ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6873/19 Справа № 211/880/19 Суддя у 1-й інстанції - Сарат Н. О. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на рішення Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 березня 2019 року, яке ухвалено суддею Сарат Н.О. у місті Кривому Розі, повний текст рішення складено 03 квітня 2019 року,-

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2019 року, позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа Довгинцівський відділ державної виконавчої служби міста Кривий Ріг, Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про звільнення від сплати заборгованості по аліментах.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що за період з 12.12.2015 року по 01.01.2019 рік на підставі виконавчого листа №211/7790/14-ц виданого 20.02.2015 року Довгинцівським районним судом м.Кривого Рогу Дніпропетровської області на нього нарахована заборгованість по аліментам у розмірі 49 909,50 грн. та за період з 03.11.2017 року по 01.01.2019 рік на підставі судового наказу №211/5105/17, виданого 09.11.2017 року Довгинцівським районним судом м.Кривого Рогу Дніпропетровської області на нього нарахована заборгованість по аліментам у розмірі 19 777,34 грн.

Нарахування даної заборгованості він вважає незаконною, так як про існування судових рішень про стягнення з нього аліментів він не знав до січня 2019 року. Аліменти він сплачував в добровільному порядку. Той факт, що він добровільно сплачував аліменти з липня 2018 року по грудень 2018 року відповідач від державного виконавця приховала, йому за ці місяці виконавець зробила перерахунок на підставі того, що він особисто приніс копії квитанцій.

Просив у судовому порядку звільнити його від сплати заборгованості по аліментам в сумі 49 909,50 грн. за період з 12.12.2015 року по 01.01.2019 року, яка нараховувалась на підставі виконавчого листа №211/7790/14-ц виданого 20.02.2015 року Довгинцівським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області та від сплати заборгованості по аліментам в сумі 19 777,34 грн., за період з 03.11.2017 року по 01.01.2019 року, яка нараховувалась на підставі судового наказу №211/5105/17 виданого 09.11.2017 року Довгинцівським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області.

Рішенням Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 березня 2019 року, ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні його позовних вимог.

Не погоджуючись з ухваленим судовим рішенням, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, ставить питання про його скасування та ухвалення нового рішення про повне задоволення його позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, скаржник зазначає, що суд не досліджував надані ним докази, не ознайомився зі змістом його позовної заяви, в якій він звертав увагу суду на те, що відповідач звернулася до виконавчої служби лише 17 жовтня 2018 року, при тому, що рішення про стягнення аліментів на старшого сина було ухвалено 20 лютого 2015 року, а судовий наказ про стягнення аліментів на молодшого сина було винесено 09 листопада 2017 року. Позивач вказує, що їх шлюб із відповідачем розпався восени 2017 року, при цьому зазначає, що з жовтня 2017 року по червень 2018 року він працював на ПАТ «Придніпровська залізниця» і з нього утримувались аліменти, що підтверджено довідкою підприємства, що після звільнення з роботи він добровільно платив аліменти, надавши суду квитанції про їх сплату, тому він вважає, що ці докази підтверджують сплату ним аліментів на дітей поза межами виконавчого провадження.

Позивач вважає, що заборгованість по аліментам утворилась у нього не від того, що він відмовився сплачувати аліменти, а від того, що йому не було відомо про наявність виконавчого провадження, зазначає, що з моменту розлучення він сплачував аліменти у добровільному порядку і державний виконавець на підставі наданих ним квитанцій про перерахування коштів відповідачу зробив перерахунок заборгованості з моменту звернення відповідача до виконавчої служби.

Скаржник, наводячи свої особисті розрахунки з врахуванням його заробітної плати за жовтень, листопад та грудень 2018 року, вказує, що його заборгованість по аліментам за ці три місяці на кожного із синів повинна складати по 702,84 грн.

Позивач зазначає, що відповідач, звертаючись до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів на молодшого сина не повідомила суд про те, що з нього за рішенням суду вже стягнуті аліменти на старшого сина в розмірі 25% від заробітку, у зв`язку із чим, судовий наказ був виданий всупереч нормам ст.161 ЦПК України. Вказує, що після того, як йому стало відомо про наявність двох рішень про стягнення з нього аліментів в розмірі 50% заробітку, він звернувся до суду з позовом про зменшення розміру аліментів та 29 лютого 2019 року було ухвалено рішення, яким було змінено розмір аліментів на утримання синів до 1/3 частини всіх видів його доходів.

Скаржник наголошує на тому, що суд не взяв до уваги того факту, що відповідач навмисно не зверталась до виконавчої служби за виконанням судових рішень про стягнення аліментів, оскільки весь час отримувала від нього кошти на утримання їх синів у добровільному порядку. Вказує, що у нього збереглась частина чеків, якими він підтвердив державному виконавцю хоч якусь частину сплати аліментів. Наголошує на тому, що про існування рішень про стягнення з нього аліментів йому не було відомо, а якби він знав про існування цих рішень, то мав би можливість звернутися до суду з позовом про зменшення розміру стягнутих аліментів, що і було ним зроблено, щойно він дізнався про їх наявність.

Позивач стверджує, що він практично весь час був офіційно працевлаштований і відповідачу достеменно було відомо, що він працевлаштований, має заробітну плату, тому у останньої не було перешкод для пред`явлення до виконання у примусовому порядку виконавчого листа. Вважає, незаконним висновок суду про ту, що йому у борг зараховується період за який він вже сплатив аліменти. Вважає, що стягнення з нього аліментів повторно за той час коли він їх добровільно сплачував та коли вони жили однією сім`єю з відповідачем і він працював та забезпечував родину, є несправедливим рішенням суду.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.2 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менша розміру ста мінімальних заробітних плат.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Матеріалами справи і судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 25.08.2012 року, який розірвано 03.11.2017 року рішенням Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області.

