Провадження №2/523/3993/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" жовтня 2019 р. Суворовський районний суд міста Одеси в складі:

головуючого судді - Бузовського В. В.,

при секретарі - Петровської О.П.,

за участі:

представника позивача - Єрємєєвої К.С.,

представника відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Одесі в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за позовом Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси до ОСОБА_1 , третя особа - Південне територіальне управління внутрішнього аудиту, про стягнення збитків, -

встановив:

Квартирно-експлуатаційний відділ м. Одеси звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - Південне територіальне управління внутрішнього аудиту, та просив стягнути з відповідача заподіяні державі в особі Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси Міністерства оборони України збитки в розмірі 209 405,69 грн., а також стягнути сплачений судовий збір. В обґрунтування позову посилався на те, що відповідачем, який працював на посаді майстра ремонтно-будівельної групи (далі - РБГ) квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси (далі - КЕВ м. Одеси), було проведено списання матеріалів по актах виконаних робіт з поточного ремонту військового містечка Дальник - 4 за період з січня 2015 по червень 2015 року, що призвело до незаконних видатків, які утворились внаслідок списання матеріалів при невідповідності об`ємів робіт вказаних в актах, у порівнянні з фактично виконаними роботами, проведеними з порушеннями норм, встановлених ДБН та списаних подвійно (роботи, які фактично раніше проведені підрядною організацією ТОВ «Приморстрой» за договором підряду від 14.11.2014 року № 54/14, укладеного з Південно-Східним ТКЕУ), в зв`язку з чим просить його позов задовольнити.

Представник відповідача надав до суду відзив на позов, який підтримав в судовому засіданні та пояснив, що позов не визнає з наступних підстав.

На момент складання вищевказаних актів виконаних робіт відповідач взагалі не перебував на посаді майстра РБГ КЕВ м. Одеси та до його посадових обов`язків ніколи не входило списання матеріалів. Як вбачається з копії трудової книжки, наданої позивачем, ОСОБА_1 , на момент складання актів виконаних робіт (січень 2015 року), перебував на посаді виконавця робіт РБГ. Зокрема, до обов`язків відповідача входило безпосереднє виконання робіт з поточного ремонту будівель за вказівками керівництва. За результатом виконаних робіт, відповідач мав скласти звіт про виконану роботу та використані для цього матеріали та ніякого відношення до списання матеріалів та його обліку відповідач ніколи не мав.

Відповідач, як безпосередній виконавець, не визначав обсяг робіт з поточного ремонту будівель та необхідність їх проведення та ним не було вчинено жодних винних протиправних дій, які б порушували покладені на нього обов`язки, отже відсутні передбачені законом підстави для покладення на нього обов`язку з відшкодування завданої шкоди.

Крім того, вимоги позивача ґрунтуються на нормах трудового законодавства та до спірних правовідносин застосовуються норми КЗпП, отже позивачем пропущено строк позовної давності, який встановлено строком в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Так, встановлено, що згідно копії трудової книжки, ОСОБА_1 , до 01.06.2015р. займав посаду виконроба в квартирно-експлуатаційному відділі м. Одеси Міністерства оборони України та з 01.06.2015р. переведений на посаду майстра ремонтно-будівельної групи КЕВ м. Одеса (а.с. 10 зворот).

Відповідно до Наказу Міністерства Оборони України № 92 від 14.06.2016р. ОСОБА_1 , звільнено з посади майстра ремонтно-будівельної групи КЕВ м. Одеса за власним бажанням (а.с.11).

Згідно Аудиторського звіту Південного територіального управління внутрішнього аудиту від 03.07.2017р. № 234/3/4/54аз встановлено завищення вартості виконаних будівельних робіт на загальну суму 230 138,85 грн., з яких роботи та витрати на суму 190 562, 58 грн. відшкодовані в ході проведення аудиту, невідшкодоване 39 576,27 грн. (а.с.12).

Відповідно до ст.21 КЗпП України, обов`язок працівника щодо виконання конкретної роботи визначається трудовим договором.

Відповідно до ст.29 КЗпП України, до початку роботи за укладеним трудовим договором власник або уповноважений ним орган зобов`язаний: роз`яснити працівникові його права і обов`язки та проінформувати під розписку про умови праці, ознайомити працівника з правилами внутрішнього трудового розпорядку та колективним договором; визначити працівникові робоче місце, забезпечити його необхідними для роботи засобами; проінструктувати працівника з техніки безпеки, виробничої санітарії, гігієни праці і протипожежної охорони.

Відповідно до ст.130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків.

За нормами статей 134, 135-1 КЗпП України, вбачається, що покладання на працівника матеріальної відповідальності, можливе за наявності відповідного письмового договору про повну матеріальну відповідальність.

Відповідно до п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 29.12.1992 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» сторони мають подати суду докази про винне порушення працівником обов`язків за трудовим договором і наявність причинного зв`язку між його протиправною поведінкою і шкодою, яка наступила.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем не надано жодного документа, що визначає коло трудових обов`язків відповідача (трудовий договір, посадова інструкція, штатний розпис, договір про матеріальну відповідальність, розписка про ознайомлення відповідача з правилами внутрішнього трудового розпорядку та умовами праці тощо).

Отже позивачем не доведено факту покладання на відповідача трудових обов`язків, які останнім нібито було порушено.

Вказана позиція узгоджується з п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 29.12.1992 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» відповідно до якої сторони мають подати суду документи, які визначають коло трудових обов`язків працівника.

Суд не приймає до уваги посилання позивача на те, що відповідачем було безпідставно списано матеріали по роботам, які вже фактично раніше проведені підрядною організацією ТОВ «Приморстрой» за договором підряду від 14.11.2014 року № 54/14, укладеного з Південно-Східним ТКЕУ, оскільки позивачем не додано до позову сам договір підряду від 14.11.2014 року № 54/14, докази його виконання (акт виконаних робіт) а також первинні бухгалтерські документи, що підтверджують факт списання матеріалів під час виконання вказаного договору.

Відсутність вказаних документів унеможливлює встановлення самого факту будь-яких порушень з боку відповідача.

Відповідно до п.14.7 Наказу Міністерства Оборони України № 448 від 03.07.2013 року «Про затвердження положення про організацію квартирно-експлуатаційного забезпечення Збройних Сил України» контроль за фінансово-господарською діяльністю квартирно-експлуатаційних органів ЗС України здійснюється контрольно-ревізійними органами МО України.

Відповідно до наказу Міністра Оборони України № 313 від 31.12.1993 року «Про затвердження положення про головну контрольно-ревізійну інспекцію Міністерства Оборони України», контроль за дотриманням чинного законодавства у Збройних Силах покладається на головну контрольно-ревізійну інспекцію, яка входить до складу Міністерства Оборони України.

Суд, також не приймає до уваги посилання позивача на Аудиторський звіт № 234/3/4/54аз від 03.07.2017р., яким встановлено завищення вартості виконаних робіт, що відображено в акті контрольного обміру №1 від 13.03.2017р. та на Акт службового розслідування, проведеного на підставі наказу начальника КЕВ №337 від 02.11.2017р. з наступних підстав.

Аудиторський звіт не може вважатись належним доказом наявності факту порушення під час здійснення фінансово-господарської операції, оскільки це є предметом ревізії, а не аудиту, що не є тотожними поняттями. Так предметом аудиту є господарські процеси і явища, тобто кількісні характеристики стану економічних об`єктів - обсяг ресурсів та продукції, прибуток, фінанси, в той час як предметом ревізії - є ті ж самі процеси і явища, але їх оцінюють з огляду на законність та доцільність, тому ревізія - це документальна перевірка господарських операцій, порівняння фактичних матеріальних запасів та інших цінностей з показниками бухгалтерського обліку, зустрічна перевірка операцій у контрагентів.

Крім того, з наданого позивачем витягу з аудиторського звіту не можливо зробити висновок про наявність вини відповідача у порушеннях трудових обов`язків, що зумовили завдання шкоди, оскільки не конкретизовано ні період вчинення нібито неправомірних дій, не вказано конкретні дії відповідача щодо неправомірного списання матеріалів, не вказане які саме матеріали списано тощо. Посилання позивача на встановлення вини відповідача саме цим звітом суперечить змісту самого звіту, оскільки в звіті вказано, що за результатом дослідження списання (використання) матеріалів на проведення робіт поточного ремонту виконаних (КЕВ у м. Одеса) господарським способом внесено пропозицію, яка полягає в рекомендації провести службове розслідування та прийнятті рішення, щодо виявлених порушень.

