КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №754/7119/17 головуючий у суді І інстанції: Зотько Т.А.
провадження №22-ц/824/9420/2019 головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
ПОСТАНОВА

Іменем України

15 жовтня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Сержанюка А.С., Сліпченка О.І.,

секретар судового засідання: Спеней О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 11 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про припинення права власності на частку у спільному майні,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2017 року позивач ОСОБА_1 звернулась до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до відповідача ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про припинення права на частку в спільному майні. Вказані вимоги позивач обґрунтовує тим, що в червні 2016 року помер її батько - ОСОБА_4 . Після його смерті залишилося спадкове майно, а саме: 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 . Квартира, як спадкове майно, за законом мала перейти у рівних частках (по 1/9 частки) до спадкоємців померлого першої черги: позивача, її рідного брата, ОСОБА_5 та дружини спадкодавця ОСОБА_2 .. ОСОБА_6 відмовився від своєї частки на користь позивача, про що подав заяву до Першої київської державної нотаріальної контори. В результаті позивачем було успадковано 2/9 частки квартири. Інша частина квартири, а саме 2/3 частини, у рівних частках (по 1/3) належать позивачу та її доньці ОСОБА_3 . Таким чином, позивач є власницею 5/9 частки квартири, а ОСОБА_3 належить 3/9 частини квартири. Власницею 1/9 частки квартири після прийняття спадщини та реєстрації права власності стала дружина померлого ОСОБА_4 - ОСОБА_2 .Вказана квартира в цілому складається з трьох житлових кімнат загальною площею 61,7 кв. м., в тому числі житловою площею 42,5 кв.м. З огляду на зазначене, відповідачу належить 6,8 кв. м. від загальної площі квартири. Між позивачем та відповідачем склалися неприязні стосунки, чому посприяла систематична неправомірна поведінка відповідача. Позивач неодноразово пропонувала відповідачу придбати її незначну частку квартири за договірною ціною, однак після тривалих переговорів такі спроби домовитися виявилися не вдалими.Наведені вище обставини свідчать про неможливість домовитися про спільне проживання (користування) квартирою позивачем та відповідачем, а тому спільне володіння і користування майномє неможливим. Відповідач є власницею 6,8 кв. м. загальної площі спірної квартири, у зв`язку з чим не викликає сумніву той факт, що часткає незначною. Крім того, відповідач є власницею 1/4 частки 3-кімнатної квартири по АДРЕСА_2 , у зв`язку з чим позбавлення права на 1/9 частки квартири з виплатою компенсації не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача. Окрім того, відповідач ніколи не проживала у спірній квартирі, не брала та не бере участі у її утриманні. Згідно даних технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_1 вбачається, що інвентаризаційна вартість квартири складає 129507,00 грн., отже, відповідно 1/9 частина становить 14 390,00 грн., які і були внесені позивачем на депозитний рахунок суду.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 11 квітня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, і порушення судом норм процесуального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити свої позовні вимоги. Вказує, що відповідач не цікавиться своїм майном, не бере участі у його утриманні, не зареєстрована та не проживає у спірній квартирі. Тому, вважає, що позбавлення відповідача права на 1/9 частку квартири з виплатою їй компенсації, не завдасть їй істотної шкоди. З приводу збільшення вартості 1/9 частки квартири зазначила, що ніколи не заперечувала, проте така вартість повинна бути обґрунтована висновком експертного будівельно-технічного дослідження, проведеного на підставі ухвали суду.

ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу у якому просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Зазначає, що апеляційна скарга є необґрунтованою, а її доводи безпідставними. Звертає увагу на те, що позивачем не визначено ринкову вартість її частки у спірній квартирі на час подачі позову, а у висновку судової експертизи, ринкова вартість значно вища ніж та, яку вказала позивач.

Третя особа у встановлений судом строк, відзив на апеляційну скаргу не подала.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір, і відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що припинення права власності на належну відповідачу частку квартири з виплатою грошової компенсації у розмірі 14390,00 грн., визначеної на підставі інвентаризаційної вартості спірної квартири порушить її права, оскільки відповідно до висновку експерта за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи №10677/18-42 від 02.10.2018 року, ринкова вартість 1/9 частини квартири АДРЕСА_1 , в цінах на час проведення дослідження, складає 100919,00 грн..

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до частин 1-5 статі 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Положеннями ст. 321 ЦК України зазначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 3 ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно ч.ч. 1, 2, 3 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання . У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Відповідно до ч. 1 ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне користування і володіння майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Із змісту зазначеної норми закону випливає, що припинення права особи на частку в спільному майні допускається за наявності будь-яких з передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України обставин, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном.

Під час розгляду справи № 6-68цс14, Верховний Суд України також сформулював правову позицію від 02.07.2014 року, якою роз`яснив, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Зі змісту практики Верховного Суду України випливає, що для ухвалення рішення про припинення права на частку в спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої з обставин, передбаченої п. 1-3 ч.1ст. 365 ЦК України, яка обов`язково повинна бути в сукупності з обставиною, передбаченою п. 4 ч. 1 цієї статті.

