Постанова

Іменем України

02 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 369/3031/18

провадження № 61-44121св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Кривцової Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

заявник (боржник) - ОСОБА_1 ,

суб`єкт оскарження - заступник директора Департаменту - начальник відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Клименко Роман Васильович,

заінтересована особа (стягувач) - Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Синтез»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Київської області від 21 серпня 2018 року у складі колегії суддів: Іванової І. В., Сліпченка О. І., Гуля В. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст вимог заявника

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою про визнання протиправною бездіяльності посадової особи органу державної виконавчої служби та зобов`язання вчинити дії.

На обґрунтування своїх вимог зазначив, що у провадженні відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби (далі - Департамент ДВС) Міністерства юстиції України перебувало виконавче провадження ВП № 33468495 від 12 червня 2013 року про стягнення солідарно, зокрема, із нього на користь АБ «Синтез» заборгованості у розмірі 33 853 003,47 грн, 1700 грн державного мита та 30 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

12 червня 2013 року старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України Кедою М. В. було винесено постанову про повернення виконавчого листа від 18 листопада 2009 року № 2-29990/09р. стягувачу - АБ «Синтез», на підставі пункту 1 частини першої статті 47, статті 50 Закону України «Про виконавче провадження».

Під час виконання виконавчого листа від 18 листопада 2009 року

№ 2-2990/09р. старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України Кедою М. В. було винесено постанову про стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 3 385 473,35 грн.

У подальшому заявник дізнався, що виконавчий документ щодо стягнення виконавчого збору було повернуто стягувачу у зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення, і здійснені державним виконавцем заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

На його чисельні звернення до ДВС щодо зняття арешту з його майна лише 06 березня 2018 року він отримав відповідь про відмову у знятті арештів з майна, незважаючи на наявність письмового підтвердження відсутності матеріалів ВП № 33468495.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд зобов`язати заступника директора Департаменту - начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України Клименка Р. В. зняти арешти з усього рухомого та нерухомого майна, коштів, які йому належать, накладених у виконавчому провадженні ВП № 33468495 із примусового виконання виконавчого листа Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 листопада 2009 року № 2-2990/09р.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 квітня 2018 року скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Зобов`язано заступника директора Департаменту - начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України Клименка Р. В. розглянути питання щодо зняття арештів з усього рухомого та нерухомого майна, коштів, які належить ОСОБА_1 , накладених у виконавчому провадженні ВП № 33468495 із примусового виконання виконавчого листа Києво-Святошинського районного суду Київської області № 2- 2990/09р. від 18 листопада 2009 року про стягнення солідарно, зокрема, із ОСОБА_1 на користь АВ «Синтез» заборгованості у розмірі 33 853 003,47 грн, 1 700 грн державного мита та 30 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

У задоволенні решти вимог скарги відмовлено.

Задовольняючи частково вимоги скарги, суд першої інстанції виходив з того, що стягувач після повернення йому виконавчого документа пропустив строк на пред`явлення цього виконавчого документу, а саме постанови про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору від 12 червня 2013 року, повторно не звертався із заявою про відкриття виконавчого провадження і не звертався із заявою щодо поновлення такого строку, матеріали виконавчого провадження знищені, тому арешти нерухомого та рухомого майна боржника, накладені ВП № 33468495, порушують його право власності.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Київської області від 21 серпня 2018 року апеляційну скаргу Департаменту ДВС Міністерства юстиції України задоволено.

Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 квітня 2018 року скасовано та прийнято нову постанову про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_1 на бездіяльність посадової особи органу державної виконавчої служби.

Постанову суду мотивовано тим, що належних доказів того, що на майно чи кошти боржника ОСОБА_1 будь-яким органом накладений арешт, в матеріалах справи немає. На такі докази також не посилався і представник скаржника під час апеляційного розгляду справи.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 просить скасувати постанову апеляційного суду, а ухвалу суду першої інстанції залишити в силі, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням апеляційним судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що висновки апеляційного суду про відсутність доказів арешту майна ОСОБА_1 є помилковими. Матеріали справи містять відповідь суб`єкта оскарження від 23 лютого 2018 року про те, що арешти на майно ОСОБА_1 існують і не зняті. Враховуючи те, що учасники справи не заперечували факт арешту майна ОСОБА_1 , ці обставини в силу вимог частини першої статті 82 ЦПК України не підлягають доказуванню, а тому підстави для відмови у задоволенні скарги на бездіяльності заступника директора Департаменту - начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України Клименка Р. В. та зобов`язання вчинити дії відсутні.

Короткий зміст позиції інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу іншими учасниками справи до суду не подано.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 24 вересня 2018 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

У вересні 2018 року цивільна справа № 369/3031/18-ц надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 04 вересня 2019 року справу за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність посадової особи органу державної виконавчої служби призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини, встановлені судами

Судами встановлено, що у провадженні відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України перебувало виконавче провадження ВП № 33468495 з примусового виконання виконавчого листа Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 листопада 2009 року № 2-2990/09р. про солідарне стягнення, в тому числі із ОСОБА_1 , на користь АБ «Синтез» заборгованості у розмірі 33 853 003,47 грн, 1 700 грн державного мита та 30 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

12 липня 2012 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень ДВС України Вовченком О. В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 33468495.

