ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 761/22087/16-ц

провадження № 61-13320св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - Державна організація «Українське агентство з авторських та суміжних прав» в інтересах ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ОСОБА_3 ,

відповідач - Приватне акціонерне товариство «Телеканал «Інтер»,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою Державної організації «Українське агентство з авторських та суміжних прав», яка діє в інтересах ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 8 серпня 2017 року, ухвалене у складі судді Притули Н. Г., та постанову Апеляційного суду міста Києва від 17 січня 2018 року, прийняту колегією у складі суддів: Левенця Б. Б., Лапчевської О. Ф., Саліхова В. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2016 року Державна організація «Українське агентство з авторських та суміжних прав» (далі - ДО «Українське агентство з авторських та суміжних прав»), діючи в інтересах ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 і ОСОБА_7 , звернулася з позовом, уточненим у березні 2017 року, до Приватного акціонерного товариства «Телеканал «Інтер» (далі - ПрАТ «Телеканал «Інтер») про стягнення компенсації за порушення майнових авторських прав.

В обґрунтування позову зазначила, що відповідно до укладених з ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 і ОСОБА_7 договорів про управління майновими авторськими правами організація має виключне право надавати дозвіл використовувати музичні твори авторів, у тому числі шляхом їх публічного сповіщення, та отримувати авторську винагороду.

ПрАТ «Телеканал «Інтер» без дозволу позивача і без сплати авторської винагороди здійснював в ефірі публічне сповіщення творів «ІНФОРМАЦІЯ_2», «Квітка душа», «ІНФОРМАЦІЯ_1» і «Відірватись від землі», авторські права на які належать ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 і ОСОБА_7

Посилаючись на те, що ці дії відповідача є порушенням вимог Закону України «Про авторське право і суміжні права», ДО «Українське агентство з авторських та суміжних прав», просила стягнути з ПрАТ «Телеканал «Інтер» компенсацію за порушення майнових авторський прав у загальному розмірі 128 000 гривень.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 3 квітня 2017 року позов ДО «Українське агентство з авторських та суміжних прав» в частині вимог, пред`явлених в інтересах ОСОБА_4 , ОСОБА_5 і ОСОБА_7 , залишено без розгляду за заявою позивача.

Рішенням цього суду від 8 серпня 2017 року відмовлено у задоволенні позовних вимог, пред`явлених в інтересах ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ОСОБА_6

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів здійснення ПрАТ «Телеканал «Інтер» публічного сповіщення творів, авторські права на які належать ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ОСОБА_6 , так як поданий ДО «Українське агентство з авторських та суміжних прав» відеозапис телевізійної передачі не є беззаперечним підтвердженням її транслювання телеканалом.

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 17 січня 2018 року апеляційну скаргу ДО «Українське агентство з авторських та суміжних прав» залишено без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 3 квітня 2017 року - без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог, оскільки вважав, що до таких висновків суд першої інстанції дійшов на підставі всебічного і повного з`ясування обставин справи.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У березні 2018 року ДО «Українське агентство з авторських та суміжних прав» звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просила рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 3 квітня 2017 року і постанову Апеляційного суду міста Києва від 17 січня 2018 року скасувати із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення судів першої і апеляційної інстанцій ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Заявник зазначає, що ПрАТ «Телеканал «Інтер» повідомив неправдиву інформацію щодо того, що ІНФОРМАЦІЯ_3 телеканал не здійснював транслювання концерту «Мрія про Україну», під час якого відбулося публічне сповіщення творів «ІНФОРМАЦІЯ_2» і « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».

Вважає, що відповідач умисно не зберіг журнал обліку передач та оригінал відеозапису телевізійної передачі, в ході якої виконувалися вказані твори.

На думку заявника, поданий ним відеозапис телевізійної передачі належним чином підтверджує здійснення ПрАТ «Телеканал «Інтер» публічного сповіщення творів «ІНФОРМАЦІЯ_2» і « ІНФОРМАЦІЯ_1 », так як відтворення відбувається за допомогою приймача телевізійних сигналів і на екрані наявний логотип телеканалу, а за результатами фіксації складено акт фіксації, наданий суду разом із оригіналом носія пам`яті. Суди попередніх інстанцій не визнавали зазначений носій неналежним і недопустимим доказом, тому відмову у позові з підстав недоведеності заявник вважає безпідставною.

Вказує, що суди безпідставно застосували при вирішенні справи положення Закону України «Про телебачення та радіомовлення», який не поширює свою дію на спірні правовідносини, крім того, звернення зі скаргою у порядку статті 48 зазначеного Закону є правом, а не обов`язком власників майнових авторських прав.

Ухвалою Верховного Суду від 8 червня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі.

Позиція інших учасників справи

У липні 2018 року ПрАТ «Телеканал «Інтер» подав відзив на касаційну скаргу, у якому послався на безпідставність її доводів. Зазначив, що у акті фіксації публічного сповіщення музикальних творів не зазначена назва телепередачі, в ході якої відбулося сповіщення, та не вказано час її виходу в ефір. З цим актом відповідача не ознайомлено і його копія йому не надсилалась. Вказав, що до телеканала не надходило скарг щодо змісту трансльованої телевізійної передачі, у зв'язку з чим оригінал її запису не зберігся.

Обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 24 січня 2008 року між ДО «Українське агентство з авторських та суміжних прав» і ОСОБА_1 укладено договір № К33415/1-2003 на управління майновими авторськими правами автора.

Згідно з пунктом 2.1 цього договору автор доручив агентству здійснювати колективне управління виключними майновими авторськими правами на твори (як на ті, що зареєстровані в агентстві до підписання даного договору, так і на ті, що будуть зареєстровані під час дії даного договору та передані в колективне управління згідно умов даного договору).

Автор доручає агентству дозволяти або забороняти використання творів, а також збирати, розподіляти та виплачувати авторську винагороду за їх використання способами, передбаченими пунктом 2 договору (пункти 2.2, 2.3 договору).

Відповідно до пункту 5.1 договору у випадку виявлення порушень авторських прав автора на твори, переданих в колективне управління агентства, останнє має право пред`являти заяви, судові позови з метою захисту порушених авторських прав та здійснювати будь-які інші заходи для захисту прав автора та реалізації своїх повноважень по управлінню майновими правами згідно з договором.

Договір на управління майновими авторськими правами автора вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє протягом 5 років з дати його підписання. Він автоматично продовжується на весь термін охорони авторських прав автора на твори, зареєстровані в агентстві, якщо за 90 календарних днів до закінчення п`ятирічного строку жодна зі сторін не заявить у письмовій формі про своє бажання розірвати даний договір (пункт 7.1 договору).

За цим договором до ДО «Українське агентство з авторських та суміжних прав» в управління перешли майнові авторські права щодо музичного твору «ІНФОРМАЦІЯ_2», автором тексту якого є ОСОБА_1

26 березня 2015 року між ДО «Українське агентство з авторських та суміжних прав» і ОСОБА_3 , яка є спадкоємцем авторського права на твори ОСОБА_9 , укладено договір № 61488 на управління майновими авторськими правами спадкоємця.

Згідно з пунктом 2.1 договору спадкоємець доручив агентству здійснювати колективне управління майновими авторськими правами на твори (як на ті, що зареєстровані в агентстві до підписання даного договору, так і на ті, що будуть зареєстровані під час дії даного договору).

Спадкоємець також доручив агентству дозволяти або забороняти використання творів, а також збирати, розподіляти та виплачувати авторську винагороду за їх використання способами, передбаченими пунктом 3.1 договору (пункт 2.2 договору).

Відповідно до пункту 7.2 договору у випадку виявлення порушень авторських прав спадкоємця на твори, переданих в колективне управління агентства, останнє має право пред`являти заяви, судові позови з метою захисту порушених авторських прав та здійснювати будь-які інші заходи для захисту прав спадкоємця та реалізації своїх повноважень по управлінню майновими правами згідно з договором.

22 липня 2002 року і 27 квітня 2015 року між ДО «Українське агентство з авторських та суміжних прав» і ОСОБА_2 , яка є спадкоємцем авторського права на твори ОСОБА_10 , укладені договори № 123/3 і № 12313 на управління майновими авторськими правами спадкоємця.

Згідно з пунктом 2.1 договорів спадкоємець доручив агентству здійснювати колективне управління майновими авторськими правами на твори (як на ті, що зареєстровані в агентстві до підписання даного договору, так і на ті, що будуть зареєстровані під час дії даного договору).

Спадкоємець доручив агентству дозволяти або забороняти використання творів, а також збирати, розподіляти та виплачувати авторську винагороду за їх використання способами, передбаченими пунктом 3.1 договору (пункт 2.2 договору).

Відповідно до пункту 7.2 договору у випадку виявлення порушень авторських прав спадкоємця на твори, переданих в колективне управління агентства, останнє має право пред`являти заяви, судові позови з метою захисту порушених авторських прав та здійснювати будь-які інші заходи для захисту прав спадкоємця та реалізації своїх повноважень по управлінню майновими правами згідно з договором.

ОСОБА_3 є спадкоємцем авторських прав на твори ОСОБА_9 , який є автором тексту музичного твору « ІНФОРМАЦІЯ_1 ». ОСОБА_2 є спадкоємцем авторських прав на твори ОСОБА_10 , який є автором музики (композитором) зазначеного музичного твору.

Суди також встановили, що наказом ДО «Українське агентство з авторських та суміжних прав» № Ф/102/15 від 21 серпня 2015 року направлено головного спеціаліста відділу моніторингу та фіксації правопорушень авторського права управління зборів авторської винагороди ОСОБА_11 фіксувати на матеріальні носії (аудіо та/або відео) факт публічного сповіщення творів в прямому ефірі телеканалу «Інтер»; результати фіксації зобов`язано оформити актом.

Згідно з актом фіксації публічного сповіщення творів від ІНФОРМАЦІЯ_3 у період з 20:30 години до 21:35 години цього дня телеканал «Інтер» (ПрАТ «Телеканал «Інтер») здійснював публічне сповіщення музичних творів «ІНФОРМАЦІЯ_2» і « ІНФОРМАЦІЯ_1 ». Фіксація здійснювалася за допомогою цифрової відеокамери на карту пам`яті.

Дослідивши відеозапис, що міститься на поданому позивачем носії інформації, суди дійшли висновку, що даний відеозапис не є беззаперечним підтвердженням здійснення телеканалом «Інтер» публічного сповіщення музичних творів «ІНФОРМАЦІЯ_2» і «ІНФОРМАЦІЯ_1».

ПрАТ «Телеканал «Інтер» факт публічного сповіщення зазначених музичних творів і порушення авторських прав ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ОСОБА_6 заперечив.

Також судами встановлено, що зі скаргою щодо змісту телевізійної передачі, трансльованої в ефірі телеканала ІНФОРМАЦІЯ_3, позивач до ПрАТ «Телеканал «Інтер» не звертався. Оригінал телепередачі станом на час розгляду справи не зберігся.

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Згідно з частиною другою статті 54 Конституції України кожний громадянин має право на результати своєї інтелектуальної, творчої діяльності; ніхто не може використовувати або поширювати їх без його згоди, за винятками, встановленими законом.

Стаття 418 ЦК України визначає, що право інтелектуальної власності - це право особи на результат інтелектуальної, творчої діяльності або на інший об`єкт права інтелектуальної власності, визначений цим Кодексом та іншим законом.

Право інтелектуальної власності становлять особисті немайнові права інтелектуальної власності та (або) майнові права інтелектуальної власності, зміст яких щодо певних об`єктів права інтелектуальної власності визначається цим Кодексом та іншим законом.

Частина перша статті 8 Закону України «Про авторське право і суміжні права» відносить до об`єктів авторського права твори у галузі науки, літератури і мистецтва, зокрема, музичні твори з текстом і без тексту.

Суб`єктами права інтелектуальної власності є: творець (творці) об`єкта права інтелектуальної власності (автор, виконавець, винахідник тощо) та інші особи, яким належать особисті немайнові та (або) майнові права інтелектуальної власності відповідно до цього Кодексу, іншого закону чи договору (стаття 421 ЦК України).

Частиною третьою статті 426 ЦК України передбачено, що використання об`єкта права інтелектуальної власності іншою особою здійснюється з дозволу особи, яка має виключне право дозволяти використання об`єкта права інтелектуальної власності, крім випадків правомірного використання без такого дозволу, передбачених цим Кодексом та іншим законом.

Відповідно до статті 435 ЦК Українипервинним суб`єктом авторського права є автор твору. За відсутності доказів іншого автором твору вважається фізична особа, зазначена звичайним способом як автор на оригіналі або примірнику твору (презумпція авторства). Суб`єктами авторського права є також інші фізичні та юридичні особи, які набули прав на твори відповідно до договору або закону (стаття 440 ЦК України).

Статтею 15 Закону України «Про авторське право і суміжні права» визначено, що до майнових прав автора (чи іншої особи, яка має авторське право) належать виключне право на використання твору та виключне право на дозвіл або заборону використання твору іншими особами.

Виключне право автора (чи іншої особи, яка має авторське право) на дозвіл чи заборону використання твору іншими особами дає йому право дозволяти або забороняти, зокрема, публічне виконання і публічне сповіщення творів.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про авторське право і суміжні права» публічним сповіщенням (доведенням до загального відома) є передача за згодою суб`єктів авторського права і (або) суміжних прав в ефір за допомогою радіохвиль (а також лазерних променів, гама-променів тощо), у тому числі з використанням супутників, чи передача на віддаль за допомогою проводів або будь-якого виду наземного чи підземного (підводного) кабелю (провідникового, оптоволоконного та інших видів) творів, виконань, будь-яких звуків і (або) зображень, їх записів у фонограмах і відеограмах, програм організацій мовлення тощо, коли зазначена передача може бути сприйнята необмеженою кількістю осіб у різних місцях, віддаленість яких від місця передачі є такою, що без зазначеної передачі зображення чи звуки не можуть бути сприйняті.

Порушенням авторського права і (або) суміжних прав, що дає підстави для захисту таких прав, у тому числі судового, є вчинення будь-якою особою дій, які порушують особисті немайнові права суб`єктів авторського права і (або) суміжних прав, визначені статтями 14 і 38 Закону України «Про авторське право і суміжні права», та їх майнові права, визначені статтями 15, 17, 27, 39-41 цього Закону, з урахуванням умов використання об`єктів авторського права і (або) суміжних прав, передбачених статтями 21-25, 42, 43 Закону.

Захист особистих немайнових і майнових прав суб`єктів авторського права і (або) суміжних прав здійснюється в порядку, встановленому адміністративним, цивільним і кримінальним законодавством (статті 50, 51 Закону України «Про авторське право і суміжні права»).

Системний аналіз зазначених положень законодавства дає підстави для висновку, що використання твору без дозволу суб`єкта авторського права і (або) суміжних прав є порушенням авторського права і (або) суміжних прав, за яке згідно з пунктом "г" частини другої статті 52 цього Закону передбачена можливість стягнення з порушника авторських прав компенсації в розмірі від 10 до 50 000 мінімальних заробітних плат.

Порушником авторських і (або) суміжних прав можуть бути будь-які учасники цивільних відносин, що визначені в статті 2 ЦК, які своїми діями (бездіяльністю) порушують особисті немайнові і (або) майнові права суб`єктів авторських прав і (або) суміжних прав.

Вирішуючи справи щодо захисту авторських прав, суди повинні виходити з того, що за закріпленим у цивільному процесуальному законодавстві принципом доказування кожною стороною тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, позивач повинен довести факт наявності в нього авторського права, факт його порушення відповідачем або загрозу такого порушення, розмір шкоди (за винятком вимоги щодо виплати компенсації), якщо вона завдана, та причинно-наслідковий зв`язок між завданою шкодою і діями відповідача; відповідач, який заперечує проти позову, зобов`язаний довести відсутність порушень авторський прав, дотримання ним вимог Закону України «Про авторське право і суміжні права» при використанні об`єкта авторського права, а також спростувати передбачену цивільним законодавством презумпцію винного завдання шкоди.

Компенсація підлягає виплаті у разі доведення факту порушення майнових прав суб`єкта авторського права і (або) суміжних прав і не залежить від розміру заподіяних збитків.

Встановивши, що позивач не надав достатніх доказів на підтвердження здійснення ПрАТ «Телеканал «Інтер» публічного сповіщення музичних творів «ІНФОРМАЦІЯ_2» і «ІНФОРМАЦІЯ_1» в ході ефіру ІНФОРМАЦІЯ_3, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, правильно застосував положення ЦК України і Закону України «Про авторське право і суміжні права» та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку з недоведеністю порушення відповідачем майнових авторських прав, переданих в управління ДО «Українське агентство з авторських та суміжних прав».

Доводи заявника про те, що ПрАТ «Телеканал «Інтер» умисно не зберіг журнал обліку передач та оригінал відеозапису телевізійної передачі, в ході якої здійснено публічне сповіщення музичних творів «ІНФОРМАЦІЯ_2» і «ІНФОРМАЦІЯ_1», з метою ухилення від відповідальності за порушення авторських прав, є безпідставними.

Відповідно до статті 48 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» кожна телерадіоорганізація-ліцензіат зобов`язана вести журнал обліку передач, які телерадіоорганізація транслювала чи ретранслювала або забезпечувала їх трансляцію чи ретрансляцію у повній та незмінній формі третьою особою (оператором телекомунікацій).

У журналі обліку передач фіксуються: дата випуску, час початку і закінчення передачі; назва і тема передачі; прізвище авторів і ведучих передачі; мова передачі.

Журнал обліку передач зберігається телерадіоорганізацією протягом року з дня останнього запису в ньому.

