Постанова

Іменем України

10 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 2-2080/08

провадження № 61-13306св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Калараша А. А. (суддя-доповідач), Сімоненко В. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - територіальна громада в особі Бердянської міської ради,

особи, які не брали участі у розгляді справи - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження справу за касаційною скаргоюОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Запорізької області від 17 грудня

2015 року,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2008 року ОСОБА_5 звернулась до суду з позовом до територіальної громади

м. Бердянська в особі Бердянської міської ради про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на частину домоволодіння в порядку спадкування за законом.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_6 . Після його смерті відкрилася спадщина на 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_1 . Вказувала, що спадкоємцем першої черги за законом є вона - дочка померлого. У встановлений законодавством шестимісячний строк вона не звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті її батька ОСОБА_6 , однак вона відповідно до пункту 1 частини першої статті 549 ЦК Української РСР 1963 року є такою, що прийняла спадщину, оскільки фактично вступила в управління та володіння спадковим майном. Також зазначала, що на свої кошти поховала батька, забрала документи та ключі від будинку, частину предметів домашньої обстановки і посуд. Вказувала, що всі наступні роки доглядала за будинком, обробляла земельну ділянку, проводила необхідні проплати та інше. У теперішній час вона вирішила продати 1/2 частину успадкованого нею домоволодіння, однак правовстановлюючі документи на нього оформлені на батька, який набув права власності на це майно на підставі рішення народного суду м. Бердянська від 18 травня 1981 року, тому змушена звернутися до суду з таким позовом.

У зв`язку з викладеним позивач просилавстановити факт прийняття спадщини та визнати за нею права власності на 1/2 частину домоволодіння, що розташоване на АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 21 квітня 2008 року позов задоволено.

Встановлено факт прийняття ОСОБА_1 спадщини у вигляді 1/2 частини домоволодіння АДРЕСА_1 , що залишилась після її батька ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач як дочка померлого, відповідно до статті 529 ЦК Української РСР 1963 року є спадкоємцем першої черги за законом та фактично прийняла спадщину, що підтвердилось показаннями свідків, то її позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 17 грудня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 , заяву ОСОБА_3 про приєднання до апеляційної скарги задоволено, рішення суду першої інстанції від 21 квітня

2008 року скасовано та ухвалено в справі нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до територіальної громади

м. Бердянська в особі Бердянської міської ради про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на частину домоволодіння в порядку спадкування за законом відмовлено.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що вирішуючи вказану справу суд першої інстанції належним чином не встановив, у чому полягало порушення прав позивача як спадкоємця з боку зазначеного нею відповідача та які правовідносини між ними виникли, оскільки Бердянська міська рада Запорізької області не перебувала з позивачем у жодних правовідносинах та права власності позивача на спірну частину домоволодіння не оспорювала і на неї не претендувала. Зокрема зазначено, що суд першої інстанції розглянув справу без участі належного відповідача, чим порушив право ОСОБА_3 на судовий захист у першій інстанції. Крім того судом апеляційної інстанції було зазначено, що позивач та інші спадкоємці не позбавлені права звернутись з позовами до належних відповідачів і вирішити спірні правовідносини, які склалися між ними.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У січні 2016 року ОСОБА_1 подала касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржуване рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У січні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла касаційна скарга

ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Запорізької області від 17 грудня 2015 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 лютого 2016 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі і витребувано цивільну справу з Бердянськогоміськрайонного суду Запорізької області.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У березні 2018 року справу № 2-2080/08 передано до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції скасовуючи законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції неправильно застосував норми законодавства. Наголошує увагу суду на те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні не навів жодних мотивів, яким саме чином були порушені спадкові права ОСОБА_2 , якщо він не є спадкоємцем першої черги, оскільки є внуком спадкодавця. Вказувала, що суд апеляційної інстанції застосував до спірних правовідносин положення постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» проігнорувавши той факт, що рішення суду першої інстанції було ухвалено раніше ніж прийнято цю постанову. Зазначала, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення. Судом першої інстанції було направлено запит до нотаріальної контори з метою встановлення всіх спадкоємців після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , однак ніхто із заявами про прийняття спадщини до суду не звертався. Вказує, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 відповідно до частини другої статті 553 ЦК Української РСР 1963 року вважаються такими, що відмовилися від прийняття спадщини, оскільки вони обидва знали про смерть спадкодавця, однак протягом майже 16 років із заяви про прийняття спадщини до нотаріуса не зверталися. Також зазначала, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 пропустили встановлений статтею 257 ЦК України строк позовної давності на оскарження рішення суду першої інстанції, оскільки апеляційна скарга була подана до суду майже через 7 років після ухвалення рішення суду першої інстанції. Вказує, що ОСОБА_2 не міг не знати про те, що вона оформлює на себе право власності на 1/2 частину спірного домоволодіння, оскільки сам на підставі договору дарування від 21 жовтня 2008 року став власником іншої Ѕ частини цього домоволодіння, однак суд апеляційної інстанції на вказане уваги не звернув. Також зазначала, що поза увагою апеляційного суду залишилась та обставина, що вона зазначала ОСОБА_3 , як свідка, однак він у судове засідання не з`явився, оскільки не претендував на спадщину та взагалі перебував у стані алкогольного сп`яніння, тому незрозумілим є рішення суду апеляційної інстанції, яким саме чином рішення суду першої інстанції майже через сім років стало порушувати спадкові права її брата та племінника.

Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача -

ОСОБА_6 , що підтверджується копією довідки відділу РАЦС Бердянського міського управління юстиції №595 від 04.07.2002р., копією свідоцтва про народження позивача, копії свідоцтва про її шлюб (а. с. 5, 9-10).

Після його смерті відкрилась спадщина на 1/2 частини домоволодіння АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою БТІ № 1405 від

04 грудня 2007 року, копією рішення народного суду м. Бердянська Запорізької області від 18 травня 1981 року (а. с. 6-7).

Також судом першої інстанції на підставі довідки Бердянської державної нотаріальної контори від 26 березня 2008 року № 1696/2-15 було встановлено, що після померлого ОСОБА_6 спадкова справа в Бердянській державній нотаріальній конторі не заводилась (а. с. 26).

Судом апеляційної інстанції було встановлено, що особа яка не брала участі у розгляді справи ОСОБА_3 є сином спадкодавця ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та належить до спадкоємців першої черги (а. с. 53).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Перевіривши доводи касаційної скарги та дослідивши матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до положень статей 15, 16 ЦК України, статті 3 ЦПК України

2004 року кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання у спосіб, передбачений законом або договором, за умови належності особі, яка звертається до суду, прав, свобод або інтересів, про захист яких йдеться.

У статті 4 ЦПК України 2004 року йдеться про те, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Загальні способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені частиною другою статті 16 ЦК України. Під час вибору способу захисту цивільного права необхідно керуватися суб`єктивним правом та характером його порушення.

Право вибору способу захисту порушеного або оспорюваного права належить позивачеві, тоді як перевірка відповідності цього способу наявному порушенню і меті судового розгляду є обов`язком суду.

Тотбо право на задоволення позову у справі має особа, яка не може повністю реалізувати свої порушені, невизнані або оспорювані права. Не може бути задоволено позов особи про захист прав, яких вона не має.

Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України 2004 року суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинний на той час закон, зокрема, відповідні правила ЦК Української РСР 1963 року, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом.

Справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними.

Враховуючи, що фактично позовні вимоги стосуються визнання права власності на спадкове майно ОСОБА_6 , спадщина після смерті якого відкрилася

ІНФОРМАЦІЯ_1 , тому до спірних правовідносин судами правильно були застосовані положення ЦК Української РСР 1963 року.

Згідно зі статтею 525 ЦК Української РСР 1963 року часом (моментом) відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця.

Відповідно до статті 529 ЦК Української РСР 1963 року при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю.

Відповідно до частини першої статті 549 ЦК УРСР 1963 року фактичне прийняття спадщини підтверджується діями спадкоємців, які за своїм характером свідчать, що в шестимісячний строк з часу відкриття спадщини вони фактично вступили в управління або володіння спадковим майном.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 зазначала, що вона є єдиною спадкоємицею після смерті батька, що інших спадкоємців не має, тому відповідачем зазначила територіальну громаду м. Бердянська в особі Бердянської міської ради, оскільки лише її права могли б бути порушені судовим рішенням.