Що стосується акту службового розслідування слід зазначити наступне. Вказаний акт не містить дати його складання. Всупереч розділу 3 наказу Міністра Оборони України від 15.03.2004р. №82 «Про затвердження інструкції про порядок проведення службового розслідування у ЗСУ» (чинному на момент проведення розслідування) службовим розслідуванням не встановлено наявність чи відсутність події з приводу якої було призначено розслідування, та її обставини (час, місце) і наслідки; осіб, дії чи бездіяльність яких сприяли шкідливим наслідкам або створювали загрозу для їх спричинення; наявність причинного зв`язку між подією, з приводу якої було призначено службове розслідування, та неправомірними діями військовослужбовця; конкретні неправомірні дії військовослужбовця, яким вчинено правопорушення; вимоги чинного законодавства чи інших нормативно-правових актів та керівних документів, які було порушено; ступінь вини кожної з осіб, причетних до правопорушення; форму вини (навмисно чи з необережності) та мотиви протиправної поведінки військовослужбовця і його ставлення до скоєного; умови та причини, що сприяли правопорушенню; чи вчинено правопорушення під час виконання військовослужбовцем службових обов`язків.

Також, вказаний акт, не містить даних, які згідно п. 4.1 Наказу Міністра Оборони України від 15.03.2004р. №82 «Про затвердження інструкції про порядок проведення службового розслідування у ЗСУ» обов`язково мають бути зазначені в акті, а саме: посада, військове звання, прізвище, ім`я та по батькові, рік народження, освіта, термін військової служби та термін перебування на останній посаді особи, стосовно якої проведено службове розслідування; час, місце, суть порушення, який нормативний акт порушено (його назва, дата прийняття); обставини, що пом`якшують або обтяжують відповідальність чи знімають вину; заперечення, заяви та клопотання особи, стосовно якої проведено службове розслідування, мотиви їх відхилення чи підстави для задоволення. Вказаний акт не відображає суть проведеного розслідування а лише формально повторює зміст аудиторського звіту.

Отже суд приходить до висновку, що вказаний акт не відповідає вимогам щодо допустимості доказів та не може бути прийнятий до уваги під час розгляду справи.

Крім того, позивачем не надано доказів, подання яких є обов`язковим для всебічного розгляду даної справи, зокрема: даних бухгалтерського обліку й інших документів про наявність і розмір прямої дійсної шкоди (актів інвентаризації, проведення якої є обов`язковим згідно п.12.8 Наказу Міністерства Оборони України від 03.07.2013р. № 448 «Про затвердження Положення про організацію квартирно-експлуатаційного забезпечення Збройних Сил України»), первинних бухгалтерських документів, що підтверджують видачу ОСОБА_1 , під звіт зі складу оприбуткованих матеріалів для виконання робіт з поточного ремонту будівель військового містечка Дальник-4 за період з січня по червень 2015 року, відсутній висновок бухгалтерської експертизи з визначення розміру завданої шкоди.

В силу частин 1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, предбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частинами першою - другою статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч. 2 ст. 83 ЦПК України позивач, повинен подати докази разом з поданням позовної заяви.

Таким чином, позивачем не надано жодного належного, допустимого та достовірного доказу існування обставин, які входять до предмета доказування.

За таких підстав, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси про стягнення збитків задоволенню не підлягають.

Крім того суд звертає увагу, що шкода, яка заподіяна позивачу виявлена 13 березня 2017 року, однак позивач звернувся з позовом до суду 16 липня 2019 року, тобто після спливу строку встановленого в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди (ст. 233 КЗпП України).

З заявою про поновлення позовної давності квартирно-експлуатаційний відділ м. Одеси не звертався.

Разом з тим, суд не застосовує наслідки спливу позовної давності (відмова в позові), оскільки при розгляді справи встановлено, що у позивача немає суб`єктивного права, про захист якого він просить, та воно не порушувалося, а тому суд відмовляє в позові квартирно-експлуатаційному відділу м. Одесиза недоведеністю матеріально-правової вимоги.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 95, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

В позові Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси (адреса місцезнаходження: 65014, м. Одеса, вул. Єврейська, буд. 13, ) до ОСОБА_1 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ), третя особа - Південне територіальне управління внутрішнього аудиту (адреса місцезнаходження: 65107, м. Одеса, Італійський бульвар, буд. 3, ), про стягнення збитків - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через суд першої інстанції протягом 30-ти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 15.10.2019 року.

Суддя: