Постанова
Іменем України

18 вересня 2019 року
м. Київ

справа № 727/1796/16-ц

провадження № 61-17941св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого Ступак О. В. (суддя-доповідач),
суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С.,
Усика Г. І., Яремка В. В.,

учасники справи:
позивач Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідач ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 31 січня 2017 року у складі колегії суддів: Міцнея В. Ф., Височанської Н. К., Литвинюк І. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій

У березні 2016 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», (далі АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 21 січня 2011 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у АТ КБ «ПриватБанк» та отримав кредитну картку «Універсальна». Отже, між банком і відповідачем укладений кредитний договір шляхом підписання заяви-анкети про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, ознайомлення з цими Умовами та правилами, Правилами користування платіжною карткою, затвердженими наказом від 06 березня 2010 року № СП-10-256, та тарифами банку, які викладені на банківському сайті: http://privatbank.ua/terms/pages/70/. 05 вересня 2013 року кредитну картку «Універсальна» переоформлено на престижну кредитну картку «Універсальна Gold», за тарифами якої відповідач отримав кредит у розмірі 15 000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 27,60 % річних за користування кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

У зв`язку з порушенням відповідачем взятих на себе кредитних зобов`язань станом на 31 грудня 2015 року утворилася заборгованість у розмірі 23 152,32 грн, яка складається із заборгованості за кредитом 15 098,79 грн, заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом 5 874,85 грн, пені 600,00 грн, штрафу (фіксована частина) 500,00 грн, штрафу (процентна складова) 1 078,68 грн.

Посилаючись на вказані обставини, АТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з відповідача вказану заборгованість.

05 липня 2016 року ОСОБА_1 подав до суду зустрічний позов до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним, посилаючись на те, що 21 січня 2011 року він став клієнтом АТ КБ «ПриватБанк» шляхом оформлення анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у АТ КБ «ПриватБанк», на підставі якої отримав кредит у розмірі 2 000,00 грн, який погасив у першій половині 2013 року.

Зазначає, що 05 вересня 2013 року його кредитну карту «Універсальна» переоформлено на кредитну картку «Універсальна Gold» та відповідно до пунктів 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Умов та правил надання банківських послуг збільшено кредитний ліміт до 15 000,00 грн.

У зв`язку з оформленням нової кредитної картки «Універсальна Gold» укладений новий кредитний договір, який є недійсним через те, що він не подав заяви про видачу йому такої картки, а у заяві-анкеті від 21 січня 2011 року не зазначено про укладення договору з наданням картки «Універсальна Gold».

Крім того, на порушення вимог статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в оспорюваному кредитному договорі відсутні відомості про загальну вартість кредиту та умови, передбачені пунктами 3.2, 3.4 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені постановою Правління Національного банку України від 10 травня

2007 року № 168, які є обов`язковими.

Також банк не надав йому окремий письмовий документ з детальним розписом загальної вартості кредиту для споживача. Пунктами 2.1.1.7.6, 2.1.1.12.7.4, 2.1.1.8.1, 2.1.1.15.1, 2.1.1.12.6.2, 2.1.1.12.16.1, 2.1.1.12.6.4, 2.1.1.12.7.2, 2.1.112.8 Умов та правил надання банківських послуг передбачено сплату пені, штрафу, комісії за зняття коштів.

Вважав, що ці умови договору відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є несправедливими, оскільки містять положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором.

За оспорюваним договором він отримав 15 030,00 грн, а сплатив банку за період

із 05 вересня 2013 року по 20 травня 2016 року 20 590,00 грн, тобто надмірно сплатив 5 560,00 грн.

Посилаючись на ці обставини, ОСОБА_1 просив визнати недійсним кредитний договір від 05 вересня 2013 року, укладений між ним та АТ КБ «ПриватБанк», стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на його користь 5 560,00 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 23 вересня 2016 року у задоволенні первісного позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано недійсним кредитний договір від 05 вересня 2013 року б/н, укладений між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 .