Крім того, поняття «незначна частка» є оціночним і має встановлюватися, виходячи з конкретних обставин справи. При цьому, умовою припинення права на частку є саме незначний розмір частки у праві, а не частини спільного майна, яка припадає на цю частку.

Відповідно до ч. 2 ст. 365 ЦК України суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Згідно з прецедентною практикою ЄСПЛ (з п. 42. Рішення ЄСПЛ в справі «Андрій Руденко проти України») слідує, що внесення вартості частки у власності на депозитний рахунок суду першої інстанції було і залишається передумовою винесення судом рішення про припинення права на частку у спільному майні.

Згідно абз. 3 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» розмір такої грошової компенсації визначається за угодою сторін, а за відсутності такої угоди - судом за дійсною вартістю будинку (квартири) на час розгляду справи.

Встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 31.07.2006 року квартира АДРЕСА_1 належала на праві спільної часткової власності - ОСОБА_4 та членам його сімї: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 в рівних долях (а.с.9).

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с.11) від 16.02.2017 року, яке видане державним нотаріусом Першої київської нотаріальної контори Мотицьким І.Л., позивач - ОСОБА_1 успадкувала 2/9 частки квартири АДРЕСА_1 .

Згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 24.02.2017 року ОСОБА_1 належить на праві спільної часткової власності 2/9 частини квартири АДРЕСА_1 (а.с.14).

Також, згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності сформованого 29.03.2017 року ОСОБА_1 належить на праві спільної часткової власності 1/3 частина квартири АДРЕСА_1 (а.с.16).

Крім мого, відповідно до витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності сформованого 29.03.2017 року ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності належить 1/3 частина квартири АДРЕСА_1 (а.с.15).

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек,Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 11.05.2017 року вбачається, що ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності належить 1/9 частина квартири АДРЕСА_1 (а.с.23).

Отже, позивач є власницею 5/9 частки квартири, а ОСОБА_3 належить 3/9 частини квартири. Власницею 1/9 частки квартири після прийняття спадщини та реєстрації права власності стала дружина померлого ОСОБА_4 - ОСОБА_2 .

Крім того, згідно відомостей з реєстру прав власності на нерухоме майно ОСОБА_2 на праві приватної часткової власності належить 1/4 частина квартири АДРЕСА_3 (а.с.24).

Відповідно до копії технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_1 , вбачається, що інвентаризаційна вартість квартири складає 129507,00 грн. (а.с.17-18, 19).

Згідно копії довідки про показники об`єкта нерухомого майна КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 31.03.2017 року загальна площа вищевказаної квартири становить 61,6 кв.м., житлова площа - 41,2 кв.м. Інвентаризаційна вартість квартири становить 129507,00 грн. (а.с.20).

При зверненні з позовом до суду, позивачем було внесено на депозитний рахунок суду вартість частки квартири, що належить відповідачу та яка визначена позивачем у співвідношенні до інвентаризаційної вартості спірної квартири та становить 14390,00 грн. (а.с.2).

В суді апеляційної інстанції встановлено, що сторони не дійшли згоди щодо визначення вартості частки квартири відповідача.

Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи №10677/18-42 від 02.10.2018 року (а.с.145-158), ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 , в цінах на час проведення дослідження, становить - 908271,00 грн.. Ринкова вартість 1/9 частини квартири АДРЕСА_1 , в цінах на час проведення дослідження, становить - 100919,00 грн..

В суд першої та апеляційної інстанції позивач не надала доказів внесення коштів ринкової вартості частки відповідача, яка була визначена за наслідками проведення судової експертизи.

В суді апеляційної інстанції позивач зазначила, що інвентаризаційну вартість частки відповідача вона вважає малою, разом з тим вартість частки визначеної експертом вважає занадто завищеною, а сама вона не може визначити вартість частки відповідача.

Проаналізувавши наявні у матеріалах справи докази, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відсутні підстави для задоволення позову визначені в ч. 2 ст. 365 ЦК України, оскільки позивач не внесла на депозит суду ринкову вартість частки відповідача.

З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції вважає, що майнове право відповідача буде порушено позивачем в разі задоволення позову та припинення права власності відповідача.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції, вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог та вірно застосував до правовідносин що виникли між сторонами положення ст. 365 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не цікавиться своїм майном, не бере участі у його утриманні, не зареєстрована та не проживає у спірній квартирі, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки зазначені доводи не впливають на розгляд справи при відсутності внесення коштів на депозит суду, ринкової вартості частки відповідача.

Доводи апеляційної скарги про те, що позбавлення відповідача права на 1/9 частку квартири з виплатою їй компенсації, не завдасть їй істотної шкоди, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки сума інвентаризаційної вартості частки квартири відповідача значно нижча за суму ринкової вартості, яка визначена за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи і складає 100919,00 грн., тому виплата відповідачу інвентаризаційної вартості 1/9 частки квартири призведе до порушення її прав.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції, викладених у рішенні, не спростовують.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, рішення суду ухвалене з додержанням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права, і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 11 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено «16» жовтня 2019 року.

Головуючий суддяСушко Л.П.
СуддіСержанюк А.С. Сліпченко О.І.