КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

15 жовтня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: головуючого Сліпченка О.І., Сержанюка А.С., Сушко Л.П.

за участю секретаря: Пітенко І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 22 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про відібрання дитини.

Заслухавши доповідь судді Апеляційного суду, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд,-

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звенулась із вищевказаним позовом, який обґрунтовано тим, що 16 січні 2015 року рішенням Дніпровського районного суду м. Києва між позивачем та відповідачем було розірвано шлюб, визначено місце проживання дитини ОСОБА_3 , 2013 року народження, разом з позивачем та стягнуто з відповідача аліменти на утримання дитини.

02 квітня 2017 року до позивачки звернулась мати відповідача ОСОБА_4 для зустрічі з її онукою, позивач не заперечила, але за спливом двох днів відповідач повідомив, що немає наміру повертати дитину.

ОСОБА_1 просила негайно відібрати дитину від ОСОБА_2 та передати дитину їй, стягнути з відповідача судові витрати.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 22 травня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 звернуласьіз апеляційною скаргою, яку обґрунтовано тим, що місцевий суд неповно з`ясував обставини справи та допустився порушення норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що орган опіки обмежив її в праві належним чином надати докази і пояснення по справі і прийняв рішення щодо визначення місця проживання дитини, в той час коли позивачка хворіла.

Зауважує, що немає доказів на підтвердження того, що повернення дитини за місцем проживання матері, яке є місцем проживання дитини, створює загрозу її життю та здоров`ю, або негативно впливатиме на її розвиток, а тому підстав для відмови в задоволенні позову не вбачає.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зауважує, що позивач не довела факт викрадення дитини, а орган опіки та піклування підтвердив, що дитина проживає з ним, і він у повному обсязі виконує свої батьківські обов`язки та забезпечив дитині належні умови для проживання та повноцінного розвитку, а позивач не надала жодних доказів щодо її участі у вихованні дитини.

У судовому засіданні відповідач та його представник - адвокат Шевченко О.Ю. підвердили свою позицію, представник Служби у справах дітей Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації - Дрига Н.І. виступила проти задоволення апеляційної скарги, зазначивши, що позивачка перестала здійснювати обов`язки з виховання та розвитку доньки. Інші належним чином повідомлені учасники справи не з`явились.

У відповідності до вимог статті 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.

Апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами;

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів

3) показань свідків.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення відповідає в повній мірі.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено факту викрадення дитини, а Орган опіки та піклування Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації підтвердив, що дитина проживає з батьком, який в повному обсязі виконує свої батьківські обов`язки та забезпечує належні умови для проживання та повноцінного розвитку дитини, а позивачка не надала доказів щодо участі її у вихованні, розвитку та оздоровлення дитини.

Колегія суддів погоджується з таким висновком місцевого суду, що проживання з батьком відповідає інтересам дитини, з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, щобатьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є сторони по справі.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 16.01.2015 року шлюб між позивачем і відповідачем розірвано, визначено місце проживання їх дитини разом з позивачем, стягнуто з відповідача аліменти на утримання дитини.

Дніпровське управління поліції ГУНП у м. Києві листом від 26.06.2017 року повідомило позивача про розгляд в судовому порядку питань щодо опіки малолітньої дитини.

Орган опіки та піклування Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації перевірив обставини, що виникли в даній справі та у своєму висновку від 21.05.2018 року підтвердив, що дійсно дитина на цей час проживає з батьком за адресою : АДРЕСА_1 , дитина забезпечена належними умовами для проживання та повноцінного розвитку, батько в повному обсязі виконує свої батьківські обов`язки, а мати дитини не надала ніяких доказів щодо участі її у вихованні, розвитку та оздоровлення дитини.

Відповідно до ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство охороняються державою.

Відповідно до ст. З СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства, дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.

Відповідно до ч. 1 ст. 14 СК України здійснення сімейних прав є такими, що тісно пов`язані між особою, а тому не можуть бути передані іншій особі.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі.

Відповідно до 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими на особисте виховання дитини.

Право на особисте виховання дитини дає можливість матері, батькові бути нерозлучно з нею.

Статтею 160 СК України регламентовано право батьків на визначення місця проживання дитини, яка не досягла десяти років.

З даної статті вбачається, що батьки можуть домовитися про те, що дитина з одним із них, бабусею, іншим родичем чи в спецшколі-інтернаті. Такий договір, як і будь-який інший, не може бути змінений за волею одного з батьків.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки зобов`язані дбати про дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей,поважаючи гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

В положенні принципу 6 «Декларації прав дитини» Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1959 року зазначено, що «дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння; вона повинна, коли це можливо, зростати під піклуванням і відповідальністю своїх батьків, у всякому випадку в атмосфері любові і морального та матеріального забезпечення; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю».

Стаття 8 Конвенції про права дитини включає як право батьків на вжиття заходів повернення дитини, так і обов`язок національних органів влади вживати такі заходи. Зазначене застосовується не лише у справах, пов`язаних із обов`язковим відібранням дітей державне утримання та вжиттям заходів соціального захисту, а також у справах, у яких батьками та іншими членами сім`ї дитини виникає спір щодо спілкування з дитиною її проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Хокканен проти Фінляндії» від 23 вересня року та у справі «Фуска проти Румунії».

Відповідно до ст. З Конвенції про права дитини ратифікованої Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.12.1991 року у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

Як було вказано місцевим судом, позивачем не доведено факту викрадення дитини, а у відповідності до висновку Органу опіки дитина проживає з батьком задля забезпечення належних умов для проживання та повноцінного її розвитку.

Зазначене позивачем не спростовується, як і не надано доказів на підтвердження здійснення обов`язку з виховання та розвитку доньки.

Колегія суддів з огляду на обставини справи, а саме неналежної участі позивача у вихованні спільної з відповідачем дитини, а також враховуючи те, що першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини, приходить до висновку, що підстав для задоволення позовних вимог не вбачається.

Посилання ОСОБА_1 на те, що орган опіки обмежив її в праві надати докази і пояснення колегією суддів відхиляються, оскільки представником Служби у справах дітей Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації повідомлялась про розгляд вказаного питання, однак позивач не з`являвся на такі засідання.

Відповідно до матеріалів справи провадження у справі було відкрито 06 листопада 2917 року, а підготовче провадження у справі було закрито 15 травня 2018 року, тобто у позивача було більше ніж пів року часу на подачу доказів, які б підтверджували її участь у вихованні дитини, що нею зроблено не було.

ОСОБА_1 до органів опіки не зверталась, заперечень не надавала, жодних дій, які б вказували на бажання у прийнятті участі у вихованні дитини не вчиняла.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та прийшов до обґрунтованого висновку.

Апеляційна скарга переповнена оцінкою доказів апелянтом, при цьому не вказується, які з доказів неправомірно були судом першої інстанції не прийняті, чи досліджувались із порушенням установленого законом порядку.

Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 22 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: