КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 жовтня 2019 року

справа № 756/16452/17

провадження № 22-ц/824/12946/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Кемського В.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Служби безпеки України на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 10 липня 2019 року по справі за позовом Служби безпеки України до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні приміщенням шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2017 року Служба безпеки України (надалі - СБУ) звернулася до ОСОБА_1 із позовом про усунення перешкод у користуванні приміщенням шляхом виселення.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що на підставі рішення керівництва ГУ "К" Служби Безпеки України від 27 листопада 2013 року ОСОБА_1 було видане направлення на тимчасове проживання за №000088 від 09 грудня 2013 року, а саме у приміщенні №512 у АДРЕСА_1 . На час прийняття відповідного рішення приміщення не мало статусу гуртожитку, а після того, як будівля АДРЕСА_1 була зареєстрована як гуртожиток, рішення про вселення відповідача у гуртожиток не приймалось і спеціальний ордер йому не видавався. Позивач вважає, що ОСОБА_1 вселився до гуртожитку безпідставно, правові підстави для подальшого користування спірним приміщенням відсутні, тому відповідач підлягає виселенню без надання йому іншого жилого приміщення відповідно до частини 3 статті 116 ЖК Української РСР (далі по тексту ЖК). Відповідач у зв`язку із скороченням штату та проведенням організаційних заходів був звільнений у запас Служби Безпеки України. У добровільному порядку ОСОБА_2 вимоги про виселення не виконує, чим порушує права позивача, який не має можливості забезпечити діючих співробітників Служби безпеки України приміщеннями для проживання. Оскільки відповідач вселився до спірного житлового приміщення ще до набуття ним статусу гуртожитку, правовідносини, що склалися між сторонами, не можуть бути врегульовані відповідно до положень статті 132 ЖК.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 10 липня 2019 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, представник позивача звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та дійшов висновків, які не відповідають фактичним обставинам справи, що відповідно до пункту 1 частини 1 статті 376 є підставою для скасування судового рішення та ухвалення судом апеляційної інстанції нового рішення.

У доводах апеляційної скарги зазначає, що оскільки ОСОБА_1 зайняв спірне приміщення безпідставно, тому не має законного права на його використання і на нього не поширюються гарантії, що унеможливлюють його виселення без надання іншого житлового приміщення для проживання, а саме положення статей 125 та 132 ЖК.

У судовому засіданні представник позивача апеляційну скаргу підтримав, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідач у судове засідання не з`явився, відповідно до клопотання від 23 вересня 2019 року просив розглянути справу без його участі. У наданому відзиві на апеляційну скаргу заперечує проти її задоволення, рішення суду першої інстанції просить залишити без змін. Вважає, що спірне приміщення для проживання використовується ним правомірно, а недотримання процедури поселення у гуртожиток відбулося не з вини відповідача.

ОСОБА_1 вказує, що іншого житла для проживання не має, його звільнення з військової служби відбулось у зв`язку із скороченням штату працівників і на час звільнення його календарна військова вислуга у Службі безпеки України склала 10 років 10 місяців та 14 днів. Враховуючи наведене він не підлягає виселенню із гуртожитку без надання іншого житла відповідно до статті 125, 132 ЖК.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим та має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеного цим Кодексом. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що відповідач був заселений у спірне приміщення, яке в подальшому набуло статусу гуртожитку, безпосередньо адміністрацією на підставі виданого відповідачеві направлення №000088 від 09 грудня 2013 року на підставі рішення ГУ "К" СБУ від 27 листопада 2013 року за №14/1/5/16947. Процедурні порушення поселення відповідача у гуртожиток відбулись не з вини відповідача. Відповідач іншим житлом для проживання не забезпечений, у спірному приміщенні проживає тривалий час, тому позбавлення ОСОБА_1 права на це житло є невиправданим втручанням у розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Також, судом першої інстанції визнано доведеними підстави, які унеможливлюють виселення відповідача відповідно до статей 125 та частини 3 статті 132 ЖК. Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для застосування додаткових прав і гарантій в частині житлових прав, закріплених у статті 12 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та у статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", оскільки відповідач був військовослужбовцем та має статус учасника бойових дій.

Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції враховуючи наступне.

Судом установлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу за контрактом осіб офіцерського складу в Службі безпеки України з 13 липня 2005 року по 27 травня 2016 року.

Рішенням міжвідомчої комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасником бойових дій від 20 листопада 2014 року за №8/111/1/444 ОСОБА_1 встановлено статус учасника бойових дій. Підставою для прийняття рішення зазначено довідку про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України від 31 жовтня 2014 року №14/18/116-23, посвідчення про відрядження №010717, накази Керівника Антитерористичного центру при СБ України №33/346т, №33/523т.

Відповідно до наказу Служби безпеки України №609-ОС від 21 травня 2016 року ОСОБА_1 було звільнено з військової служби відповідно до Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, а саме згідно із підпунктом "а" пункту 61, підпунктом "г" пункту 62 (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) та пунктом 88-1 у запас Служби безпеки України, виключивши його із списків особового складу з 27 травня 2016 року.

ОСОБА_1 перебуває на квартирному обліку в Центральному управлінні СБ України один з 28 квітня 2011 року у списку осіб, які користуються правом першочергового одержання житла.

Колегія суддів апеляційного суду перевіряючи доводи апеляційної скарги вважає їх безпідставними з огляду на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 19 Закону України "Про Службу безпеки України" Кадри Служби безпеки України складають: співробітники-військовослужбовці, працівники, які уклали трудовий договір із Службою безпеки України, а також військовослужбовці строкової служби.

Згідно із частиною 1 статті 20 вказаного Закону умови і порядок виконання своїх обов`язків співробітниками-військовослужбовцями Служби безпеки України визначаються укладеним договором (контрактом). На них, а також на військовослужбовців строкової служби поширюється порядок проходження військової служби у Збройних Силах України, визначений законодавством. Військовослужбовці Служби безпеки України приймають Військову присягу на вірність народу України.

Статтею 23 Закону передбачено, що у запас Служби безпеки України зараховуються громадяни України, які вислужили установлені строки служби і звільнені зі служби у Службі безпеки України, придатні за станом здоров`я до проходження військової служби в мирний або воєнний час і які не досягли граничного віку перебування в запасі.

Зазначені особи перебувають на військовому обліку в Центральному управлінні та регіональних органах Служби безпеки України і залучаються до проведення навчальних зборів у визначеному законодавством порядку.

Статтею 27 Закону України "Про Службу безпеки України" передбачено, що Держава забезпечує соціальний і правовий захист військовослужбовців і працівників Служби безпеки України.

Військовослужбовці Служби безпеки України користуються політичними, соціально-економічними та особистими правами і свободами, а також пільгами відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", цього Закону, інших актів законодавства.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Статтею 12 цього Закону передбачено, що Держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР, іншими законами, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до умов укладеного 11 червня 2010 року строком на п`ять років контракту про проходження військової служби у Службі безпеки України з боку позивача Першим заступником Голови Служби безпеки України генерал-майором Хімеєм В.В. та з іншого боку відповідачем ОСОБА_1 Служба безпеки України зобов`язалась забезпечувати відповідачеві додержання соціально-економічних, політичних та особистих прав і свобод його та членів його сім`ї, включаючи надання пільг, гарантій та компенсацій, визначених законами та іншими нормативно-правовими актами України, які визначають статус військовослужбовців та порядок проходження військової служби, зокрема фінансове, матеріальне та інше забезпечення відповідно до норм і порядку, встановлених законодавством України та нормативно-правовими актами Служби України.

Крім того, як було встановлено судом, відповідач є особою, яка належать до учасників бойових дій згідно з пунктом 19 частини 1 статті 6 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", який в свою чергу, визначає правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них.

Пунктом 14 частини 1 статті 12 указаного Закону для учасників бойових дій та осіб, прирівняних до них, передбачено гарантії щодо першочергового забезпечення жилою площею осіб, які потребують поліпшення житлових умов, та першочергового відведення земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва, садівництва і городництва, першочергового ремонту жилих будинків і квартир цих осіб та забезпечення їх паливом.

Аналізуючи положення Законів України "Про Службу безпеки України", "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" та умов укладеного між позивачем та відповідачем контракту про проходження військової служби у Службі безпеки України колегія суддів вважає, що відповідач, який зобов`язався сумлінно виконувати вимоги військових статутів Збройних Сил України, нормативно-правових актів Служби безпеки України, інших актів законодавства, службові обов`язки, накази командирів і начальників та фактично виконував ці обов`язки більш ніж 10 років мав законні сподівання на виконання своїх зобов`язань зі сторони позивача, зокрема щодо забезпечення його житлом.

Враховуючи наведене колегія суддів не може визнати обґрунтованими доводи апеляційної скарги представника позивача про те, що відповідач у спірне приміщення вселився безпідставно.

Частиною третьою статті 116 ЖК УРСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

Судом першої інстанції встановлено, з чим погоджується і колегія апеляційного суду, що підставою для отримання відповідачем спірного житлового приміщення було рішення керівництва ГУ "К" Служби безпеки України від 27 листопада 2013 року №14/1/5-16947, згідно із яким ОСОБА_1 було видане направлення на тимчасове проживання від 09 грудня 2013 року №000088 у приміщення № 512, яке знаходиться у будівлі АДРЕСА_1.

Відповідне рішення було прийняте стосовно відповідача саме внаслідок виконання ним військового обов`язку.

За змістом ст. ст. 127, 128, 129 ЖК Українита пп. 9, 10, 14 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 3 червня 1986 року (чинного на час заселення відповідача до спірного приміщення), гуртожитки призначаються для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання.

Жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету.

На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Вселення в гуртожиток робітників, службовців, студентів, учнів та інших громадян провадиться в установленому порядку завідуючим (директором) гуртожитком або працівником, який його заступає, на підставі виданого адміністрацією підприємства, установи, організації ордера.

Тому, хто вселяється в гуртожиток, вказується надана жила площа, видаються необхідний інвентар, постільні речі, перепустка на право входу в гуртожиток. Він повинен бути ознайомлений з правилами внутрішнього розпорядку, правами й обов`язками мешканців гуртожитку.

Як вбачається із акта здачі та прийняття жилого приміщення у гуртожитку СБ України відповідача було вселено у гуртожиток позивачем у особі завідувача гуртожитку ОСОБА_3 у грудні 2013 року. Також ОСОБА_1 було оформлено особисту картку мешканця гуртожитку СБУ від 09 грудня 2013 року.

Колегія суддів погоджується також із висновком суду першої інстанції про те, що обов`язок щодо виготовлення ордера з метою дотримання процедури заселення до гуртожитку не відноситься до обов`язку відповідача, та відсутність відповідного ордеру не може бути перешкодою для виконання позивачем зобов`язань по забезпеченню військовослужбовця житлом, які передбачені законом та умовами контракту.

Враховуючи наведене, колегія суддів відхиляє доводи позивач про те, що відповідач до спірного приміщення був вселений безпідставно.

Доводи позивача про те, що відповідач був заселений до спірного приміщення саме як до готелю документально не підтверджено.

Колегія суддів не може також визнати обґрунтованими доводи позивача про те, що статусу гуртожитку спірне приміщення набуло лише у жовтні 2014 року (тобто після заселення до нього відповідача) саме відповідно до Розпорядження Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації №537 від 13 жовтня 2014 року, оскільки згідно із указаним розпорядженням було затверджено лише реєстр житлових будинків, що використовуються під гуртожитки в Оболонському районі міста Києва. Тобто, був затверджений реєстр існуючих гуртожитків. Указане розпорядження не містить інформації щодо дати набуття спірним приміщенням статусу гуртожитку.

Таким чином, позивачем не доведені підстави для виселення особи без надання іншого жилого приміщення, передбачені частиною 3 статті 116 ЖК.

Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до статті 47 Конституції України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Житлові відносини з метою забезпечення гарантованого права громадян на житло регулюються нормами ЖК Української РСР, відповідно до статті 3 якого, житлові відносини регулюються Основами житлового законодавства Союзу РСР і союзних республік та видаваними відповідно до них іншими актами житлового законодавства Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами житлового законодавства Української РСР.

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Судом першої інстанції правильно застосовано положення статті 8 Конвенції і статті 1 першого Протоколу до вказаної Конвенції та встановлено, що задоволення позову про усунення перешкод у користуванні майном, наслідком чого буде виселення відповідача із спірного житлового приміщення, лише з підстав відсутності ордера на вселення буде невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Обґрунтованими є також висновки суду першої інстанції щодо відсутності нагальної суспільної необхідності у виселені відповідача, який був звільнений у запас Служби безпеки України, для надання цього приміщення іншим військовослужбовцям.

Так, відповідно до частини 1 та 3 статті 18 Закону України "Про службу безпеки України" фінансування, матеріально-технічне та соціально-побутове забезпечення Служби безпеки України здійснюється Кабінетом Міністрів України у порядку, визначеному Верховною Радою України, за рахунок коштів державного бюджету України.

Органи місцевої державної адміністрації та місцевого самоврядування сприяють Службі безпеки України, її органам і підрозділам у вирішенні житлових та інших соціально-побутових проблем, забезпеченні транспортом і зв`язком.

Отже вирішення житлових та інших соціально-побутових проблем Служби безпеки України законом покладено на державу, органи місцевої державної адміністрації та місцевого самоврядування.

Враховуючи те, що доводи, викладені в апеляційній скарзі, вже були досліджені місцевим судом та отримали належну правову оцінку, нових доводів або доказів, які б давали підстави для скасування рішення суду, скаржником не надано, колегія суддів уважає, що місцевий суд всебічно і об`єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, як такого, що є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст.ст., 268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК Україниапеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Служби безпеки України на рішення Оболонського районного суду міста Київ від 10 липня 2019 року залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Київ від 10 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 21 жовтня 2019 року.

Головуючий Т.О. Писана
Судді С.О. Журба
К.П. Приходько