Провадження № 22-ц/812/1714/19
Єдиний унікальний номер судової справи № 488/2519/18
Категорія 30 Доповідач апеляційного суду - Самчишина Н.В.
Постанова

іменем України

17 жовтня 2019 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Самчишиної Н.В.,

суддів: Базовкіної Т.М., Прокопчук Л.М.,

із секретарем судового засідання Цуркан І.І.,

за участі: представника позивача Одинцової Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником ОСОБА_2 , на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 10 квітня 2019 року, ухваленепід головуванням судді Селіщевої Л.І. в приміщенні цього ж суду, дата складання повного судового рішення не зазначена, у цивільній справі за позовом Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів,

встановив:

У червні 2018 року Державне підприємство «Адміністрація морських портів України» (далі ДП «Адміністрація морських портів України» або ДП «АМПУ») звернулось до суду з вищезазначеним позовом до ОСОБА_1 , який обґрунтовувало наступним.

Наказом № 175/о від 24 березня 2017 року ОСОБА_1 був звільнений з посади контролера команди охорони загону загальної охорони служби загальної охорони та режиму Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України» на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку зі скороченням штату працівників.

Рішенням Заводського районного суду від 14 грудня 2017 року ОСОБА_1 поновлено в Миколаївській філії ДП «Адміністрація морських портів України» на посаді контролера команди охорони загону загальної охорони служби загальної охорони та режиму. Стягнуто з ДП «АМПУ» на користь ОСОБА_1 53 907 грн. 84 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнуто з ДП «АМПУ» на користь держави судові витрати у сумі 1280 грн. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі.

Постановою апеляційного суду Миколаївської області від 26 січня 2018 року вищезазначене рішення суду першої інстанції змінено в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зменшено стягнення з 53 907 грн. 84 коп. до 51 054 грн. 30 коп. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Рішення суду позивачем виконано, наказом адміністрації Миколаївського морського порту за № 54/о від 08 лютого 2018 року ОСОБА_1 поновлено на роботі та виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 51 054 грн. 30 коп.

В подальшому наказом № 60/о від 09 лютого 2018 року ОСОБА_1 звільнено з роботи на підставі п.1 ст.36 КЗпП України за угодою сторін.

27 березня 2018 року з претензії Корабельного районного центру зайнятості м. Миколаєва позивачу стало відомо, що з 24 квітня 2017 року відповідач перебував на обліку як безробітній та з 03 травня 2017 року по 07 лютого 2018 року отримав допомогу по безробіттю в розмірі 44 177 грн. 51 коп.

Крім того, ОСОБА_1 проходив професійне навчання в Миколаївському навчально-курсовому комбінаті за професією оператор котельні з 13 липня 2017 року по 11 жовтня 2017 року. Вартість цих соціальних послуг склала 2 921 грн. 55 коп.

-2-

На підставі цієї претензії загальна сума 47 099 грн. 06 коп. була добровільно перерахована позивачем Корабельному районному центру зайнятості м. Миколаєва в якості компенсації виплаченої допомоги по безробіттю та соціальних послуг, отриманих відповідачем. Посилаючись на викладені обставини, а також на те, що між сторонами виникли відносини щодо повернення вищезазначених коштів, оскільки правові підстави їх одержання відповідачем відпали у зв`язку із поновленням його на роботі та виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу, ДП «Адміністрація морських портів України» просило стягнути на його користь з ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 47 099 грн. 06 коп., які були утримані з позивача на користь Корабельного районного центру зайнятості та 1 762 грн. судового збору.

У відзиві на позовну заяву представник відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 , посилався, як на необґрунтованість позову, так і на те що відповідач є неналежним.

У відповіді на відзив позивач наполягав на підставності позовних вимог.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 10 квітня 2019 року позов ДП «Адміністрація морських портів України» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України» 47 099 грн. 06 коп. грошових коштів та 1762 грн. судового збору.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з його обґрунтованості, вважаючи зокрема, що згідно ст. 1212 ЦК України у відповідача є зобов`язання повернути майно, оскільки підстава, на якій воно було набуте, відпала.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 , посилаючись на необґрунтованість рішення, порушення судом першої інстанції норм матеріального, просив рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу, представник позивача ОСОБА_3 , просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на безпідставність її доводів.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що згідно наказу № 175/о «Про припинення трудового договору» від 24 березня 2017 року ОСОБА_1 був звільнений з посади контролера команди охорони загону загальної охорони служби загальної охорони та режиму Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України» на підставі п. 1 ч. 1 ст.40 КЗпП України, у зв`язку зі скороченням штату працівників (а.с.8). Рішенням Заводського районного суду від 14 грудня 2017 року ОСОБА_1 поновлено в Миколаївській філії ДП «Адміністрація морських портів України» на посаді контролера команди охорони загону загальної охорони служби загальної охорони та режиму. Стягнуто з ДП «АМПУ» на користь ОСОБА_1 53 907 грн. 84 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу та на користь держави судові витрати у сумі 1280 грн. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу за один календарній місяць у сумі 6188 грн. 40 коп. Постановою апеляційного суду Миколаївської області від 26 січня 2018 року рішення Заводського районного суду змінено в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зменшено стягнення з 53 907 грн. 84 коп. до 51 054 грн. 30 коп. В іншій частині рішення суду залишено без змін). На виконання вказаних судових рішень Миколаївської філією ДП «Адміністрація морських портів України» видано наказ № 54/о від 08 лютого 2018 року, згідно якого ОСОБА_1 поновлено на роботі з 25 березня 2017 року та виплачено йому середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 51 054 грн. 30 коп. (а.с. 9-16).

-3-

Наступним наказом № 60/о від 09 лютого 2018 року ОСОБА_1 звільнено з роботи на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін (а.с.17).

З довідки, виданої заступником головного бухгалтера підприємства вбачається, що відповідачу нараховано та виплачено кошти за час вимушеного прогулу за наказом №54/о від 08 лютого 2018 року в розмірі 63 508 грн. 46 коп., в тому числі за час вимушеного прогулу згідно рішення суду 51 054 грн. 30 коп. (а.с. 19).

21 березня 2018 року Корабельний районний центр зайнятості звернувся до позивача з претензією № 252/12-18, в якій зазначав, що ОСОБА_1 в період з 24 квітня 2017 року перебував на обліку в Корабельному районного центру зайнятості та в період з 03 травня 2017 року по 07 лютого 2018 року отримав допомогу по безробіттю на загальну суму 44 177 грн. 51 коп.

Крім того, ОСОБА_1 проходив професійне навчання в Миколаївському навчально-курсовому комбінаті за професією оператор котельні з 13 липня 2017 року по 11 жовтня 2017 року. Вартість цих соціальних послуг склала 2 921 грн. 55 коп. У зв`язку з поновленням ОСОБА_1 на роботі на підставі рішення суду, відповідно до ч. 4 ст.35 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування України на випадок безробіття» центр зайнятості просив перерахувати йому виплачену працівнику суму допомоги по безробіттю разом з вартістю навчання 47 099 грн. 06 коп. (а.с.24).

Згідно платіжного доручення за № 408 від 13 квітня 2018 року Миколаївська філія ДП «Адміністрація морських портів України» перерахувала на рахунок Корабельного районного центру зайнятості грошові кошти в розмірі 47 099 грн. 06 коп. (а.с. 25).

Відповідно до положень п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття (далі - страхування на випадок безробіття) - система прав, обов`язків і гарантій, яка передбачає матеріальне забезпечення на випадок безробіття з незалежних від застрахованих осіб обставин та надання соціальних послуг за рахунок коштів Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття.

Право на матеріальне забезпечення на випадок безробіття та соціальні послуги мають застраховані особи, що встановлено ч. 1 ст. 6 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття».

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону суб`єктами страхування на випадок безробіття є застраховані особи, а у випадках, передбачених цим Законом, також члени їх сімей та інші особи, страхувальники та страховик.

Відповідно до п.37 постанови Кабінету Міністрів України від 20 березня 2013 року № 198 «Про затвердження Порядку реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу» (чинного на час виникнення спірних правовідносин) центр зайнятості припиняє реєстрацію у разі поновлення зареєстрованого безробітного на роботі за рішенням суду, що набрало законної сили.

Повернення виплачених безробітному коштів здійснюється відповідно до правил ч. 4 ст. 35 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», за якою із роботодавця утримуються: сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.

Із аналізу наведених законодавчих норм вбачається, що відповідач ОСОБА_1 , як застрахована особа, відповідно до положень наведеного закону, в зв`язку із звільненням з роботи за скороченням штату отримував допомогу по безробіттю. Виплата вказаної допомоги була припинена у зв`язку з його поновленням на роботі за судовим рішенням.

Тому допомога по безробіттю відповідачем, як застрахованою особою, отримана відповідно до наведених вимог закону.