У ході виконання зазначеного вище виконавчого листа старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кедою М. В. винесено постанову від 12 червня 2013 року ВП № 33468495 про стягнення з боржника ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 3 385 473,35 грн.

12 червня 2013 року старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України Кедою М. В. винесено постанову про повернення виконавчого листа від 18 листопада 2009 року № 2-29990/09р. стягувачу АБ «Синтез» на підставі пункту 1 частини першої статті 47, статті 50 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження».

У строк для повторного пред`явлення для виконання (стаття 22 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції, чинній на час прийняття оскаржуваної постанови) виконавчий лист стягувачем не пред`являвся.

Постанова про стягнення виконавчого збору від 12 червня 2013 року була пред`явлена як виконавчий документ до виконання до відділу примусового виконання рішень Управління ДВС Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області.

Так, 25 червня 2013 року заступником начальника відділу примусового виконання рішень Управління ДВС Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області Ковалем В. О. було винесено постанову про відкриття виконавчою провадження ВП 38603902 із виконання постанови про стягнення виконавчого збору від 12 червня 2013 року № 33468495.

03 червня 2014 року заступником начальника відділу примусового виконання рішень Управління ДВС Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області Ковалем В. О. було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу - Відділу Примусового виконання рішень ДВС України на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження і в редакції, яка діяла на той момент № 606-XIV), а саме - через відсутність у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення, і здійснені державним виконавцем заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Позиція Верховного Суду

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Статтею 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і застосовані норми права

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. За пунктом 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція).

На спірні правовідносини поширюється Закон України «Про виконавче провадження», згідно зі статтею 1 якого виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 47 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо є письмова заява стягувача.

Відповідно до положень частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі:

1) визнання судом відмови стягувача від примусового виконання рішення суду;

2) визнання судом мирової угоди між стягувачем і боржником у процесі виконання;

3) смерті або оголошення померлим стягувача чи боржника, визнання безвісно відсутнім боржника або стягувача, ліквідації юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання їх обов`язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва;

3-1) прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника;

4) скасування рішення суду або іншого органу (посадової особи), на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню;

5) письмової відмови стягувача від одержання предметів, вилучених у боржника під час виконання рішення про передачу їх стягувачу, або знищення речі, що має бути передана стягувачу в натурі;

6) закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення;

7) визнання боржника банкрутом;

8) фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом;

9) повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), який видав виконавчий документ;

10) направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби;

11) повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 75 цього Закону;

12) якщо рішення фактично виконано під час виконання рішення Європейського суду з прав людини;

13) непред`явлення виконавчого документа за відновленим виконавчим провадженням у строки, визначені статтею 51 цього Закону;

14) списання згідно із Законом України «Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію» заборгованості, встановленої рішенням суду, яке підлягало виконанню на підставі виконавчого документа.

У разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження.

Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника (частина перша, друга статті 50 Закону України «Про виконавче провадження»).

За змістом статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом в тому числі й винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження виноситься державним виконавцем не пізніше наступного робочого дня після закінчення строку для самостійного виконання рішення (якщо така постанова не виносилася під час відкриття виконавчого провадження) та не пізніше наступного робочого дня із дня виявлення майна.

Предметом оскарження у цій справі є бездіяльність старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України Кеди М. В., яка полягає у не вирішенні питання зняття арешту з майна боржника при поверненні виконавчого документа стягувачу постановою від 12 червня 2013 року та після цього.

Порядок та підстави повернення виконавчого документа стягувачу врегульовані статтею 47 Закону України «Про виконавче провадження», згідно з якою повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону.

Згідно зі статтею 49 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону від 04 листопада 2010 року N 2677-VI) повернення виконавчого документа стягувачу не є підставою для закінчення виконавчого провадження.

Отже, зняття арешту з майна боржника пов`язується із закінченням виконавчого провадження, а не з поверненням виконавчого документа стягувачу.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 17 січня 2018 року у справі №910/8019/15-г.

Апеляційний суд, скасовуючи ухвалу суду першої інстанції, помилково обґрунтовував відмову у задоволенні скарги ОСОБА_1 відсутністю належних доказів того, що на майно чи кошти боржника ОСОБА_1 накладений арешт.

Листом заступника директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Клименка Р. В. від 23 лютого 2018 року, направленого ОСОБА_1 на його запит, підтверджено, що під час виконання виконавчого листа Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 листопада 2009 року № 2-2990/09р. про солідарне стягнення, в тому числі із ОСОБА_1 , на користь АБ «Синтез» заборгованості у розмірі 33 853 003,47 грн, 1 700 грн державного мита та 30 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, державним виконавцем накладено арешт на майно боржника відповідно до положень статей 25, 27, 57 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження».

Разом з цим, постанова апеляційного суду про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_1 по суті є правильною, а тому не може бути скасована з формальних міркувань.

Згідно із статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Київської області від 21 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Г. В. Кривцова

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк