ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 665/1147/18 Головуючий в І інстанції Пилипенко І.О.
Номер провадження 22ц - 819/1013/2019 Доповідач: Бугрик В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2019 року Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової

палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Бугрика В.В.,

Суддів: Базіль Л.В.,

Приходько Л.А.,

секретар Давиденко І.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Херсоні апеляційну скаргу адвоката Кушнеренко Ігоря Вікторовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Чаплинського районного суду Херсонської області у складі судді Пилипенко І.О. від 01 квітня 2019 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка також діє і в інтересах своєї малолітньої дитини ОСОБА_3 , третя особа - орган опіки та піклування в особі служби у справах дітей Чаплинської районної державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що він є власником житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до договору купівлі-продажу майна від 20.01.2006 року. З 16.02.2007 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , під час перебування у шлюбі позивач зареєстрував її у вказаному будинку. Від шлюбу вони мають спільну дитину ОСОБА_4 , 2003 року народження. Рішенням Чаплинського районного суду від 18.05.2005 року шлюб між сторонами було розірвано. Після розірвання шлюбу відповідачка залишилася проживати разом із донькою у вказаному будинку, а він переїхав до своєї матері. Через деякий час ОСОБА_2 почала співмешкати у вказаному будинку із іншим чоловіком та не приділяла доньці належної уваги. Тому донька проживає із позивачем. На даний час позивач створив іншу сім`ю та бажає знову вселитись у свій будинок. Однак спільне проживання у будинку разом із відповідачкою, її співмешканцем та їхньою малолітньою дитиною ОСОБА_3 , 2017 року народження, є неможливим. Спроби домовитись із відповідачем про добровільну зміну місця проживання виявились невдалими. У зв`язку із цим через ОСОБА_2 та її нову сім`ю позивач не має можливості користуватися власним будинком на свій розсуд.

Просив суд визнати ОСОБА_2 , 1981 року народження та ОСОБА_3 , 2017 року народження такими, що втратили право користування житловим приміщенням в будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням суду у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалите нове про задоволення позовних вимог. Зазначив, що відмовляючи у задоволенні позову суд послався на те, що виселення відповідача не сприятиме забезпеченню житлових прав неповнолітньої дитини. Проте зазначає, що відповідачка разом з органом опіки та піклування ввела суд в оману та приховала той факт, що має у власності житловий будинок у АДРЕСА_2 .

Вислухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що 20 січня 2006 року на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, зареєстрованого державним нотаріусом Чаплинської державної нотаріальної контори Завротченко А.І. ОСОБА_1 набув у власність житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 07.11.2017 року здійснено реєстрацію прав власності ОСОБА_1 на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

З копії технічного паспорту на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 вбачається, що замовником технічної інвентаризації є ОСОБА_1

Згідно копії паспорта громадянина України ОСОБА_6 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 від 11.12.2001 року.

16 лютого 2007 року між позивачем та ОСОБА_7 було укладено шлюб. Від шлюбу у них є малолітня дитина - ОСОБА_4 , 2003 року.

Рішенням Чаплинського районного суду Херсонської області від 18 травня 2015 року шлюб між сторонами було розірвано. Зазначеним судовим рішенням також було встановлено, що сторони припинили шлюбні відносини, спільного господарства не ведуть на примирення не погоджуються.

Відповідно до акту № 745 від 04 липня 2018 року перевірки факту проживання в житловому приміщенні, складного комісією у складі Поліщука В.М. заступника селищного голови, ОСОБА_8 інспектора житлового фонду, ОСОБА_9 . члена житло-побутової комісії за адресою АДРЕСА_1 , зареєстровані та фактично проживають ОСОБА_2 1981 року народження та ОСОБА_3 , 2017 року народження; зареєстровані, але фактично не проживають ОСОБА_1 , 1980 року народження та ОСОБА_4 , 2003 року народження, за свідченнями квартиронаймачів сусідніх будинків останні не проживають у вказаному будинку з 2014 року.

З акту № 971 від 05 вересня 2017 року перевірки факту проживання в житловому приміщенні, складного комісією у складі Поліщука В.М. заступника селищного голови, ОСОБА_8 інспектора житлового фонду, ОСОБА_9 члена житло-побутової комісії за адресою АДРЕСА_4 , ОСОБА_4 , 2003 року народження не зареєстрована, але фактично проживає з 2015 року за свідченнями квартиронаймачів сусідніх квартир.

Відповідно до копії довідки класного керівника ОСОБА_4 , 2003 року народження учениці 9-Б класу опорного закладу навчально-виховного комплексу «Чаплинська школа гімназія» Чаплинської селищної ради, у період 2015-2017 років ОСОБА_2 не бере участі у матеріальному забезпеченні доньки, не проявляє інтересу до її навчання та виховання, відвідала батьківські збори лише 1 раз.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції та зазначає, згідно із частиною третьою статті 319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У разі виникнення спору між власником і членами його сім`ї право члена сім`ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог статей 405, 406 ЦК. Зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність без поважних причин члена сім`ї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Тобто, право користування житлом власника у членів (колишніх членів) його сім`ї виникає лише за умови, що іншого житла, придатного для проживання, у них немає. Тому в разі появи в останніх такого житла вони втрачають право на користування житлом, яке їм було надано як членам сім`ї власника цього житла.

Члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Частиною четвертою статті 9 ЖК України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Частиною четвертою статті 156 ЖК УРСР 1983 року припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

На вселення до батьків їхніх неповнолітніх дітей згода власника не потрібна (частина друга статті 156, частина перша статті 161 ЖК УРСР 1983 року). Згідно з положеннями статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

З матеріалів справи вбачається, що у спірному житловому будинку відповідачка ОСОБА_2 зареєстрована фактично з моменту набуття права власності позивачем, зокрема з квітня 2007 року, її малолітня дитина зареєстрована у спірному будинку з моменту народження, з червня 2017 року. ОСОБА_2 відповідачка по справі, вселилася у спірний житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , як член сім`ї власника житла ОСОБА_1 та після припинення сімейних відносин з ним продовжує користуватися даним житловим будинком, що підтверджується актом № 745 від 04 липня 2018 року перевірки факту проживання в житловому приміщенні.

Апеляційний суд зазначає, що правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Посилання позивача на те, що у відповідачки наявне у власності інше житлове майно, свого підтвердження не знайшло.

Відповідно до статей 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Тому оскільки житловий будинок на час розгляду справи є єдиним постійним місцем проживання відповідача ОСОБА_10 та її малолітньої дитини, а тому відповідач, як колишній член сім`ї позивача - власника будинку, зберігає право користування ним, припинення сімейних відносин із власником будинку на підставі статті 156 ЖК України не позбавляє її права користування спірним будинком.

Позивачем та його представником у судовому засіданні не доведено переконливих доказів викладених у апеляційній скарзі щодо задоволення позовних вимог, а тому на підставі викладеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, районний суд дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Чаплинського районного суду Херсонської області від 01 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ В.В. Бугрик

Судді: _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ Л.В. Базіль

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ Л.А. Приходько

Повний текст постанови складений 16 жовтня 2019 року.

Головуючий _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ В.В. Бугрик