-4-

Звертаючись до суду, позивач порушував питання про стягнення з відповідача коштів, як безпідставно набутих, вважаючи що до спірних правовідносин необхідно застосовувати норми ст. 1212 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Тобто зобов`язання з повернення безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна.

Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

За такого посилання позивача на те, що отримані відповідачем кошти по безробіттю від Корабельного районного центру зайнятості є безпідставно отриманими коштами із посиланням на положення ст. 1212 ЦК України, є помилковими, оскільки вказана норма регулює відносини з набуття майна без достатньої правової підстави за рахунок іншої особи, тоді як у даній справі відповідач отримав спірні кошти саме на підставі діючого закону, а позивач у даних відносинах не є особою, за рахунок якої ці кошти отримані.

Повернення позивачем сплачених робітнику коштів Корабельному районному центру зайнятості також передбачено наведеним законом, тоді як цей закон, а саме Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» не передбачає право роботодавця на регресне стягнення коштів з працівника.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» встановлено перелік умов, на підставі яких може відбутися процедура повернення суми виплаченого забезпечення застрахованій особі, якими є умисне невиконання цією особою обов`язків та зловживання ними.

Проте таке право надано відповідному Центру зайнятості, а не роботодавцю.

Разом з тим, як слідує з листа-претензії Корабельного районного центра зайнятості на адресу роботодавця, позивача у справі, підстав для запровадження такої процедури немає.

Безпідставним також є посилання в рішенні районного суду на п. 32 Постанови № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» (з подальшими змінами) Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога за тимчасовою непрацездатністю, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час.

Так, вказані роз`яснення в наведеній Постанові Пленуму Верховного Суду України зроблені з урахуванням вимог закону, зокрема, ч. 3 ст. 117 КЗпП України в редакції діючій на час надання таких роз`яснень. Однак на підставі Закону України № 3248-15 від 20 грудня 2015 року «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України» ця норма закону виключена.

Такий правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 22 листопада 2017 року у справі № 6-1660цс16.

-5-

Правовідносини сторін у даній справі ґрунтуються на нормах КЗпП України, якими в тому числі і передбачена матеріальна відповідальність працівника, проте позов ґрунтується на інших підставах.

За таких обставин, на підставі пунктів 3, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. З урахуванням викладеного, на користь ОСОБА_1 з ДП «Адміністрація морських портів України» підлягає стягненню судовий збір за подання та розгляд апеляційної скарги в розмірі 2643 грн.

Щодо доводів апеляційної скарги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, то колегія суддів виходить з наступного.

Право на професійну правничу допомогу гарантовано ст. 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року за № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року за № 23-рп/2009.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року за № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за замістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

За приписами статей 133, 137 ЦПК України, витрати на професійну правничу допомогу відносяться до судових витрат.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою такої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Тобто, витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на професійну правничу допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 13 червня 2018 року справа №757/47925/15-ц, від 20 червня 2018 року справа №127/1284/14-ц, від 27 червня 2018 року справа №554/9348/15-ц, від 25 липня 2018 року справа № 522/4198/17-ц. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення від 6 липня 2015 року у справі «Заїченко проти України»).

-6-

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу відповідачем надано суду ордер про надання правової допомоги від 09 вересня 2018 року, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 558 від 20 жовтня 2009 року, акт виконаних робіт від 09 вересня 2019 року, в якому міститься розрахунок за надану правову допомогу в загальному розмірі 5 000 грн. та прибутковий касовий ордер від 09 вересня 2019 року №1-09 про оплату ОСОБА_1 суми гонорару в розмірі 5 000 грн.

Таким чином, відповідачем надано належні докази на підтвердження понесення витрат на правничу допомогу, а саме перелік складових наданих послуг, розрахунок вартості складових наданих відповідних послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, у зв`язку з чим на його користь з позивача підлягають стягненню витрати на правничу допомогу.

За результатами апеляційного перегляду поновлення дії рішення суду першої інстанції, що зупинене ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 24 вересня 2019 року до закінчення апеляційного провадження, є недоцільним.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, колегія суддів,

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником ОСОБА_2 , задовольнити.

Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 10 квітня 2019 рокускасувати та ухвалити нове рішення.

Відмовити в задоволенні позову Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів.

Стягнути з Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (м. Київ, пр. Перемоги, 14, інд. код 38727770) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ) 2643 (дві тисячі шістсот сорок три) грн. судового збору за подання та розгляд апеляційної скарги та 5000 (п`ять тисяч) грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: Т.М. Базовкіна

Л.М. Прокопчук

Повний текст постанови складено 17 жовтня 2019 року.