За теоретичним визначенням «відповідач» - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

На відміну від позивача відповідач - це особа, яка, на думку позивача або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Частиною першою статті 33 ЦПК України 2004 року передбачено, що суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК України 2004 року. У разі, якщо норма матеріального права, яка підлягає застосуванню за вимогою позивача, вказує на те, що відповідальність повинна нести інша особа, а не та, до якої пред`явлено позов, і позивач не погоджується на її заміну, суд залучає до участі в справі іншу особу як співвідповідача з власної ініціативи. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Судом апеляційної інстанції було встановлено, що спадкоємцями першої черги спадкування після смерті ОСОБА_6 є його діти:

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (а. с. 9, 53).

Також судом було встановлено, що ОСОБА_1 не надала до суду першої інстанції жодних доказів стосовно того, що вирішення її позовних вимог щодо визнання права власності на 1/2 частину спірного домоволодіння може вплинути на права та інтереси територіальної громади м. Бердянська в особі Бердянської міської ради, тому дійшов правильного висновку щодо відмови у задоволенні її позову, оскільки Бердянської міська рада не є належним відповідачем у справі яка переглядається, так як вказаний орган місцевого самоврядування не претендує на 1/2 частину спірного домоволодіння та не є такою, що оспорює будь-чиє право на спадщину у цій справі, з огляду також і на те, що відсутні підстави для прийняття міською радою спадщини після смерті ОСОБА_6 , що передбачені частиною першою статті 555 ЦК Української РСР 1963 року, згідно з якою спадщина переходить до держави: якщо спадкодавець все майно або частину його заповів державі; якщо у спадкодавця немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом або якщо всі спадкоємці відмовились від спадщини.

Отже, з урахуванням того, що суд першої інстанції розглянув справу про визнання за ОСОБА_1 права власності на майно без залучення до участі у справі належного відповідача, а саме: іншого спадкоємця першої черги ОСОБА_3 та фактично встановивши відсутність будь-яких претендентів на вказане майно, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про незаконність рішення суду першої інстанції та про порушення прав рідного брата позивача.

Також необхідно зазначити, що позивач звертаючись до суду першої інстанції з позовними вимогами про встановлення факту прийняття спадщини не надала до суду жодних належних доказів того, що її права на спадщину порушені або не визнаються, оскільки лише у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Таким чином доводи касаційної скарги стосовно того, що суд апеляційної інстанції не встановив всіх обставин справи спростовуються матеріалами справи та встановленими в рішенні апеляційного суду обставинами.

Також необґрунтованими є доводи касаційної скарги стосовно того, що судом апеляційної інстанції незаконно було застосовано до спірних правовідносин законодавчий акт, який було прийнято після ухваленого рішення суду першої інстанції, оскільки постанови Пленуму Верховного Суду України не є законодавчими актами та носять роз`яснювальний характер щодо застосування тих чи інших норм права.

Також не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги стосовно того, що особи, які не брали участі у розгляді справи подали апеляційну скаргу з пропуском строку позовної давності визначеного статтею 257 ЦК України, з тих підстав, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, а заявники звернулися до суду апеляційної інстанції не з позовною заявою, а з апеляційною скаргою та заявою про приєднання до апеляційної скарги.

Крім того суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що строк апеляційного оскарження пропущено ними з поважним причин, у зв`язку з чим ухвалою від

23 листопада 2015 року його поновив.

Доводи касаційної скарги стосовно того, що її брату та племіннику було відомо про те, що вона звернулася до суду з позовними вимогами про встановлення факту прийняття нею спадщини та визнання за нею права власності на 1/2 частину спірного володіння було відомо ще у 2008 році ґрунтуються на припущеннях та не можуть бути підставою для скасування судового рішення.

Крім того, суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні вказав, що позивач не позбавлена права звернутися до суду з позовом до належних відповідачів.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК Українисуд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Запорізької області від 17 грудня

2015 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: А. А. Калараш

В. М. Сімоненко

С. П. Штелик