Рішення мотивоване тим, що заява-анкета про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг від 21 січня 2011 року передбачає видачу ОСОБА_1 лише кредитної картки «Універсальна» і за цим договором останній погасив кредит у повному обсязі, а випуск банком кредитної картки «Універсальна Gold» і встановлення на цю картку кредитного ліміту у розмірі 15 000,00 грн здійснено без отримання від ОСОБА_1 відповідної заяви.

Рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 31 січня 2017 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 23 вересня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення. Позов АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 21 573,64 грн.

Рішення суду у частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості у розмірі 15 390,00 грн не звернуто до виконання.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що у зв`язку із неналежним виконанням позичальником своїх зобов`язань утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У березні 2017 року представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 31 січня 2017 року, в якій просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що АТ КБ «ПриватБанк» не надало жодного доказу, який підтвердив би згоду чи звернення щодо переоформлення картки «Універсальна» на «Універсальна Gold», а в Умовах та правилах, на які посилається АТ КБ «ПриватБанк», поняття переоформлення картки взагалі відсутнє. Крім того, апеляційний суд, приймаючи рішення про стягнення заборгованості, погодився з несправедливими умовами та безповоротно зобов`язав виконати умови договору, з якими позичальник не мав можливості ознайомитися до його укладення і надав можливість банку без вагомої причини змінювати в односторонньому порядку будь-які умови кредиту. Також апеляційний суд безпідставно не застосував строк позовної давності щодо стягнення з ОСОБА_1 600,00 грн пені, яка нарахована за період із 01 січня по 01 серпня 2014 року.

Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 .

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано вказану цивільну справу до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 28 серпня 2019 року зазначену справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої та третьої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Судом встановлено, що 21 січня 2011 року між АТ КБ «ПриватБанк» та

ОСОБА_1 укладений договір про надання банківських послуг шляхом підписання останнім заяви-анкети про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг, ознайомлення з цими Умовами і правилами, пам`яткою клієнта та тарифами банку. На підставі вказаного договору ОСОБА_1 отримав кредитну картку «Універсальна», строк дії якої встановлено до листопада 2014 року.

05 вересня 2013 року ОСОБА_1 видано кредитну картку «Універсальна Gold», на яку було встановлено кредитний ліміт у розмірі 15 000,00 грн зі сплатою 27,60 % річних за користування кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Із довідки військової частини НОМЕР_1 від 20 серпня 2014 року, виданої на ім`я

ОСОБА_1 , вбачається, що він із 02 серпня 2014 року знаходився на зборах у військовій частині НОМЕР_1 м. Мукачеве Закарпатської області з військовослужбовцями запасу як призваний за мобілізацією.

Згідно з довідкою ТВО командира військової частини польової пошти НОМЕР_2

від 16 вересня 2014 року, виданою на ім`я молодшого сержанта ОСОБА_1 , вбачається, що останній перебував на військовій службі у військовій частині НОМЕР_2 , яка входить до складу сил, що залучаються та беруть участь в антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей, із 31 серпня 2014 року.

23 жовтня 2014 року ОСОБА_1 звертався до АТ КБ «ПриватБанк» з проханням про зупинення нарахування відсотків, штрафних санкцій, пені за кредитним договором, та йому повідомлено, що заява знаходиться на розгляді у відповідальних співробітників банку.

Згідно із наданим АТ КБ «ПриватБанк» розрахунком заборгованість ОСОБА_1 станом на 31 грудня 2015 року становить 23 152,32 грн і складається із: заборгованості за тілом кредиту 15 098,79 грн, заборгованості за процентами за користування кредитними коштами 5 874,85 грн, заборгованості за пенею та комісією у сумі 600,00 грн, а також штрафів відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн штраф (фіксована частина);

1 078,68 грн штраф (процентна складова).

Розрахунком підтверджується, що за період перебування ОСОБА_1 на військовій службі у військовій частині, яка входить до складу сил, що залучаються та беруть участь в антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей, а саме з 31 серпня 2014 року по 30 вересня 2015 року, відсотки за користування кредитом та пеня не нараховувалися.

Судами встановлено, що станом на 12 травня 2016 року за картою «Універсальна» заборгованість складає 6 463,56 грн, оскільки 25 березня 2016 року ОСОБА_1 сплатив частину заборгованості у розмірі 8 350,00 грн, а 20 квітня 2016 року

7 040,00 грн.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову АТ КБ «ПриватБанк» та задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що заява-анкета про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг

від 21 січня 2011 року передбачає видачу ОСОБА_1 лише кредитної картки «Універсальна» і за цим договором останній погасив кредит у повному обсязі, а випуск банком кредитної картки «Універсальна Gold» і встановлення на цю картку кредитного ліміту у розмірі 15 000,00 грн здійснено без отримання від ОСОБА_1 відповідної заяви.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення первісного позову, виходив з того, що у зв`язку із неналежним виконанням позичальником своїх зобов`язань утворилась заборгованість, тому вимоги банку про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитом, відсотками та пені є обґрунтованими та підлягають задоволенню. При цьому зустрічний позов не підлягає задоволенню, оскільки відсутні належні докази, що такий договір від 05 вересня 2013 року б/н був укладений, тому такий правочин не може бути визнаний недійсним.

Проте із вказаним висновком суду апеляційної інстанції у повній мірі не можна погодитися виходячи з наступного.

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним(стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, правильним є висновок апеляційного суду про скасування рішення суду першої інстанції в частині задоволення вимог зустрічного позову та ухвалення в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні зустрічного позову про визнання кредитного договору від 05 вересня 2013 року б/н недійсним, оскільки матеріали справи не містять доказів, що такий договір між сторонами був укладений.

За обставинами справи, отримання відповідачем 05 вересня 2013 року кредитної картку «Універсальна Gold» мало місце внаслідок переоформленої картки «Універсальна», яка видавалась на підставі укладеної між сторонами угоди

від 21 січня 2011 року, що підтверджує висновки суду апеляційної інстанції, тому нова угода у 2013 році не укладалась, а отже, відсутній правочин, який може бути визнано недійсним.

При цьому Верховний Суд зазначає, що всі доводи касаційної скарги щодо відсутності доказів на підтвердження наданням ним (відповідачем) згоди на переоформлення картки «Універсальна» на «Універсальна Gold» судом відхиляються, з огляну на таке.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність

(пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними.

Згідно зі статтею 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.

Здійснення суб`єктивних цивільних прав повинно відбуватись у суворій відповідності до принципів правомірності здійснення суб`єктивних цивільних прав, автономії волі, принципів розумності і добросовісності. Їх сукупність є обов`язковою для застосування при здійсненні усіх без винятку суб`єктивних цивільних прав.

Розглядаючи поняття розумності та добросовісності як принципів здійснення суб`єктивних цивільних прав необхідно враховувати, що розумною є поведінка особи, яка діє у межах, не заборонених їй договором або актами цивільного законодавства.

Дослідження питання про здійснення особою належного їй суб`єктивного матеріального права відповідно до його мети тісно пов`язане з аналізом фактичних дій суб`єкта на предмет дотримання вимоги добросовісності.

За обставинами, встановленими судами у цій справі, ОСОБА_1 отримав у

2013 році картку «Універсальна Gold», користувався нею, 23 жовтня 2014 року звертався до АТ КБ «ПриватБанк» з проханням про зупинення нарахування відсотків, штрафних санкцій, пені за кредитним договором, 25 березня 2016 року сплатив частину заборгованості у розмірі 8 350,00 грн, а 20 квітня 2016 року 7 040,00 грн. Всі ці дії відповідача свідчать про визнання ним існування договірних відносин з позивачем, а тому заперечення ним надання згоди на отримання у 2013 році картки «Універсальна Gold» свідчать про його недобросовісні дії.

Разом з тим висновок апеляційного суду про стягнення заборгованості за кредитним договором, який складається із непогашеної суми кредиту, відсотків та пені є помилковим з огляду на таке.

Відповідно до статті 638 ЦК України договір має містити істотні умови договору, проте анкета-заява про приєднання до Умов та правилам надання банківських послуг не містить таких умов, а Умови та правила надання банківських послуг, які позивач вважає складовою договору, не містять підпису позичальника.

Із зазначеного вбачається, що позивач не мав право нараховувати проценти за користування кредитними коштами, оскільки узаяві позичальника від 21 січня

2011 року процентна ставка не зазначена, а також відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Тому відсутні підстави вважати, що АТ КБ «ПриватБанк» при укладенні договору з ОСОБА_1 дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які банк вважав узгодженими.

Отже, витяг із Умов та правил надання банківських послуг та витяг з тарифів банку, які містяться у матеріалах цієї справи, не визнаються відповідачем та не містять його підпису, тому їх не можна визнавати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 21 січня 2011 року шляхом підписання заяви-анкети, а тому відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Зазначене не враховано судом апеляційної інстанцій під час вирішення питання щодо наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» процентів за користування кредитом та пені, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права. Зазначені вимоги позову не можуть бути задоволені у зв`язку з їх безпідставністю через відсутність передбаченого обов`язку відповідача щодо їх сплати позивачу у анкеті-заяві

від 21 січня 2011 року, оскільки витяг з Умов та правил надання банківських послуг, який викладений на банківському сайті: https://privatbank.ua/terms/pages/70/, та витяг з тарифів банку не можуть вважатися складовою частиною спірного кредитного договору.

За таких обставин, банк не довів, що саме надані ним Умови та правила надання банківських послуг, а також витяг з тарифів банку є складовою кредитного договору і що саме їх відповідач мав на увазі, підписуючи анкету-заяву позичальника, та відповідно брав на себе зобов`язання зі сплати винагороди та неустойки у разі порушення зобов`язання з повернення кредиту.

Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах, встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України, позивач не пред`явив.

Враховуючи, що укладений між сторонами кредитний договір від 21 січня 2011 року у вигляді анкети-заяви, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним), а відповідно до вимог частини другої статті 530 ЦК України строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, що свідчить про порушення його прав. Отже банк мав право висувати вимогу про повернення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 15 098,79 грн у будь-який час.

25 березня 2016 року, ще до відкриття провадження у справі, ОСОБА_1 сплатив частину заборгованості у розмірі 8 350,00 грн.

28 березня 2016 року відкрито провадження у цій цивільній справі.

20 квітня 2016 року після отримання позовної заяви ОСОБА_1 добровільно сплатив на користь АТ КБ «ПриватБанк» 7 040,00 грн, чим погасив всю заборгованість перед банком.

Після внесення зазначених сум, банком надано до суду довідку, про те, що за відповідачем рахується заборгованість у розмірі 6 463,56 грн за карткою «Універсальна» (а. с. 88), проте підставами позову були вимоги про стягнення заборгованості за кредитом, який обслуговувався картою «Універсальна Gold», виданою у вересні 2013 року. Вимог про стягнення заборгованості за період користування карткою «Універсальна», виданою у 2011 році і яка діяла до 2013 року, банком не заявлялось.

З огляду на викладене, вимоги банку про стягнення заборгованості з відповідача за тілом кредиту, який обліковувався за картою «Універсальна Gold», є безпідставними.

Рішення суду першої інстанції не може бути залишено в силі в частині вирішення вимог за первісним позовом, так як висновки суду першої інстанції в цій частині не відповідають фактичним обставинам справи.

Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, тому Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги, скасування рішень судів першої й апеляційної інстанцій в частині первісного позову та постановлення нового рішення про відмову у задоволенні первісного позову.

Розподіл судових витрат

Відповідно до статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції в постанові розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору, то відповідно із АТ КБ «ПриватБанк» на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 653,60 грн.

Керуючись статтями 141, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 23 вересня 2016 року та рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 31 січня 2017 року у частині вимог Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

У частині зустрічних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 31 січня 2017 року залишити без змін.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на користь держави судовий збір у розмірі 1 653,60 грн.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

Г. І. Усик

В. В. Яремко