В період шлюбу у них народилось двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . ( а.с. 8 - копія рішення).

На підставі рішення Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу від 20.02.2015 року стягнуто аліменти з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця м.Рига, Латвійської Республіки, мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , працює : ПМС -80 , електро-монтер на утримання сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь матері дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до повноліття дитини, починаючи стягнення з 12.12.2014 року до досягнення дитиною ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_5 ( а.с. 9).

Борг по аліментам відповідно довідки-розрахунку станом на 24.01.2019 року на підставі рішення виданого Довгинцівським районним судом м.Кривого Рогу №211/7790/14-ц від 20.02.2015 року за період з 12.12.2015 року по 01.01.2019 рік складає 49 909,50 грн. ( а.с. 14 ).

На підставі судового наказу виданого Довгинцівським районним судом м. Кривого Рогу від 09.11.2017 року № 211/5105/17 стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця м. Рига Латвія, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , проживаючого та зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , на користь матері ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_4 , аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісяця, починаючи з 07 листопада 2017 року до досягнення дитиною повноліття ( а.с. 10).

Борг по аліментам відповідно довідки-розрахунку станом на 24.01.2019 року на підставі судового наказу виданого Довгинцівським районним судом м.Кривого Рогу №211/5105/17 від 09.11.2017 року за період з 03.11.2017 року по 01.01.2019 рік складає 19 777,34 грн. ( а.с. 13 ).

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , керувався нормами статті 197 СК України, й виходив з того, що необізнаність позивача про те, що з нього стягуються аліменти в примусовому порядку є безпідставними, оскільки така обставина не звільняє батька від обов`язку утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття в розмірі достатньому для їх повноцінного харчування, фізичного і духовного розвитку, забезпечення необхідними речами повсякденного вжитку, а тому не може бути підставою і для повного або часткового звільнення платника від сплати заборгованості за аліментами, або розстрочення її сплати у розмірі. При цьому, належних та допустимих доказів добровільного надання відповідачу фінансової допомоги на утримання дітей поза межами виконавчого провадження позивачем суду не надано.

Колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції та відхиляє доводи, викладені в апеляційній скарзі.

Згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Положеннями ч. 1 статі 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч.5 статті 81 ЦПК України).

Відповідно до статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установленихКонституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до частини першої статті 8 Закону Проохорону дитинства" кожна дитина має право на рівень, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку.

Згідно з статті 180СК батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття.

Право на отримання аліментів того з батьків, з ким проживає дитина, закріплене статтею 181 СК.

Порядок та особливості виконання судового рішення щодо стягнення аліментів також передбачені нормами сімейного та виконавчого законодавства.

Згідно з частиною 3 статті 12 Закону «Про виконавче провадження» виконавчий документ про стягнення періодичних платежів у справах про стягнення аліментів може бути пред`явлено до виконання протягом усього періоду, на який присуджені платежі.

За правилами частини 1 статті 194 СК, аліменти можуть бути стягнуті за виконавчим листом за минулий час, але не більш як десять років, що передували пред`явленню виконавчого листа до виконання.

Відповідно до частини другої статті 197 СК за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

Зазначена норма не встановлює конкретного переліку обставин, які можуть бути підставою для звільнення (повного або часткового) від сплати заборгованості за аліментами. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд.

Відомостей про виконання судових рішення, на підставі яких видано виконавчий лист та судовий наказ, у періоди 2016-2019 років справа не містить.

Обгрунтовуючи підстави позову, позивач посилається, як на істотну обставину, на факт проживання з відповідачем у період з 2015 року по листопад 2017 року однією сім`єю, утримання ним синів у добровільному порядку та відсутність його вини у виникненні заборгованості через необізнаність про наявність судового рішення.

Водночас, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували факт надання позивачем утримання синам під час спільного проживання до листопада 2017 року, в чому полягала така допомога та який був її розмір.

Встановивши зазначені обставини виходячи з підстав позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки заборгованість не виникла у зв`язку з тяжкою хворобою позивача, а інших обставин, що мають істотне значення у розумінні частини 2 статті 197 СК позивач не довів, підстави для звільнення повністю або частково від сплати заборгованості відсутні.

Спільність проживання позивача разом із відповідачем та дітьми в одному будинку та перебування у зареєстрованому шлюбі не є безумовною підставою вважати, що позивач надавав матеріальну допомогу дружині та синам.

Не може вважатись істотною обставиною для застосування частини 2 статті 197 СК відсутність вини позивача у виниклій заборгованості, на що посилається апелянт, оскільки відповідач не пред`являла виконавчий лист до виконання з 2015 та з листопада 2017 року. Таке право відповідачка має протягом всього часу до досягненню дітьми повноліття.

Не впливає на розмір заборгованості і твердження ОСОБА_1 про те, що він не знав про наявність судових рішень про стягнення з нього аліментів, оскільки обов`язок щодо утримання неповнолітньої дитини виникає на підставі закону, а судове рішення визначає лише спосіб та розмір утримання.

Таке застосування норм сімейного та виконавчого законодавства викладене в постановах Верховного Суду від 27 лютого 2019 року (справа №307/1186/17), від 1 серпня 2018 року (справа № 344/12158/16-ц), від 21 листопада 2018 року (справа № 343/860/17) та інші.

Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення суду першої інстанції постановлено без додержанням норм сімейного і процесуального права. Судове рішення містить висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо доводів сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381,382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 15 жовтня 2019 року.

Головуючий:

Судді: