Постанова

Іменем України

06 березня 2019 року

м. Київ

справа № 465/2450/16-ц

провадження № 61-48667 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

представник позивача - ОСОБА_4,

відповідач - комунальний заклад «Львівська обласна клінічна психіатрична допомога»,

представник відповідача - Сокальський Денис Анатолійович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична допомога» на рішення Франківського районного суду м. Львова від 13 липня 2017 року у складі судді Масендича В. В. та постанову Львівського апеляційного суду від 21 листопада 2018 року у складі колегії суддів: Крайник Н. П., Шеремети Н. О., Цяцяка Р. П.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2016 року ОСОБА_3.звернулася до суду з позовом до комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична допомога» (далі - КЗ «Львівська обласна клінічна психіатрична допомога») про поновлення на роботі, скасування наказів комунального закладу та стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Позовна заява мотивована тим, що з 22 жовтня 2001 року вона працювала молодшою медсестрою психіатричного туберкульозного відділення № 17 КЗ «Львівська обласна клінічна психіатрична допомога». Наказом КЗ «Львівська обласна клінічна психіатрична допомога» від 07 квітня 2016 року № 197 її звільнено з роботи на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України, у зв'язку зі зміною в організації виробництва і праці.

Вважала наказ про її звільнення незаконним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки при її звільненні відповідачем було винесено ряд незаконних наказів, так як про істотні зміни умов праці її не було попереджено у встановлений трудовим законодавством строк, не раніше, а ніж за два місяці, які призвели до штучного скорочення штату працівників, тому відсутні підстави для застосування пункту 1 статті 40 КЗпП України. Зокрема, 01 лютого 2016 року закладом було видано наказ № 54 «Про оголошення простою в 17-му психіатричному туберкульозному відділенні». 02 лютого 2016 року відповідачем прийнято наказ № 59, згідно з яким з 08 квітня 2016 року психіатричне туберкульозне відділення № 17 ліквідовується. Підставою ліквідації вказано рішення медичної ради КЗ «Львівська обласна клінічна психіатрична допомога» від 28 грудня 2015 року. Зазначеним наказом відповідача у межах ліжкового фонду скорочено 50 ліжок психіатричного туберкульозного відділення № 17, скорочено чисельність працівників відділення на 22 одиниці та зобов'язано відділ кадрів провести необхідні заходи у зв'язку зі звільненням працівників та за наявності вакантних посад у КЗ «Львівська обласна клінічна психіатрична допомога», запропонувати працівникам іншу роботу відповідно до вимог законодавства.

З урахуванням викладеного та уточнених позовних вимог ОСОБА_3просила суд скасувати наказ КЗ «Львівська обласна клінічна психіатрична допомога» від 07 квітня 2016 року №197 про звільнення її з посади молодшої медичної сестри (буфетниця) медичного стаціонару психіатричного туберкульозного відділення № 17 комунального закладу; скасувати наказ КЗ «Львівська обласна клінічна психіатрична допомога» від 01 лютого 2016 року № 54 «Про оголошення простою у психіатричному туберкульозному відділенні № 17 КЗ «Львівська обласна клінічна психіатрична допомога»; поновити її на посаді молодшої медичної сестри (буфетниця) медичного стаціонару психіатричного туберкульозного відділення № 17 з 08 квітня 2016 року; стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 05 лютого 2016 року до дня поновлення її на роботі та за весь час незаконно оголошеного простою у розмірі 28 719 грн 12 коп.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 13 липня 2017 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Скасовано наказ КЗ «Львівська обласна клінічна психіатрична допомога» від 07 квітня 2016 року №197 у частині звільнення ОСОБА_3. з посади молодшої медичної сестри (буфетниця) медичного стаціонару 17-го відділення КЗ «Львівська обласна клінічна психіатрична допомога». Поновлено ОСОБА_3 на посаді молодшої медичної сестри (буфетниця) медичного стаціонару 17-го відділення КЗ «Львівська обласна клінічна психіатрична допомога». Стягнуто з КЗ «Львівська обласна клінічна психіатрична допомога» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу за період з 08 квітня 2016 року по 13 липня 2017 року у розмірі 68 590 грн 16 коп. У решті позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що простій упсихіатричному туберкульозному відділенні № 17 КЗ «Львівська обласна клінічна психіатрична допомога» виник з об'єктивних підстав у зв'язку з відсутністю пацієнтів, що підтверджується належними та допустимими доказами та не заперечується позивачкою, на момент оголошення простою у відділенні не знаходилось жодного хворого. Отже, відсутні підстави для скасування наказу КЗ «Львівська обласна клінічна психіатрична допомога» від 01 лютого 2016 року № 54 «Про оголошення простою у психіатричному туберкульозному відділенні № 17 КЗ «Львівська обласна клінічна психіатрична допомога».

У КЗ «Львівська обласна клінічна психіатрична допомога» мали місце зміни в організації виробництва і праці, які полягали у тому, що психіатричне туберкульозне відділення № 17 є недовантаженим, унаслідок чого його було ліквідовано. Проте звільнення позивачки з роботи відбулось з порушенням положень частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України, оскільки відсутні належні докази, що їй було запропоновано відповідачем усі вакантні посади.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Львівського апеляційного суду від 21 листопада 2018 року апеляційна скарга КЗ «Львівська обласна клінічна психіатрична допомога» залишена без задоволення, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що у відповідача дійсно мали місце зміни в організації виробництва і праці, які полягали у тому, що психіатричне туберкульозне відділення № 17 є недовантаженим, тому його було ліквідовано з одночасним скороченням його штату і чисельності працівників відділення. Але ОСОБА_3 звільнено з роботи з порушенням її трудових прав, так як їй не було запропоновано усі вакантні посади на підприємстві. Докази вчинення відповідачем таких дій відсутні, а саме не доведено, які конкретно позивачці було запропоновано вакантні посади, а акт від 24 лютого 2016 року «Про запропоновані вакантні посади» працівникам КЗ «Львівська обласна клінічна психіатрична допомога» цього не містить. Отже, ОСОБА_3 підлягає поновленню на роботі, а з відповідача стягненню середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, розмір якого розраховано відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі КЗ «Львівська обласна клінічна психіатрична допомога» просить оскаржувані судові рішення скасувати й передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 грудня 2018 року касаційне провадження у вказаній справі відкрито та витребувано цивільну справу № 465/2450/16-ц з Франківського районного суду м. Львова.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У лютому 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року справу за позовом ОСОБА_3 до КЗ «Львівська обласна клінічна психіатрична допомога» про поновлення на роботі, скасування наказів комунального закладу та стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу призначено до розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що у період з 02 лютого 2016 року по 07 квітня 2016 року відповідач неодноразово пропонував позивачці усі вакантні посади за відповідною професією, спеціальністю та усі посади, на яких позивачка могла працювати, що підтверджується відповідними актами, протоколами, від яких вона відмовилась. ОСОБА_3.у колективному зверненні повідомляла заклад про своє небажання переводитись на іншу посаду. Крім того, судами невірно визначено розмір середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відзив на касаційну скаргу не подано.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

З 22 жовтня 2001 року ОСОБА_3 працювала молодшою медичною сестрою психіатричного туберкульозного відділення № 17 КЗ «Львівська обласна клінічна психіатрична допомога».

Наказом КЗ «Львівська обласна клінічна психіатрична допомога» від 01 лютого 2016 року № 54 «Про оголошення простою у психіатричному туберкульозному відділенні №17 КЗ «Львівська обласна клінічна психіатрична допомога» всім працівникам цього відділення, у тому числі позивачці, оголошено про простій, його початок, відміну графіку робочого часу, нарахування заробітної плати за період простою та забезпечено ознайомлення з цим наказом усіх працівників вказаного відділення, що підтверджується підписами, у тому числі ОСОБА_3

Наказом КЗ «Львівська обласна клінічна психіатрична допомога» від 02 лютого 2016 року № 59 «Про оптимізацію ліжкового фонду, структури КЗ «Львівська обласна клінічна психіатрична допомога» та скорочення штатної чисельності» з 08 квітня 2016 року ліквідовано психіатричне туберкульозне відділення № 17, скорочено у мережі ліжкового фонду комунального закладу 50 ліжок психіатричного туберкульозного відділення № 17, створено комісію по ліквідації психіатричного туберкульозного відділення № 17, скорочено чисельність працівників психіатричного туберкульозного відділення № 17 у зв'язку з ліквідацією цього відділення з 08 квітня 2016 року згідно зі списком, зокрема і ОСОБА_3 Доручено відділу кадрів комунального закладу провести необхідні заходи у зв'язку зі звільненням працівників (не пізніше ніж за два місяці до їх проведення) включаючи ознайомлення працівників з цим наказом під розпис та врученням письмового повідомлення про можливе звільнення, за наявності вакантних посад у КЗ «Львівська обласна клінічна психіатрична допомога», запропонувати працівникам іншу роботу у комунальному закладі відповідно до вимог чинного законодавства.

