ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6666/19 Справа № 199/2585/18 Суддя у 1-й інстанції - Якименко Л. Г. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.

за участю секретаря - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк" на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровьска від 24 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного нотаріуса дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Вдовіної Ліани Леонідівни, Акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк" про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав на нерухоме майно,

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2018 року позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, обгрунтовуючи його тим, що 30.11.2016 року державний реєстратор - приватний нотаріус Дніпровського МНО Дніпропетровської області Вдовіна Л.Л. на підставі договору іпотеки від 21.11.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Орловою Т.Є., який був укладений між позивачем та ПАТ КБ «ПриватБанк», здійснив відчуження на свою користь домоволодіння загальною площею 137,30 кв.м., житловою площею 73,40 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що було передане відповідачу в іпотеку у забезпечення виконання умов кредитного договору №ОШ2СА00000965 від 21.11.2007 року, укладеного між позивачем та ПАТ КБ «ПриватБанк». Позивач вважає, що така реєстрація є незаконною та підлягає скасуванню, оскільки приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Вдовіна Л.Л., реалізовуючи свої функції як державного реєстратора, не вчинила жодних нотаріальних дій, внаслідок яких виникали б речові права, що підлягають державній реєстрації, оскільки договір іпотеки був посвідчений іншим нотаріусом. Крім того, позивач звертає увагу, що вказане житло підпадає під мораторій, визначений у Законі України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого для забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки є єдиним житлом позивача та не перевищує 250 кв м. Відповідно до ухвали Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 вересня 2011 року по справі 2-3692/11, накладено заборону на відчуження у будь-якій формі спірного домоволодіння, право власності на яке зареєстроване за позивачем; заборонено нотаріальним конторам, приватним нотаріусам проводити дії, пов`язані з відчуженням даного майна. На даний час та на час вчинення вищевказаної нотаріальної дії, вказана ухвала суду не скасована та є чинною.

Посилаючись на дані обставини, позивач просив суд визнати незаконним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 30.11.2016 року, індексний номер 2645842, прийняте державним реєстратором - приватним нотаріусом дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Вдовіною Л.Л. про державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна: домоволодіння загальною площею 137,30 кв.м, житловою площею 73,40 кв.м, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за ПАТ КБ «ПриватБанк» (); поновити відомості у державних реєстрах речових прав на нерухоме майно про об`єкт нерухомого майна (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, домоволодіння загальною площею 137,30 кв.м, житловою площею 73,40 кв.м, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . № АДРЕСА_1 ), що передували скасованим записам, та стягнути судові витрати з відповідача.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровьска від 24 квітня 2019 року позовні вимоги задоволені. Визнано незаконним та скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 30.11.2016 року, індексний номер 32645842, прийняте державним реєстратором приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Вдовіною Л.Л. про державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна: домоволодіння загальною площею 137,30 кв.м, житловою площею 73,40 кв.м, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за ПАТ КБ «ПриватБанк» (); поновлено відомості у держаних реєстрах речових прав на нерухоме майно про об`єкт нерухомого майна (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, домоволодіння загальною площею 137,30 кв.м, житловою площею 73,40 кв.м, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . №81), що передували скасованим записам. Вирішено питання щодо судових витрат.

Не погодившись із таким рішенням суду, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та на неправильне застосування норм матеріального права.

Інші учасники процесу своїм правом, передбаченим положеннями ст. 360 ЦПК України щодо подання відзиву на апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк», не скористались.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 21.11.2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №DNDZCA00000965, в забезпечення виконання вказаного договору був 21.11.2007 року укладений також договір іпотеки, предметом якого є домоволодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 137,30 кв.м, житловою площею 73,40 кв.м.

Відповідно до ухвали Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 28.09.2011 року на вказане домоволодіння була накладена заборона на його відчуження у будь-якій формі.

25.11.2016 року державний реєстратор - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Вдовіна Л.Л. на підставі договору іпотеки від 21.11.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Орловою Т.Є., який був укладений між позивачем та ПАТ КБ «ПриватБанк», здійснив відчуження на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» домоволодіння загальною площею 137,30 кв.м, житловою площею 73,40 кв.м, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що було передане банку в іпотеку, на забезпечення виконання умов кредитного договору №DNDZCA00000965 від 21.11.2007 року, укладеного між позивачем та ПАТ КБ «ПриватБанк».

14.06.2017 року позивач отримав претензію, у якій повідомлялося, що ПАТ КБ «Приватбанк» отримав у власність вказане домоволодіння та вимагав від ОСОБА_1 протягом 30 днів з моменту отримання претензії виселитися з усіма членами сім`ї та знятися з реєстрації.

Відповідно до п.29 Договору іпотеки, укладеного між позивачем та ПАТ КБ «Приватбанк», звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором Іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом переходу до Іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання основного зобов`язання.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції посилався на постанову Верховного Суду від 31.10.2018 року у справі № 465/1310/17, а також виходив з того, що у даній справі відбулося примусове стягнення зазначеного майна без згоди власника, незважаючи на заборону, встановлену законом України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті".

В апеляційній скарзі АТ КБ ПриватБанк посилається на те, що підписанням договору іпотеки від 21.11.2007 року сторонами, позивачем та Банком, погоджено умови договору іпотеки, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до ст. 36 ЗУ Про іпотеку та досягнуто згоди щодо можливого звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Крім того апелянт, посилаючись на висновки Верховного Суду у постанові від 13.06.2018 року у справі №645/5280/16-ц та від 28.02.2018 року у справі № 727/10081/15-ц, провадження № 61-2394св18, а також на постанову Верховного Суду від 12.07.2018 року по справі № 372/977/16, вказує, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для застосування до спірних правовідносин ЗУ Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті.

Однак, колегія суддів не погоджується з такими доводами апелянта, з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст.33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ст.37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності та предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

07 червня 2014 року набув чинності Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", пунктом 1 якого передбачено, що протягом дії цього Закону: не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі ст.4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно зі ст. 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку у спосіб реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, має наслідком відчуження предмету іпотеки на користь іпотекодержателя без згоди власника такого нерухомого майна.

Отже, визначальним при вирішенні спору щодо можливості звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку протягом строку дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», є настання правового наслідку, що в даному конкретному випадку передбачає фактичний перехід до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки без згоди власника майна.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 31.10.2018 року у справі № 465/1310/17, провадження № 61-29771св18.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів дійшла висновку, що АТ КБ ПриватБанк не звернув увагу на те, що спірне житло підпадає під мораторій, визначений у ЗУ Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", оскільки є єдиним житлом позивача та не перевищує 250 кв.м. Крім того, ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційній інстанції апелянт не надав докази існування у позивача іншого житла.

Посилання АТ КБ ПриватБанк на правові висновки Верховного Суду у постанові від 13.06.2018 року у справі №645/5280/16-ц та від 28.02.2018 року у справі № 727/10081/15-ц, провадження № 61-2394св18, а також на постанову Верховного Суду від 12.07.2018 року по справі № 372/977/16, як на підставу відмови у позові, є власним тлумаченням апелянтом, а тому не може бути підставою для скасування законного рішення суду. Зокрема, у справі № 727/10081/15-ц Верховним Судом проаналізовано правовідносини, що виникли за наслідками недоведення факту постійного проживання у квартирі позивача на момент укладання оспорюваного договору, у той час як у даній справі спірне нерухоме майно є єдиним житлом ОСОБА_1 .

Таким чином, суд першої інстанції, правильно встановивши фактичні обставини справи та характер спірних правовідносин, дійшов обгрунтованого висновку щодо наявності у даній справі факту примусового стягнення зазначеного майна без згоди власника, незважаючи на заборону, встановлену Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

А тому, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк" залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровьска від 24 квітня 2019року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

О.В. Лаченкова