Постанова

Іменем України

17 жовтня 2019 року

місто Київ

справа № 127/25380/16-ц

провадження № 61-35411ск18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Апеляційного суду Вінницької області від 03 квітня 2018 року у складі колегії суддів: Якименко М. М., Ковальчука О. В., Сала Т. Б.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

У листопаді 2016 року до суду звернувся ОСОБА_1 про визнання удаваним договору позики від 01 червня 2015 року; просив визнати недійсним договір дарування грошових коштів у розмірі 120 000, 00 грн з обов`язком передати дарунок у майбутньому, після продажу будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , укладений ОСОБА_1 з ОСОБА_4 (на момент подання позову її прізвище ОСОБА_2 ), яка діяла в інтересах ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , як такий, що вчинений проти справжньої волі внаслідок застосування психічного тиску з боку ОСОБА_2 .

Позивач на обґрунтування своїх вимог посилався на те, що 01 червня 2015 року приватним нотаріусом Яровою Я. М. посвідчено договір позики, згідно з яким ОСОБА_2 , позикодавець, передає у власність ОСОБА_1 , позичальникові, на умовах повернення у строк до 01 червня 2017 року грошові кошти у сумі 120 000, 00 грн. В той же день ОСОБА_2 написала розписку, згідно з якою вона, представляючи інтереси ОСОБА_5 на підставі довіреності, укладає договір позики від 01 червня 2015 року НАМ 422295 та зобов`язує ОСОБА_1 сплатити їй кошти згідно з укладеним договором тільки після продажу будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до домовленості виплати за її частку будинку за цією адресою.

Позивач вважає, що договір позики є удаваним, оскільки кошти за оспорюваним договором позики ніколи не передавалися, а також сторони, укладаючи договір позики, мали на меті нотаріально оформити намір ОСОБА_1 передати ОСОБА_5 , в майбутньому, після продажу будинку, грошові кошти у сумі 120 000, 00 грн. Позивач зазначає, що насправді 01 червня 2015 року укладено договір дарування грошових коштів з обов`язком передати дарунок в майбутньому. Цей договір укладено проти волі ОСОБА_1 , оскільки вчинено він під впливом насильства, а саме психологічного тиску з боку ОСОБА_2 , яка погрожувала, що звернеться до суду з апеляційною скаргою на ухвалу про визнання мирової угоди судом, а також звернеться зі скаргами від імені баби, ОСОБА_5 , на роботу позивача з вимогою звільнення його з роботи, погрожувала, що про цю обставину стане відомо іншим родичам.

Стислий виклад заперечень відповідача

Відповідач позов не визнала, вважала його необґрунтованим та таким, у задоволенні якого необхідно відмовити.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 31 жовтня 2017 року позов задоволений. Визнано удаваним договір позики, посвідчений 01 червня 2015 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Яровою Я. М., за реєстровим № 277, визнано недійсним договір дарування грошових коштів у розмірі 120 000, 00 грн, з обов`язком передати дарунок у майбутньому, після продажу будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , укладений ОСОБА_1 з ОСОБА_2 , яка діяла в інтересах ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , як такий, що вчинений проти справжньої волі внаслідок застосування психічного тиску з боку ОСОБА_2 . Вирішено питання розподілу судових витрат.

Суд першої інстанції керувався тим, що розписка, написана ОСОБА_2 , підтверджує справжню суть укладеного правочину та волевиявлення сторін, відповідно до якої відповідач зобов`язує позивача передати кошти згідно з укладеним договором позики тільки після продажу будинку за адресою: АДРЕСА_1 , за домовленістю виплати за частку будинку. Тобто дійсні наміри сторін спрямовані на передачу ОСОБА_1 ОСОБА_2 , яка діяла в інтересах ОСОБА_5 , коштів у розмірі 120 000, 00 грн у майбутньому, після продажу будинку, який належав померлому ОСОБА_7 , і які ОСОБА_2 називає компенсацією за частину в будинку, на який відкрилась спадщина після смерті ОСОБА_7 Тобто суд дійшов висновку, що насправді укладений правочин має ознаки договору дарування з умовою, що слідує з розписки ОСОБА_2 . В обґрунтування рішення суд також послався на показання свідків, які у судовому засіданні підтвердили обставини укладення договору позики.

Постановою Апеляційного суду Вінницької області від 03 квітня 2018 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення, яким у позові відмовлено.

Постанова суду апеляційної інстанції обґрунтовувалася тим, що за договором позики позивач підтвердив своїм підписом, що отримав кошти від ОСОБА_2 до підписання угоди. Доказів на підтвердження факту безгрошовості зазначеної угоди позивач суду не надав. Зміст розписки, показання свідків, на які посилається позивач, не підтверджують та не дають підстави вважати, що між сторонами фактично укладено удаваний правочин. Всупереч статті 81 ЦПК України позивач не довів, що, укладаючи договір позики, обидві сторони мали намір приховати інший правочин - договір дарування з обов`язком ОСОБА_1 передати, а ОСОБА_2 прийняти дарунок (гроші) у майбутньому. Враховуючи відсутність у сторін дійсної волі та спрямованості, наміру та прагнення приховати інший правочин - договір дарування, відсутність намагання досягнути іншого правового результату, які є головним елементом удаваного правочину, суд апеляційної інстанції зробив висновок про відсутність правових підстав для задоволення позову.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

ОСОБА_1 , не погодившись із судовими рішеннями, у червні 2018 року подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовувалась неправильним застосуванням судом апеляційної інстанції норм матеріального права й порушенням норм процесуального права. Заявник зазначає, що суд неправильно оцінив наявні у матеріалах справи докази і дійшов необґрунтованих висновків, що наявна у матеріалах справи розписка ОСОБА_2 , показання свідків не доводять факту удаваності правочину.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу відповідач просила касаційну скаргу залишити без задоволення з підстав її необґрунтованості.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Верховного Суду від 21 червня 2018 року відкрито касаційне провадження та витребувано із суду першої інстанції копії матеріалів справи, необхідних для розгляду касаційної скарги.

За змістом правила частини першої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та дотримання норм процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 29 травня 2015 року за реєстровим № 686 посвідчена довіреність на виконання усного договору доручення, якою ОСОБА_5 уповноважує ОСОБА_2 представляти її інтереси з будь-яких питань, які її стосуватимуться.

01 червня 2015 року приватним нотаріусом Яровою Я. М., за реєстровим № 277, посвідчено договір позики, згідно з пунктом 1 якого ОСОБА_2 передала у власність ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 120 000, 00 грн, які він зобов`язується повернути.

За змістом договору передачу грошей у повному обсязі здійснено до підписання цього договору. Згідно з пунктом 2 цього договору позичальник зобов`язується повернути кошти у строк до 01 червня 2017 року.

ОСОБА_2 01 червня 2015 року власноруч написана розписка, згідно з якою вона, представляючи інтереси ОСОБА_5 на підставі довіреності від 29 травня 2015 року НАН 454364, укладає договір позики від 01 червня 2015 року НАМ 422295, зобов`язує ОСОБА_1 сплатити їй кошти згідно з укладеним договором тільки після продажу будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , згідно з домовленістю виплати за її частину цього будинку.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частин другої, третьої статті 202 ЦК України правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (статті 204 ЦК України).

Згідно з частиною другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до статті 6, частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як встановлено судами, на підтвердження заявлених вимог позивач посилався на нотаріально посвідчений договір позики, відповідно до якого ОСОБА_2 передала у власність ОСОБА_1 на умовах повернення у строк до 01 червня 2017 року грошові кошти у сумі 120 000, 00 грн.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Частинами першою та другою статті 1047 ЦК України визначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична

особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позивач зазначав, що між сторонами насправді укладений договір дарування грошової суми з метою компенсації ОСОБА_5 її частини у нерухомому майні.

Разом з тим, заперечуючи проти позовних вимог та посилаючись на відповідні норми права, відповідач стверджував, що між сторонами укладений договір позики.

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме певний правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей (інший) правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним.

Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладення правочину, що, на його переконання, є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Оскільки згідно із частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, яка спрямована на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін на укладення правочину, а також з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним у момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, згідно з якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Зазначений правовий висновок викладений Верховним Судом України у постановах від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16.

Частинами першою, другою статті 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

У абзаці 2 частини першої статті 218 ЦК України визначено, що заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Аналогічні положення містяться й у статті 1051 ЦК України, згідно з якою позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Обґрунтовуючи позов, позивач посилався на те, що грошові кошти за оспорюваним договором позики він реально не отримував, що підтверджувалось ним у суді першої інстанції показаннями свідків та розпискою від 01 червня 2015 року.

Згідно з частиною другою статті 59 ЦПК України 2004 року обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Зазначене свідчить, що показання свідків не можуть бути допустимим доказом безгрошовості позики, інших доказів (письмові докази, засоби аудіо-, відеозапису тощо), які можуть підтвердити ці обставини, відповідачем не надано.

Зміст розписки від 01 червня 2015 року належним чином оцінений судом апеляційної інстанції, внаслідок чого встановлено, що вона не підтверджує та не доводить безгрошовості укладеного сторонами 01 червня 2015 року договору позики та, відповідно, не доводить удаваності зазначеного договору.

Факт підписання оспорюваного договору позики від 01 червня 2015 року сторонами не оспорюється, а тому у силу вимог статті 61 ЦПК 2004 року не потребує доказування.

Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

У справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції, установивши, що укладений сторонами у письмовій формі і нотаріально посвідчений договір позики є не лише фактом укладення договору, а й доказом передачі позикодавцем грошової суми позичальнику, що позивач не довів, що, укладаючи договір позики, обидві сторони мали намір приховати інший правочин - договір дарування з обов`язком ОСОБА_1 передати у майбутньому грошові кошти, дійшов обґрунтованого висновку про відповідність цього договору вимогам ЦК України та відсутність підстав для задоволення позову.

Доводи касаційної скарги щодо невірної оцінки судом апеляційної інстанції доказів удаваності правочину фактично зводяться до незгоди з висновками суду стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України

«Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

Верховний Суд встановив, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність ухваленого судового рішення не впливають.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Вінницької області від 03 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

А. С. Олійник

В. В. Яремко