Усі передачі, які телерадіоорганізація транслювала чи ретранслювала або забезпечувала їх трансляцію чи ретрансляцію у повній та незмінній формі третьою особою (оператором телекомунікацій), повинні бути записані і зберігатися протягом 14 днів від дати їх розповсюдження, якщо у цей строк не надійшло скарги щодо їхнього змісту.

У разі подання скарги щодо змісту передачі її записи зберігаються до того часу, поки скаргу не буде розглянуто і рішення стосовно неї не буде прийнято у визначеному порядку.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ДО «Українське агентство з авторських та суміжних прав» або особисто ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ОСОБА_6 до ПрАТ «Телеканал «Інтер» зі скаргою щодо змісту телевізійної передачі, яка транслювалася у період з 20:30 години до 21:35 години ІНФОРМАЦІЯ_3 в ефірі телеканала, не зверталися, тому оригінальний запис цієї передачі зберігався 14 днів з дня розповсюдження і станом на дату вирішення справи відсутній.

Такі дії відповідача не свідчать про порушення законодавства, оскільки стаття 48 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» покладає на телерадіоорганізацію обов`язок зберігати запис передачі лише протягом 14 днів від дати її розповсюдження, крім випадків надходження скарг щодо їх змісту.

Неподання ПрАТ «Телеканал «Інтер» до суду журналу обліку передач за 2015 рік не має правового значення, так як у цьому журналі зазначаються узагальнені відомості щодо передач (дата випуску, час початку і закінчення передачі; назва і тема передачі; прізвище авторів і ведучих передачі; мова передачі), проте відсутні докладні дані про їх зміст.

Посилання заявника на те, що суд апеляційної інстанції безпідставно застосував при вирішенні справи положення Закону України «Про телебачення та радіомовлення», який не поширює свою дію на спірні правовідносини, є помилковими.

Згідно з преамбулою цього Закону, він регулює відносини, що виникають у сфері телевізійного та радіомовлення на території України, визначає правові, економічні, соціальні, організаційні умови їх функціонування, спрямовані на реалізацію свободи слова, прав громадян на отримання повної, достовірної та оперативної інформації, на відкрите і вільне обговорення суспільних питань.

Таким чином, діяльність ПрАТ «Телеканал «Інтер» як телевізійного каналу регулюється нормами зазначеного Закону, зокрема, і в частині щодо організації телерадіомовлення та ведення обліку передач, які транслюються.

Послання заявника на те, що звернення зі скаргою у порядку статті 48 Закону України «Про телебачення та радіомовлення» є правом, а не обов`язком власників майнових авторських прав, не мають правового значення для вирішення справи. Суди попередніх інстанцій зазначили, що неподання такої скарги призвело до незбереження оригіналу запису телепрограми, яка транслювалася ІНФОРМАЦІЯ_3, проте у позові відмовили з підстав його недоведеності, а не у зв`язку з неподанням відповідної скарги.

Твердження заявника про те, що відеозапис телевізійної передачі, здійснений спеціалістом ОСОБА_11 , і складений ним акт фіксації належним чином підтверджують публічне сповіщення ПрАТ «Телеканал «Інтер» творів «ІНФОРМАЦІЯ_2» і «ІНФОРМАЦІЯ_1» в ефірі ІНФОРМАЦІЯ_3, що свідчить про незаконність оскаржуваних судових рішень про відмову у позові з підстав недоведеності, касаційний суд відхиляє.

Суди попередніх інстанцій у визначеному цивільним процесуальним законодавством порядку дали оцінку цим доказам, результати якої відобразили у судових рішеннях. Зокрема, суди дійшли висновку, що даний відеозапис та акт фіксації, за відсутності інших відомостей щодо змісту телепередачі, яка транслювалася 24 серпня 2014 року телеканалом «Інтер», не можуть беззаперечно підтвердити порушення майнових авторських прав, переданих в управління ДО «Українське агентство з авторських та суміжних прав».

Фактично доводи касаційної скарги у цій частині зводяться до переоцінки відеозаписа і акта фіксації публічного сповіщення творів від ІНФОРМАЦІЯ_3 як доказів, що відповідно до статті 400 ЦПК України не відноситься до повноважень касаційного суду під час касаційного перегляду справи, так як касаційний суд не може вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу або про перевагу одних доказів над іншим.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд. та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України») Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування судових рішень, оскільки суди першої і апеляційної інстанцій, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій без змін.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

Щодо судових витрат

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Державної організації «Українське агентство з авторських та суміжних прав», яка діє в інтересах ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 8 серпня 2017 року і постанову Апеляційного суду міста Києва від 17 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко В. А. Стрільчук М. Ю. Тітов