Постанова

Іменем України

14 березня 2019 року

м. Київ

справа № 310/6210/16-ц

провадження № 61-25733св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Штелик С. П. (суддя-доповідач), Лесько А. О., Мартєва С. Ю.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 27 березня 2017 року у складі судді Крамаренка А. І. та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 19 червня 2017 року у складі суддів: Кухаря С. В., Полякова О. З., Бєлки В. Ю.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_6 про визнання договорів купівлі-продажу удаваними правочинами.

Позов мотивовано тим, що їй на праві власності належали Ѕ частина житлового будинку № 26 та земельна ділянка площею 0,2000 га, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1. Вказувала, що з 2005 року стан її здоров'я погіршився, проходила стаціонарне лікування, страждає на гіпертонічну хворобу. З березня 2008 року у неї різко погіршився зір та вона проходила лікування у м. Бердянську та у м. Запоріжжі, а 17 вересня 2008 року перенесла операцію з видалення жовчного міхура та операцію на очах, внаслідок чого проходила довге лікування.

Зазначала, що її син ОСОБА_7, запропонував їй зробити заповіт на його сина та її онука - ОСОБА_6, який проживав в Росії та обіцяв їй надавати матеріальну допомогу та підтримувати технічний стан будинку. 07 листопада 2008 року ОСОБА_6 відвіз її до нотаріальної контори для складання заповіту, про що була домовленість. Документ вона підписала не читаючи, оскільки довіряла сину і онуку та була впевнена, що підписує саме заповіт. Проте після цього ОСОБА_6 не надавав їй ніякої допомоги, останні роки взагалі до України не приїзджав, за нею постійно доглядає її дочка. Син позивача - ОСОБА_7 хворів і ІНФОРМАЦІЯ_1 помер, проте перед своєю смертю він повідомив, що її онук ОСОБА_6, щоб не платити податки, замість заповіту уклав з нею договори купівлі продажу Ѕ частини житлового будинку та земельної ділянки.

Вказувала, що не мала намір укладати договір купівлі-продажу, грошей під час укладення правочину вона не отримувала. Якби була обізнана щодо укладання договорів купівлі-продажу, то відмовилась би їх укладати, оскільки такі договори є невигідними та позбавляють права власності на житловий будинок та земельну ділянку. До теперішнього часу вона зареєстрована та проживає у спірному будинку, сплачує комунальні послуги та податок за землю, обробляє земельну ділянку та здійснює поточний ремонт будинку. Після смерті сина онук, його матір та сестра, яким він видав довіреність, почали виганяти її із дому, ображати та наносити тілесні ушкодження. Вказані договори купівлі-продажу є удаваними правочинами, які вчинені з метою приховати укладення заповіту.

Посилаючись на викладені обставини просила поновити строк звернення до суду з даним позовом; визнати договори купівлі-продажу від 07 листопада 2008 року, укладені між ОСОБА_4 та ОСОБА_6, Ѕ частини житлового будинку № 26 та земельної ділянки площею 0,2000 га, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1, удаваними правочинами, вчиненими з метою приховання іншого правочину - заповіту від імені ОСОБА_4; припинити за ОСОБА_6 право власності на Ѕ частину вказаного житлового будинку та земельної ділянки; визнати за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частину вказаного житлового будинку та земельної ділянки.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 27 березня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивач не довела належними та допустимими доказами ті обставини, на які посилалась, як на підставу своїх вимог. Сторони, укладаючи 07 листопада 2008 року договори купівлі-продажу, обумовили ціну та предмет договорів, а продавець підтвердив факт повного розрахунку з боку покупця та відсутність претензій, про що свідчать підписи на договорі. Посилання позивача на те, що оспорювані договори купівлі-продажу були укладені з метою зменшення витрат на сплату податків не заслуговують на увагу, оскільки посвідчення заповіту є менш витратним ніж укладення договору купівлі-продажу. Також, не заслуговують на увагу доводи позивача про те, що її волевиявлення було направлено на укладення заповіту, оскільки 19 листопада 2005 року позивачем вже був складений заповіт на користь ОСОБА_6 З досліджених матеріалів інвентаризаційної справи на житловий будинок АДРЕСА_1 вбачається, що 26 вересня 2008 року позивачем була видана довіреність на ім'я ОСОБА_8 на оформлення документів для відчуження спірних земельної ділянки та житлового будинку, остання, діючи на підставі вказаної довіреності, 06 жовтня 2008 року звернулася із заявою до бюро технічної інвентаризації за видачею витягу з реєстру прав власності для оформлення в подальшому договору дарування. Крім того, позивачем пропущено строк звернення до суду.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 19 червня 2017 року Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 27 березня 2017 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що апеляційний суд погоджується з висновком місцевого суду про те, що сторони, укладаючи 07 листопада 2008 року договори купівлі-продажу, обумовили ціну та предмет договорів, а продавець підтвердив факт повного розрахунку з боку покупця та відсутність претензій. Судом першої інстанції також вірно зазначено, що не можуть бути прийняті судом до уваги твердження позивача про те, що її волевиявлення було направлено на укладення заповіту, оскільки ще 19 листопада 2005 року позивачем був складений заповіт саме на користь ОСОБА_6, який ним не скасовувався.

При цьому судом першої інстанції не вірно застосовані вимоги законодавства щодо застосування позовної давності, проте вказане не впливає на вірність висновків суду першої інстанції щодо відмови в позові і не тягне за собою необхідність скасування справедливого рішення.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5, просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом було прийнято до уваги докази надані відповідачем та залишено поза увагою доводи та докази позивача, що призвело до неправильного вирішення справи та ухвалення незаконних рішень. Позивачем були надані до суду всі необхідні докази, які підтверджують, що волевиявлення позивача було спрямовано на складання саме заповіту, а не договорів купівлі-продажу. Також, в суді було підтверджено факт безоплатності правочину.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої й апеляційної інстанцій

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Суди установили, що 07 листопада 2008 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 укладено договори купівлі-продажу Ѕ частини житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0,2000 га, розташованої по АДРЕСА_1, цільове призначення - для обслуговування жилого будинку.

Згідно пункту6 договору купівлі-продажу Ѕ частини житлового будинку сторони підтвердили, що даний договір не носить характеру мнимої угоди.

Відповідно частини першої статті 60 ЦПК України 2004 року, у редакції чинній на час розгляду справи судами, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 57, частини першої статті 58 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Статтею 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За своєю суттю та загальним правилом договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмету купівлі-продажу у власність та зобов'язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов'язок передати предмет договору наступному власнику.

Крім того, покупець може домовитись з іншою особою про придбання власності за її рахунок з наступним відшкодуванням цій особі витрат.

Отже, за звичаями ділового обороту презумується, що предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою.

Згідно статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним.

Відповідно до вимог статті 60 ЦПК Українив редакції 2004, який був чинним на час звернення до суду з позовом, позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Згідно із частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з'ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Такі ж висновки застосування норм матеріального права викладено в постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року в справі № 6-1026цс16.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що під час укладення оспорюваних договорів купівлі-продажу сторони договору мали намір приховати інший правочин, зокрема, заповіт.

Установлено, що 19 листопада 2005 року ОСОБА_4 склала заповіт саме на користь відповідача - ОСОБА_6, який не скасовувався.

Слід зауважити, що заповіт вчиняється безоплатно на користь певної особи, а правовою метою договору купівлі-продажу є отримання власником майна грошових коштів за передачу майна у власність другій стороні.

Отже, висновки суду відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах які безпосередньо стосуються правильності застосування судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв'язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - залишити без задоволення.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 27 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 19 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. П. Штелик

А.О. Лесько

С.Ю. Мартєв