Постанова

Іменем України

18 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 219/903/15-ц

провадження № 61-26724св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Усика Г. І., Яремка В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

третя особа - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Донецької області від 17 травня 2017 року у складі колегії суддів: Краснощокової Н. С., Азевича В. Б., Новосядлої Н. С.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У лютому 2015 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк», банк), правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що 12 грудня 2007 року між банком та ОСОБА_1 (надалі відповідач змінила прізвище на ОСОБА_1) укладений кредитний договір № GOA0AN70194350, за яким відповідачу надано кредит у сумі 10 708,80 доларів США терміном до 11 грудня 2012 року, який вона зобов`язалась повернути та сплатити відсотки за користування кредитними коштами у строки та в порядку, що встановлені у договорі.

Відповідач зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконувала, у зв`язку з чим станом на 11 листопада 2014 року утворилась заборгованість у розмірі 5 501,66 доларів США, з яких: 1 520,01 доларів США - заборгованість за кредитом, 530,48 доларів США - заборгованість за відсотками, 238,55 доларів США - комісія, 2 935,54 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, 15,58 доларів США - штраф (фіксована частина), 261,23 долара США - штраф (процентна складова).

З урахуванням викладеного, банк просив суд стягнути з відповідача вказану заборгованість та судові витрати.

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 11 квітня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що предметом застави за кредитним договором, укладеним між сторонами, був транспортний засіб, який переданий банку у 2010 році для погашення кредитної заборгованості відповідно до довіреності від 02 липня 2010 року, у якій вказано, що банк має право розпоряджатись автомобілем боржника, але не коштами, які позивач отримає від продажу автомобіля. Тобто позивач не мав права на свій розсуд вирішувати, на яку саме частину заборгованості спрямувати кошти від продажу автомобіля. Також позивачем не надано жодних доказів на підтвердження того, за яку саме суму було продано вказаний транспортний засіб.

Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 17 травня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове, яким позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за кредитним договором від 12 грудня 2007 року у розмірі 2 289,04 доларів США, що в еквіваленті становить 60 499,33 грн, з яких: 1 520,01 доларів США - заборгованість за кредитом, 530,48 доларів США - заборгованість за відсоткам за користування кредитом, 238,55 доларів США - комісія за користування кредитом. У задоволенні позовних вимог про стягнення штрафів у розмірі 15,58 доларів США (фіксована частина) та 261,23 долара США (процентна складова) і пені у розмірі 2 935,54 доларів США відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку судові витрати в розмірі 1 821,98 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги банку, суд апеляційної інстанції виходив з того, що оскільки коштів від реалізації заставного автомобіля було недостатньо для повного погашення кредитної заборгованості, договір продовжував діяти, а тому позивач правомірно нарахував обумовлені договором відсотки та комісію.

Щодо позовної давності суд зазначив, що з червня 2009 року у банку виникло право на звернення до суду у зв`язку з неналежним виконанням зобов`язання відповідача за кредитним договором, а після передачі автомобіля та надходження коштів від його реалізації перебіг позовної давності перервався та почав відлік спочатку, отже, позовну давність банком не пропущено.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиції інших учасників

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати судове рішення апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що згідно з довіреністю від 02 липня 2010 року відповідач передала заставний автомобіль для реалізації на погашення кредитної заборгованості, в якій вказано, що банк має право розпоряджатися автомобілем боржника, але не коштами від його реалізації. Тобто, позивач не мав права розпоряджатися коштами на свій розсуд та визначати, на яку саме частину заборгованості спрямувати кошти від його продажу. Також позивачем не надано доказів, коли та за яку ціну було продано автомобіль. Продаж заставного автомобіля було проведено з порушенням, оскільки її не повідомляли як про проведення продажу автомобіля, так і про його результати, а також банк не повідомив її про наявність заборгованості за кредитним договором після відчуження автомобіля. Суд неправомірно виходив з передбаченої у кредитному договорі позовної давності у п`ять років.

Крім того, суд апеляційної інстанції неправильно визначив розмір судового збору.

Рішення в частині відмови у задоволенні вимог не оскаржується.

У жовтні 2017 року до суду від АТ КБ «ПриватБанк» надійшли заперечення на касаційну скаргу, в яких банк вказував, що суд апеляційної інстанції належним чином встановив обставини справи та дав їм відповідну оцінку, доводи касаційної скарги в цілому зводяться до незгоди з судовим рішенням, а тому просив суд відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити в силі рішення апеляційного суду.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 липня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній цивільній справі та зупинено виконання рішення апеляційного суду до закінчення касаційного розгляду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 18 вересня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Судами встановлено, що 12 грудня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 (надалі відповідач змінила прізвище на ОСОБА_1 )укладений кредитний договір № GOA0AN70194350, за яким відповідачу надано кредит в сумі 10 708,80 доларів США терміном до 11 грудня 2012 року, який вона зобов`язалась повернути та сплатити відсотки за користування кредитними коштами у строки та в порядку, що встановлені у договорі.

Забезпеченням виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором є автомобіль ВАЗ-21090, а також всі інші види застави, іпотеки, поруки, надані банку з метою забезпечення зобов`язань за цим договором (пункт 7.3 кредитного договору).

У червні 2010 року відповідач передала позивачу автомобіль позивачу для його реалізації на погашення кредиту. Від реалізації автомобіля 06 серпня 2010 року надійшли кошти у розмірі 5 628,64 доларів США, які зараховані на погашення відсотків, пені, комісії та кредиту, при цьому кредит не був повністю погашений.

Із виписки з рахунку відповідача та з копії меморіальних ордерів від 06 та 12 серпня 2010 року вбачається, що 5 628,84 доларів США банком віднесено на погашення заборгованості, а саме: кредит - 5 227,70 доларів США, проценти - 211,16 доларів США, комісія - 29,93 долари США, пеня - 160,05 доларів США (т. 1, а.с. 113-117).

Станом на 17 серпня 2010 року наявна заборгованість за кредитом у розмірі 1 469,91 доларів США (т. 1, а.с. 5).

У статті 526 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Відповідно до статей 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Встановивши наявність заборгованості за кредитним договором, апеляційний суд мав підстави для скасування рішення суду першої інстанції про відмову у позові та ухвалення нового рішення про стягнення заборгованості.

Твердження заявника, що банк не мав права розпоряджатися коштами від продажу автомобіля, тобто вирішувати, на що саме спрямувати кошти при погашенні кредитної заборгованості, спростовуються умовами самого кредитного договору. Зокрема, пунктом 3.2 цього договору передбачено, що кошти, отримані від позичальника для погашення заборгованості за кредитом, насамперед направляються для відшкодування витрат/збитків банку згідно з пунктами 2.2.9, 2.3.8 цього договору, далі - пені згідно з розділом 4 цього договору, простроченої комісії за кредитом, простроченої винагороди, прострочених відсотків, простроченої заборгованості за кредитом, комісії, винагороди, відсотків, кредиту, частина суми, що залишилася (у тому числі сума, надана позичальником понад суму щомісячного платежу), направляється на погашення заборгованості за кредитом.

Вказаний порядок розрахунку визначений сторонами у договорі, який відповідач підписала та погодилась із його умовами, тому дії банку із зарахування частини коштів, отриманих від реалізації автомобіля на погашення відсотків, комісії та пені, відповідають умовам договору.

Доводи заявника про те, що банк не мав права розпоряджатися коштами від продажу автомобіля, спростовуються і змістом самої довіреності, з тексту якої вбачається, що ОСОБА_1 уповноважила ПАТ КБ «ПриватБанк» на отримання коштів від продажу автомобіля (т. 1, а.с. 92).

Пунктом 2.2.11 кредитного договору передбачено, що для здійснення останнього погашення за кредитом позичальник звертається в банк, який надає інформацію про заборгованість позичальника за кредитним договором (кредит, відсотки, пені, винагороди).

Відповідач після передачі автомобіля позивачу для реалізації з метою погашення заборгованості за кредитом не зверталась до банку для отримання інформації про те, чи припинились її зобов`язання за кредитним договором. Тому твердження заявника, що банк не повідомив її про наявність заборгованості за кредитним договором, є безпідставними.

Отже, оскільки коштів від реалізації автомобіля було недостатньо для повного погашення кредитних зобов`язань, то договір продовжував діяти, а позивач правомірно нараховував обумовлені договором відсотки та комісію.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції відповідач заявила клопотання про застосування наслідків спливу позовної давності.

Відповідно до вимог статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки, а статтею 258 ЦК України передбачена спеціальна позовна давність щодо неустойки (пені та штрафу).

Разом з тим статтею 259 ЦК України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін.

Пунктом 4.5 кредитного договору передбачено, що позовна давність за вимогами про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за цим договором встановлена тривалістю 5 років (т. 1, а. с. 9).

Отже, сторони у кредитному договорі погодили збільшення позовної давності до 5 років, що відповідає вимогам статті 259 ЦК України.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідач з червня 2009 року припинила виконувати щомісячні зобов`язання з погашення кредиту та відсотків за користування кредитом, а тому з цього часу розпочався перебіг позовної давності. Проте у зв`язку із передачею у липні 2010 року відповідачем автомобіля та надходженням коштів від його реалізації строк перервався згідно з частиною першою статті 264 ЦК України. Продаж автомобіля здійснено у липні 2010 року, а в серпні 2010 року кошти від його продажу зараховано на погашення кредитної заборгованості. Отже, останній платіж за кредитним договором було здійснено в серпні 2010 року і саме з цієї дати перебіг позовної давності розпочався заново.

З позовом банк звернувся до суду в лютому 2015 року, тобто в межах п`ятирічної позовної давності, передбаченої кредитним договором.

Тому доводи касаційної скарги про помилкове незастосування апеляційним судом наслідків спливу позовної давності Верховний Суд відхиляє.

Разом з тим Верховний Суд визнає помилковими висновки апеляційного суду про стягнення з відповідача відсотків, нарахованих за кредитним договором, після спливу строку кредитування.

Припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики в разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Тобто право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

Отже, після 11 грудня 2012 року банк не мав правових підстав для нарахування відсотків, а тому такі вимоги є безпідставними.

З урахуванням вказаного Верховний Суд вважає за необхідне змінити розмір стягнутих апеляційним судом відсотків на дату закінчення строку кредитування, який указаний у розрахунку заборгованості (т. 1, а.с. 4-5) з 530,48 доларів США на 490,68 доларів США, а в частині вирішення вимог банку про стягнення відсотків за період з 12 грудня 2012 року до 11 листопада 2014 року рішення суду першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з ухваленням у цій частині нового рішення, яким у позові - відмовити.

Також заслуговують на увагу доводи заявника про безпідставне стягнення з неї судових витрат у повному розмірі, а не пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, як це передбачено частиною першою статті 88 ЦПК України у редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного рішення.

Водночас, оскільки Верховним Судом ухвалюється рішення про зміну та скасування рішення апеляційного суду в зазначених частинах, то за правилами частини тринадцятої статті 141 ЦПК України розподіл витрат зі сплати судового збору необхідно змінити.

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

У зв`язку з наведеним Верховний Суд також вважає за необхідне вийти за межі доводів касаційної скарги на підставі частини третьої статті 400 ЦПК України в частині зміни та скасування рішення суду апеляційної інстанції щодо стягнення відсотків.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Враховуючи, що за результатом вирішення спору суд апеляційної інстанції ухвалив помилкове рішення в частині стягнення відсотків, Верховний Суд змінює це рішення в частині розміру відсотків, що підлягають стягненню до 11 грудня 2012 року, а в частині стягнення відсотків за період з 12 грудня 2012 року до 11 листопада 2014 року рішення скасовує та ухвалює нове рішення про відмову у позові в цій частині у зв`язку з безпідставністю вимог.

У решті оскаржуване рішення апеляційного суду підлягає залишенню без змін із зазначених вище підстав.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Позивачем сплачено судовий збір при подачі позову в сумі 867,61 грн та при подачі апеляційної скарги в сумі 954,37 грн, всього - 1 821,98 грн.

Загальна суму пред`явлених вимог позивачем становить 5 501,60 доларів США, а задоволено в сумі 2 249,24 доларів США, що у відсотковому співвідношенні становить 40,88 %.

Тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 744,82 грн - витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги (40,88 % від 1 821,93 грн).

Предметом касаційного оскарження є рішення апеляційного суду в частині задоволення вимог банку. Заявником при поданні касаційної скарги сплачено судовий збір у розмірі 1 744,90 грн.

Відсоток задоволення вимог касаційної скарги складає 1,74 %.

Тому з позивача на користь відповідача підлягає стягненню 30,36 грн - витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги (1,74 % від 1 744,90 грн).

Згідно з частиною третьою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки виконання оскаржуваного судового рішення було зупинено ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 липня 2017 року, то у зв`язку із завершенням касаційного провадження виконання рішення Апеляційного суду Донецької області від 17 травня 2017 року у нескасованій його частині підлягає поновленню.

Керуючись статтями 400, 401, 412, 416, 419, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 11 квітня 2017 року та рішення Апеляційного суду Донецької області від 17 травня 2017 року в частині вирішення вимог про стягнення заборгованості за відсотками, нарахованих за період з 12 грудня 2012 року до 11 листопада 2014 року, скасувати.

У задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 у цій частині відмовити.

Рішення Апеляційного суду Донецької області від 17 травня 2017 року в частині стягнення заборгованості за відсотками, нарахованих до 11 грудня 2012 року, змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» 490 (чотириста дев`яносто) доларів США 68 центів - заборгованість за відсотками за користування кредитом.

У решті рішення Апеляційного суду Донецької області від 17 травня 2017 року залишити без змін.

Розподіл судових витрат змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» 744 (сімсот сорок чотири) гривні 82 коп. - витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 30 (тридцять) гривень 36 коп. - витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги.

Поновити виконання рішення Апеляційного суду Донецької області від 17 травня 2017 року у нескасованій його частині.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

Г. І. Усик

В. В. Яремко