Справа № 751/2664/19
Провадження № 2/750/1588/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 жовтня 2019 року м. Чернігів

Деснянський районний суд міста Чернігова у складі:

головуючого - судді Требух Н.В.

за участі секретаря судового засідання Будаш М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Чернігові в порядку загального провадження справу за позовом Чернігівської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог ОСОБА_2 про виселення та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Чернігівської міської ради, третя особа ОСОБА_2 про визнання права користування житловим приміщенням

за участі представника Чернігівської міської ради Алексієнко О.В.. ОСОБА_1 його представника адвоката Карась А.А.,-

в с т а н о в и в:

В квітні 2019 року Чернігівська міська рада звернулась до Новозаводського районного суду м.Чернігова з позовом до ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог ОСОБА_2 , про виселення без надання іншого житла з квартири АДРЕСА_1 , мотивуючи позов тим, що відповідач після смерті квартиронаймача ОСОБА_3 самовільно заселився до спірного житла.

Ухвалою Новозаводського районного суду м.Чернігова від 07.05.2019 року справу передано на розгляд до Деснянського районного суду м.Чернігова. Ухвалою Деснянського районного суду м.Чернігова від 31.05.2019 року прийнято справу до провадження та відкрито провадження. 19.06.2019 року відповідачем надано відзив та зустрічну позовну заяву до Чернігівської міської ради, третя особа без самостійних вимог ОСОБА_2 про визнання права користування житловим приміщення, мотивуючи зустрічний позов тим, що в спірну квартиру позивач вселився за життя і за згодою ОСОБА_3 , з якою був зареєстрований шлюб, іншого житла не має, виселення позбавить його єдиного житла і він вимушений буде проживати на вулиці. Ухвалою Деснянського районного суду м.Чернігова від 03.07.2019 року зустрічний позов прийнято до розгляду та об`єднано в одне провадження з первісним позовом, справу вирішено розглядати у загальному провадженні.

В судовому засіданні представник Чернігівської міської ради позов про виселення підтримав і просив суд його задовольнити, в задоволенні зустрічного позову просив відмовити.

Відповідач, його представник просили в задоволенні позову про виселення відмовити, а зустрічним позов про визнання права на користування житлом задовольнити.

Третя особа до суду не з`явилась.

В судовому засіданні були допитані свідки ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 .

Судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Квартира АДРЕСА_1 належить до житлового фонду Чернігівської міської ради. Квартиронаймачем вказаної квартири була ОСОБА_3. Площа спірної квартири становить 18,2 кв.м

03 березня 1993 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було зареєстровано шлюб, що підтверджується Свідоцтвом про укладення шлюбу. ОСОБА_3 змінила прізвище на « ОСОБА_3 ».

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 .

ОСОБА_1 вселився до спірного житла в 1990 році і в подальшому постійно в ньому проживав, що під час розгляду справи підтвердили свідки ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , свідки також зазначили, що ОСОБА_1 у спірну квартиру вселився зі згоди ОСОБА_3 , вони разом утримували житло, перешкоди у користуванні квартирою не створювались.

Звертаючись з позовом до суду Чернігівська міська рада зазначає, що відповідач ОСОБА_1 має право на користування житлом за іншою адресою, а саме квартирою АДРЕСА_3 . Разом з тим, рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 05.06.2012 року визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право на користуванням квартирою АДРЕСА_3 . (а.с.47,48). Вказаним рішенням суду встановлено, що у вказаній квартирі ОСОБА_1 не проживав майже 15 років.

Іншого житла, придатного для проживання ОСОБА_1 не має.

Отже, судом встановлено, що ОСОБА_1 тривалий час,більше 28 років, користується квартирою АДРЕСА_1 , вселився до неї зі згоди квартиронаймача, іншого житла не має.

Згідно ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 64 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення (ч. 1). До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство (ч. 2). В ст. 65 ЖК УРСР зазначається, що наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб.

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно статті 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до пункту 4 статті 31 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

У свою чергу відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50), п.п. 40, 41 вказаного рішення Європейського суду від 02.12.2010р.

У п. 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (див. також рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, п. 63).

Таким чином, у справі «Прокопович проти Росії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Згідно із частиною 4 статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Таким чином, враховуючи вищевикладене а також те, що право користування позивача вищезазначеним житловим приміщенням підпадає під гарантії передбачені пунктом 2 статті 8 Конвенції, при цьому виселення позивача із спірної житлової кімнати є невиправданим втручанням у його право на повагу до житла, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову Чернігівської міської ради про виселення ОСОБА_1 та задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання за ним права на користування житлом.

Також підлягає стягненню з Чернігівської міської ради на користь ОСОБА_1 сплачений ним судовий збір.

Керуючись ст.12, 13, 81, 141, 258, 259, 265, 354 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в:

В задоволенні позову Чернігівської міської ради (місто Чернігів вулиця Магістратська 7 код 34339125) до ОСОБА_1 (місце проживання АДРЕСА_4 РНОКПП НОМЕР_2 ) про примусове виселення без надання іншого житла відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_1 до Чернігівської міської ради про визнання права користування житловим приміщенням задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнути з Чернігівської міської ради на користь ОСОБА_1 768 грн. 40 коп. у відшкодування сплаченого судового збору.

Рішення набирає законної сили, якщо протягом встановлених строків, не подана апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Рішення може бути оскаржене до Чернігівського апеляційного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повне рішення виготовлено 14.10.2019 року.

Суддя Н.В.Требух