина не має.

З протоколу засідання тимчасової комісії по вирішенню спірного питання між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від 05.12.2018 вбачається, що при спілкуванні з психологом ОСОБА_11 ОСОБА_4 заявляла, що любить свого батька (а.с.102).

Згідно з висновком від 10.10.2018 за №43 органу опіки та піклування Курінської сільської ради є недоцільним відібрання малолітньої дитини ОСОБА_4 від бабусі ОСОБА_3 (а.с.50-51).

Слід зазначити, що даний висновок наданий без повного та об'єктивного встановлення всіх необхідних для цього обставин. Так, після внесення змін до Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 р. № 866 Постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.2018 №800, при наданні висновку повинна враховуватися оцінка потреб сім'ї, яка проводиться за зверненням працівника служби у справах дітей за місцем проживання (перебування) дитини соціальним закладом та/або фахівцем із соціальної роботи з метою встановлення спроможності матері, батька виконувати обов'язки з виховання дитини та догляду за нею. Незважаючи на набрання чинності з 10.10.2018 вказаних вище змін, вони при наданні висновку враховані не були. Таким чином, висновок органу опіки та піклування, що затверджений рішенням виконавчого комітету Курінської сільської ради від 10.10.2018 №43, вимогам Постанови Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 № 866 не відповідає.

Компетентні особи Органу опіки та піклування з дитиною під час підготовки висновку не спілкувалися. Питання щодо причин небажання дитини проживати з батьком та питання непридатності сім'ї батька для проживання малолітньої ОСОБА_4 предметом обговорення не були. Як пояснила в судовому засіданні представник органу опіки та піклування, при наданні висновку головним пріорітетом було ненашкодити інтересам дитини, тому було прийнято рішення про недоцільність відібрання дитини від басусі.

В листі Курінського сільського голови від 18.02.2019 №03-19/36 апеляційний суд було повідомлено, що Курінська сільська рада, як орган опіки та піклування, не заперечує проти задоволення позовних вимог (а.с.148).

Через неоднозначність позиції органу опіки та піклування апеляційний суд 20.02.2019 направив запит щодо надання повторного висновку органу опіки та піклування (а.с.153). Повторний висновок направлений суду не був. В своїх письмових поясненнях від 04.03.2019 Курінський сільський голова наголосив на підтвердженні позиції органу опіки та піклування, що висловлена у висновку від 10.10.2018 .

Колегія суддів, з огляду на положення ст.19 ч.6 СК України та зазначене вище, не погоджується з вказаним вище висновком органу опіки та піклування.

При вирішенні спору між сторонами суд враховує наступне.

Позивач ОСОБА_2 проживає за адресою АДРЕСА_2 Разом з ОСОБА_2 проживає мати позивача -ОСОБА_6 та син - ОСОБА_6, 1998 року народження.

Актом обстеження умов проживання у будинку АДРЕСА_2, складеним фахівцем з соціальної роботи ОСОБА_12, секретарем-друкаркою Курінської сільської ради ОСОБА_4, інспектором військового та паспортного обліку ОСОБА_14, підтверджено стан будинку, а також наявність у ньому умов для проживання та утримання дитини (ОСОБА_4 17).

З характеристики голови Курінської сільської ради від 31.08.2018 №03-19/186 вбачається, що ОСОБА_2 за час проживання в селі Курінь в громадських місцях поводив себе задовільно, громадський порядок не порушує, компрометуючих матеріалів на нього та його сім'ю виконавчий комітет сільської ради немає (а.с.18).

ОСОБА_2 з 2003 року працює на посаді вчителя трудового навчання та технологій Бахмацької ЗОШ І-ІІІ ст.№4. За місцем роботи характеризується позитивно (а.с.20). ОСОБА_2 відвідує доньку та турбується за її виховання (а.с.104).

Актом обстеження умов проживання у будинку АДРЕСА_1, складеним фахівцем з соціальної роботи ОСОБА_12, секретарем-друкаркою Курінської сільської ради ОСОБА_4, інспектором військового та паспортного обліку ОСОБА_14, також підтверджено стан будинку, а також наявність у ньому умов для проживання та утримання дитини. Зазначено, що дитина росте в атмосфері любові та моральної та матеріальної забезпеченості (ОСОБА_4 40).

В той же час, між сторонами, як вказувалося вище, існують неприязні стосунки, наслідком яких є те, що існує невирішений спір щодо надання можливості батьку проживати разом з дитиною, займатися її вихованням, про що свідчать, окрім іншого, наявні в матеріалах справи дані про звернення ОСОБА_2 до Служби у справах дітей Бахмацької РДА з приводу вирішення спору щодо виховання та проживання з ним його малолітньої доньки, у зв'язку з чим з ОСОБА_3 проводились бесіди. Встановлено, що ОСОБА_3 відмовляється йти на контакт з представниками сільської ради з питання необхідності оформлення на дитину допомоги по втраті годувальника (а.с.105), що стало підставою розгляду даного питання тимчасовою комісією Курінської сільради (а.с.102).

Аналізуючи зазначені вище обставини та факти, апеляційний суд, при вирішенні спору виходить із інтересів самої дитини, прав батька та із балансу між інтересами дитини та правами батька на проживання разом з дитиною та її виховання. При цьому суд приймає до уваги проживання в сім'ї позивача рідного брата ОСОБА_4 - ОСОБА_6, з яким у малолітньої дитини добрі відносини, що возз'єднає рідних брата з сестрою і сприятиме позитивній адаптації дитини в сім'ї батька, де окрім останнього та рідного брата проживає ще рідна бабуся ОСОБА_4 - ОСОБА_6, яка в силу ст.257 СК України, має право на спілкування та участь у вихованні малолітньої ОСОБА_4.

Суд також зважає ще на ту обставину, що сторони проживають в одному населеному пункті - селі Курінь. Їх будинки розташовані на одній вулиці, що при проживанні дитини в сім'ї батька не обмежить подальше спілкування малолітньої ОСОБА_4 з ОСОБА_3

Колегія суддів не приймає до уваги інформацію від 15.11.2018 за підписами практичного психолога ОСОБА_11 та директора Курінської НВК ОСОБА_16 (а.с.53) згідно з яким: «За результатами діагностичного обстеження можна зробити висновок про те, що ОСОБА_4 почуває себе в родині бабусі та дідуся комфортно й у безпеці. Тому вилучати дівчинку з даної сім'ї та передавати на виховання батька в даний час недоречно. ОСОБА_4 пережила травмуючу ситуацію (смерть матері) і перехід її в іншу родину МОЖЕ призвести до порушень емоційно-особистої сфери».

Фактично дана інформація була покладена як в основу висновку органу опіки та піклування, так і в основу рішення суду від 28.12.2018.

Апеляційним судом з дозволу батька дитини були витребувані матеріали діагностичного обстеження на підставі яких була надана викладена вище інформація. Надані документи, їх комплектація та оформлення не відповідають вимогам Положення про психологічну службу у системі освіти України", що затверджено наказом МОН від 22.05.2018 № 509.

Для надання консультації з приводу інформації практичного психолога ОСОБА_11 від 15.11.2018 та надісланих матеріалів діагностичного обстеження залучена судом спеціаліст - психолог ОСОБА_10 пояснила, що застосовані психологом до ОСОБА_4 методики є малоінформативними. З наданих матеріалів вбачається, що психологічний стан ОСОБА_4 на даний час є нормальним. Дівчинка почуває себе психологічно стійко. Дитина життєрадісна, весела, живе своїм життям, спілкується з подругами. В цьому віці психіка дітей досить пластична, що поряд с травмою, яка пов'язана зі смертю матері, ОСОБА_4 отримує задоволення від звичайних речей - похід в ліс, бавлення з домашніми тваринами, гра з братом та сестрою тощо. Матеріали діагностичного обстеження, що надані психологом ОСОБА_11, не містять будь-якої інформації, стосовно того, що проживання в сім'ї батька призведе до порушень емоційної чи особистої сфери. Дослідження стосувалося лише проживання дитини в сім'ї бабусі.

Відповідно до ч. 1 ст. 163 СК України, батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Згідно із ч. 2 ст. 163 СК України, батьки мають право вимагати відібрання малолітньої дитини від будь-якої особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду.

Суд не застосовує положення ч. 3 ст. 163 СК України до даного спору, оскільки не встановлено, що відібрання малолітньої дитини ОСОБА_4 від відповідача та передання її позивачу буде суперечити інтересам самої дитини та не призведе до порушення законних прав батька дитини.

Колегія суддів приходить до висновку про необхідність задоволення заявлених позовних вимог. Судом не встановлено, що сім'я позивача є особливо непридатною або неблагонадійною для проживання малолітньої ОСОБА_4. Відповідачем не доведено тієї обставини, що відібрання та передача дитини батьку буде суперечити інтересам малолітньої, і що ОСОБА_2 не здатен забезпечити дочці безпечне, стійке та спокійне середовище, що не є неблагодійним.

На підставі ст.141 ЦПК України позивачу належить відшкодувати за рахунок відповідача понесені ним судові витрати в сумі 704,80 грн за розгляд справи в суді першої інстанції та 1057,20 грн за розгляд справи в суді апеляційної інстанції, а всього 1762 грн. Зайво сплачені позивачем при подачі апеляційної скарги 95,40 грн не можуть відшкодовуватися за рахунок відповідача.

Керуючись ст.163 СК України, ст. 367, 374, 376 ч.1 п.1, 381-384, 389, 390 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 28 грудня 2018 року скасувати.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відібрання малолітньої дитини від інших осіб задовольнити.

Відібрати малолітню ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, від ОСОБА_3 та передати її батьку - ОСОБА_2.

Стягнути з ОСОБА_3 (АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) на користь ОСОБА_2 (АДРЕСА_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2) 1762 грн судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення

Судді Чернігівського апеляційного суду

І.О.Боброва

Н.В.Висоцька

Н.В.Шитченко

Повний текст постанови складений 14.03.2019.