Про наступне звільнення позивачка попереджена, про що свідчить її підпис у вищевказаному наказі.

Наказом КЗ «Львівська обласна клінічна психіатрична допомога» від 07 квітня 2016 року № 197 ОСОБА_3 звільнено з роботи на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України, у зв'язку зі зміною в організації виробництва і праці.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У пункті 1 частини першої статті 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених у пункті 1 статті 40 КЗпП України, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз'яснено, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Суди на підставі належним чином оцінених доказів поданих сторонами, дійшли правильного висновку про те, що дійсно у КЗ «Львівська обласна клінічна психіатрична допомога» мали місце зміни в організації виробництва і праці, які полягали у ліквідації психіатричного туберкульозного відділення № 17, у зв'язку з його не завантаженістю, з одночасним скороченням штату і чисельності працівників відділення.

Однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 25 травня 2016 року № 6-3048 цс 15.

Згідно з частиною першою статті 8 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Зазначені положення містилися і в статтях 10, 60 ЦПК України 2004 року, норми якого діяли на час пред'явлення позову і ухвалення рішення судом першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Таким чином, суди дійшли вірного висновку про те, що позивачку звільнено з роботи з порушенням її трудових прав та положень пункту 1 статті 40 КЗпП України, оскільки їй не було запропоновано усі вакантні конкретні посади на підприємстві, а належні та допустимі докази вчинення відповідачем таких дій відсутні.

Так, з повідомлення Департаменту охорони здоровця на колективне звернення психіатричного туберкульозного відділення № 17 комунального закладу від 26 січня 2016 року, акту від 24 лютого 2016 року «Про запропоновані вакантні посади», протоколу засідання комісії по розгляду переважного права працівників вищевказаного відділення КЗ «Львівська обласна клінічна психіатрична допомога» від 30 березня 2016 року, протоколу від 04 квітня 2016 року № 6 засідання комісії по розгляду переважного права працівників психіатричного туберкульозного відділення № 17 по працевлаштуванню, протокол від 05 квітня 2016 року засідання комісії по розгляду переважного права працівників психіатричного туберкульозного відділення № 17 по працевлаштуванню, протоколу від 07 квітня 2016 року № 8 не вбачається, які саме конкретні вакантні посади були запропоновані позивачці.

Доводи касаційної скарги про те, що у період з 02 лютого 2016 року по 07 квітня 2016 року відповідач неодноразово пропонував позивачці усі вакантні посади у закладі безпідставні, оскільки хоча у касаційній скарзі зазначаються конкретні вакантні посади, які пропонувались позивачці, проте з клопотання відповідача про долучення до матеріалів справи належних та допустимих письмових доказів (а.с. 169-172, т. 1), до якого додано, у тому числі: попередження (повідомлення) працівника про наступне можливе звільнення від 02 лютого 2016 року; акт про запропоновані вакантні посади від 24 лютого 2016 року; лист КЗ «Львівська обласна клінічна психіатрична допомога» відповідь на колективне звернення працівників психіатричного туберкульозного відділення № 17 комунального закладу від 24 лютого 2016 року, протоколи засідання комісії по розгляду переважного права працівників психіатричного туберкульозного відділення № 17 комунального закладу від 04 квітня 2016 року № 6, від 05 квітня 2016 року № 7, від 07 квітня 2016 року № 8, не вбачається, які конкретно вакантні посади у КЗ «Львівська обласна клінічна психіатрична допомога» було запропоновано ОСОБА_3

Не містить таких доказів і апеляційна скарга (а.с. 34-40, т. 2). Тобто у касаційній скарзі зазначено про те, що позивачці пропонувались конкретні вакантні посади, проте матеріали справи таких доказів взагалі не містять, це є припущенням, а на припущеннях суди не мали права ухвалювати судове рішення.

При цьому суд касаційної інстанції у силу своїх процесуальних повноважень відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Посилання касаційної скарги на те, що позивачкою заява про згоду на перехід на іншу посаду відповідачу не подавалась, безпідставні, так як саме на роботодавця покладається обов'язок по працевлаштуванню робітника.

За правилами частини другої статті 235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Суди вірно визначили розмір середнього заробітку позивачки за весь час вимушеного прогулу відповідно до положень статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність оскаржуваних судових рішень не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

При цьому, згідно з частиною третьою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична допомога»залишити без задоволення.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 13 липня 2017 року та постанову Львівського апеляційного суду від 21 листопада 2018 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Франківського районного суду м. Львова від 13 липня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

Є.В. Синельников

Ю.В. Черняк