П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 жовтня 2019 року м. Київ

Справа № 759/9962/17

Провадження: № 22-ц/824/12196/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Гаращенка Д.Р., Пікуль А.А.,

секретар Глухенька М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги фізичної особи-підприємця Компанця Максима Михайловича

на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 2 липня 2019 року,

та Тищенка Олександра Олексійовича в інтересах ОСОБА_2

на додаткове рішення Святошинського районного суду міста Києва від 19 серпня 2019 року, які ухвалені під головуванням судді Шум Л.М.,

у справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання договорів недійсними,

в с т а н о в и в :

У червні 2016 року ФОП ОСОБА_3 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, в період з 2009 по 2015 роки ОСОБА_2 керував представництвом фірми «Хансгрое» з виробництва та розповсюдження сантехніки по всій Україні. Він, «ФОП ОСОБА_3 , був розповсюджувачем даного товару від імені компанії «Дефінекс трейдінг енд сервіз ЛТД». За умовами спільної роботи за виконання плану продажу компанією «Дефінекс» надавалися бонуси та додаткові знижки від фірми «Хансгрое». ОСОБА_2 , загрожуючи розірванням ділових зв`язків з компанію «Дефінекс», виставив йому, «ФОП ОСОБА_3 », умову щодо повернення бонусів та додаткових знижок, одержаних компанією за виконання плану продажу, особисто йому, ОСОБА_2 Компанія «Дефінекс», маючи невиконані зобов`язання перед покупцями сантехніки, та, не маючи можливості іншим шляхом одержувати продукцію фірми «Хансгрое», погодилась на запропоновані відповідачем умови на невигідних для себе умовах, шляхом оформлення повернення бонусів у формі договорів позики, укладеними між сторонами як фізичними особами. А тому, 01.03.2015 року між ним, ФОП ОСОБА_3 , та ОСОБА_2 було укладено договір позики, згідно умов якого останній передав йому, як позичальнику, 100 000 Євро з терміном повернення до 28.02.2016 року. У цей же день, між ними було укладено ще один договір, відповідно до умов якого ФОП ОСОБА_3 отримав у борг 57 540 Євро з терміном повернення до 01.05.2015 року зі сплатою 10 % річних за користування кредитними коштами. Спірними договорами передбачено нарахування відсотків на суму боргу у валюті, проте відповідач не є банком або фінансовою установою, умови договору не відповідають вимогам п. 14.1.258 ПК України. Суми позики не відображені у складі доходу ФОП ОСОБА_3 , станом на 01.03.2016 року за курсом НБУ. Книгою обліку доходів та податковими деклараціями за 2015-2016 роки одержання такого доходу у вигляді неповернутої позики не підтверджене. Подібна форма зворотної винагороди за надання комерційного доступу до товарів чинним законодавством не передбачена, договори позики мали на меті приховати справжній намір відповідача на одержання доходу від виконання управлінських функцій. На підставі викладеного просив визнати недійсними договори позики, укладені 01.03.2015 року на суми 100 000 Євро та 57 540 Євро.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 2 липня 2019 року у задоволенні позову ФОП ОСОБА_3 відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням, ФОП ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції не врахував покази свідків, які підтвердили що він з відповідачем знаходились у дружніх відносинах, підписанням таких договорів позики оформлювались виплати по бонусам та знижкам, і які він, ФОП ОСОБА_3 , щомісячно частинами виплачував відповідачу. Також, договори підписувались і відносно ОСОБА_4 , як отримувача бонусів та знижок, генеральним директором ТОВ «Багатогалузеве науково-виробниче підприємство МС - центр» на підставі наданих йому Статутом повноважень. Копії таких договорів містяться в матеріалах справи. Розрахунки виплат по бонусах та знижками повністю відповідають договорам позики по суб`єктному складу, сумам та строкам. Про те, що компанія «Дефінекс» мала невиконанні зобов`язання перед покупцями, та навпаки, не мала можливості іншим шляхом одержувати продукцію фірми «Хансгрое» свідчить підписаний контракт № 010812 від 01.02.20102 року між компанію «Дефінекс» та ТОВ «ВПП «Печатник» на суму 200 000 Євро. Про безгрошовість спірних договорів свідчить також і те, що згідно п. 29211 ч. 3 ПК України до складу доходів платника ЄП не включаються «суми фінансової допомоги, наданої на поворотній основі, отриманої та поверненої протягом 12 календарних місяців з дня її отримання». Отже, якби позика в сумах 57540 Євро та 100 000 Євро надавалась йому та не була повернута в строки, зазначені в договорах, то такі суми були б відображені у складі доходу ФОП ОСОБА_3 . Проте, у книзі обліку доходів та податкових деклараціях таких відомостей немає. Отже, вважає, що такі договори є недійсними, оскільки його воля була спрямована на інші обставини, і він, ніяких коштів за спірними договорами не отримував.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 9 серпня 2019 року справу за апеляційною скаргою ФОП ОСОБА_3. повернуто до суду першої інстанції для розгляду заяви адвоката Тищенка О.С. в інтересах ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення.

19 серпня 2019 року Святошинським районним судом м. Києва ухвалено додаткове рішення у справі за позовом ФОП ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання договорів недійсними.

Стягнуто з ФОП ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 10 000 грн.

5 вересня 2019 року дана цивільна справа надійшла до Київського апеляційного суду.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 9 вересня 2019 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Тищенко О.О. в інтересах ОСОБА_2 зазначив, що згідно вимог чинного законодавства письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Факт підписання позивачем договорів позики від 01.03.2015 року є доказом отримання ним від ОСОБА_2 грошових коштів у сумах 100 000 Євро та 57 540 Євро, що не було спростовано позивачем під час розгляду справи судом першої інстанції, а навпаки підтверджено, оскільки позивачем було подано відомості про отримання відповідачем ОСОБА_2 виплат за обома договорами у сумах 37 377 Євро у період з 01.03.2015 року по 31.01.2016 року. Також зазначив, що договір позики, може бути оплатним, тобто, таким, що передбачає сплату процентів за користування сумою позики, або безоплатним - якщо виконання позичальником зобов`язання обмежується поверненням боргу. Отже, законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (відсотків за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом. Отримання ФОП ОСОБА_3 кредиту відповідно до умов договору підлягає обов`язковому поверненню та у разі вчинення таких дій у визначені строки, тобто, протягом дії договору, сума кредиту не включається до складу доходу суб`єкта господарювання. Якщо сума кредиту не повертається у визначені договором строки, то вона включається до складу доходів ФОП та оподатковується на загальних підставах. Також вказує, що позивач у поданому позові самостійно визнав, що в 2015-2016 роках подав до суду ДПІ у Подільському р-ні ГУ ДФС у м. Києві декларацію з завідомо неправдивими даними. Окрім того, невідображення ФОП ОСОБА_3 у своїй книзі обліку доходів та податкових деклараціях за 2015-2016 роки доходу у вигляді неповернутих позик ніяким чином не спростовує фактів їх отримання від ОСОБА_5 за договорами позик та не впливає на їх правову природу.

19 вересня 2019 року Тищенко О.О. в інтересах ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу на додаткове рішення Святошинського районного суду м. Києва від 19 серпня 2019 року, обґрунтовуючи її тим, що суд першої інстанції дійшов невірного висновку про не співмірність заявлених представником відповідача адвокатом Тищенком О.О. витрат, зокрема, що розрахунок робіт не співпадає із витраченим часом. Ним, адвокатом Тищенком О.О., до відзиву на позовну заяву було додано докази, що підтверджують понесені відповідачем ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу, а саме: договір про надання правової допомоги від 25.01.2016 року, додаткову угоду від 15.11.2017 року про внесення змін до договору від 25.01.2016 року, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю, акт про надання правової допомоги, квитанції до прибуткових касових ордерів, карту рахунку та оборотно-сальдову відомість по рахунку. Відмітив, що клопотань про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, від позивача не надходило. У відзиві на позовну заяву та в акті наданої правової допомоги від 18.10.2018 року було наведено детальний опис правової допомоги, яку фактично отримав відповідач ОСОБА_2 , та надано відповідні докази. Окрім того, поза увагою суду першої інстанції залишився час, витрачений ним на надання іншої правової допомоги, яка детально описана у відзиві та актів, в тому числі і на очікування початку судового засідання у справі у разі зміщення графіка судових засідань. З урахуванням викладеного, просив додаткове рішення Святошинського районного суду від 19.08.2019 року скасувати та ухвалити нове, яким стягнути з ФОП ОСОБА_3 суму понесених судових витрат на правничу допомогу адвоката у розмірі 29 000 грн.

У судовому засіданні адвокат Ракітіна Л.Д. в інтересах ФОП ОСОБА_3 підтримала апеляційну скаргу з підстав, наведених у ній. Апеляційну скаргу Тищенка О.О. в інтересах ОСОБА_2 на додаткове рішення Святошинського районного суду м. Києва від 19 серпня 2019 рокуне визнала, просила її залишити без задоволення.

Адвокат Тищенко О.О. в інтересах ОСОБА_2 заперечував проти апеляційної скарги ФОП ОСОБА_3 , просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, подану ним апеляційну скаргу на додаткове рішення Святошинського районного суду м.Києва від 19 серпня 2019 року підтримав та просив її задовольнити.

Заслухавши пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 2 липня 2019 року задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, що ОСОБА_3 з 29.05.2002 року є фізичною особою-підприємцем, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, ФОП та громадських формувань (а.с. 8-9).

07.06.2010 року, 07.05.2012 року, 26.08.2013 року, 30.07.2014 року компанією «Дефінекс трейдінг енд сервіз ЛТД» видано довіреності на уповноваження ОСОБА_3 щодо оформлення, підпису, укладення, підтвердження, складання, виконання будь-яких актів, договорів, контрактів, а також здійснення будь-яких дій і речей для законної діяльності та справ компанії з можливістю ставити самостійно підпис від імені компанії, виступати представником компанії. Використовувати будь-які кошти та гроші для оплати всіх витрат та затрат, яких довірена особа зазнає у зв`язку з виконанням положень довіреності (а.с. 16-19, 24-26, 29-31, 34-36).

01.03.2015 року між ФОП ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір, відповідно до умов якого позивач прийняв для використання у своїй комерційній діяльності грошові кошти в сумі 100 000 Євро, на термін до 28.02.2016 р. За користування кредитними коштами сплачуються відсотки із розрахунку 10 % річних (а.с. 6).

Окрім того, 01.03.2015 року сторони уклали договір, відповідно до умов якого позивач прийняв для використання у своїй комерційній діяльності грошові кошти у сумі 57 540,00 Євро на термін до 28.02.2016 року. За користування кредитними коштами сплачуються відсотки із розрахунку 10 % річних (а.с. 7).

Відмовляючи у задоволенні позову ФОП ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведені ті обставини, на які він посилається. Суд дійшов висновку про те, що правовідносини, які складися між сторонами, несуть виключно характер договору позики відповідно до положень ст.ст. 1047, 1048 ЦК України, що пов`язано з певними правовими наслідками, а саме отримання грошових коштів та обов`язок їх повернення у чітко обумовлений сторонами правочину строк.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання

Згідно з частиною першою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до положень статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Частиною першою статті 203 Цивільного кодексу встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

У частині першій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Як свідчить тлумачення частини першої статті 233 ЦК України умовами, існування яких надає підстави особі звертатися до суду, а суду - виносити рішення про визнання правочину недійсним є:…. б) те, що цей правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах.

Тобто, для визнання правочину недійсним, на підставі частини першої статті 233 ЦК України, необхідна сукупність вказаних умов. Такий висновок підтверджується вживанням законодавцем в частині першій статті 233 ЦК України сполучника «і», за допомогою якого відбувається поєднання вказаних умов.

Правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оспорює правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Такий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі № 6-551цс16

Отже, ч. 1 ст. 233 ЦК передбачає, що умовами, існування яких надає підстави для визнання правочину недійсним, є: а) наявність тяжкої обставини, що «змусила» особу вчинити правочин; б) те, що цей правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах.

Обгрунтовуючи підставу визнання договорів позики недійсними ФОП ОСОБА_3 посилався на те, що він, як довірена особа компанії «Дефінекс», яка мала невиконані зобов`язання перед покупцями сантехніки, яка є продукцією фірми Хансгроє, не маючи іншої можливості отримувати дану продукцію для продажу, погодився на запропоновані ОСОБА_2 умови повернення бонусів шляхом укладення договорів позики, на вкрай невигідних умовах.

Суд першої інстанції вірно зазначив про те, що спірні договори позики були укладені ФОП ОСОБА_3 та ОСОБА_2 від свого імені, а не від імені чи інтересах компаній «Дефінекс» та «Хансгроє». Крім того, вказані договори не містять будь-яких посилань на вказані компанії, або на ціни на продукцію, умови продажу тощо…

В обґрунтування апеляційної скарги ФОП ОСОБА_3 посилався також на те, що компанія «Дефінекс» мала невиконані зобов`язання перед покупцями, але при цьому не мала можливості іншим шляхом одержувати продукцію фірми «Хансгрое», про що свідчить підписаний контракт № 010812 від 01.02.20102 року між компанію «Дефінекс» та ТОВ «ВПП «Печатник» на суму 200 000 Євро.

Однак, колегія суддів вважає, що такі доводи скаржника не спростовують висновку суду першої інстанції, оскільки даний контракт регулює правовідносини між компаніями (юридичними особами), умови якого не мають відношення до предмету спору.

Щодо аргументації ФОП ОСОБА_3 щодо удаваності спірних договорів позики колегія суддів зазначає наступне.

Згідно зі ст. 626 ЦК договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 627 ЦК встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності чи справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ст. 638 ЦК).

Згідно зі статтями 1046, 1048, 1049 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку встановленому договором.

Зі змісту спірних договір вбачається, що ОСОБА_6 (кредитор) передав, а ФОП ОСОБА_3 (позичальник) прийняв для використання у своїй комерційній діяльності грошові кошти в сумі 100 000 євро на термін до 28.02.2016 року та 57 540 євро на термін до 01.05.2015 року. Позичальник має право дострокового повернення суми боргу або його частини. За використання грошовими коштами позичальник сплачує кредитору проценти із розрахунку 10% річних. Позичальник проводить виплату процентів щомісячно до 15 числа кожного місяця за попередній місяць. За останній місяць користування виплата процентів проводиться одночасно з поверненням основної суми позики.

При укладенні вказаних правочинів обидві сторони були вільними у виборі їх умов, в тому числі з позиції щодо їх вигоди чи невигоди для себе, відповідно, уклавши зазначені правочини, ФОП ОСОБА_3 та ОСОБА_2 погодили, що їх умови є вигідними для кожного з них, зокрема, погодили суми позики, строки їх повернення, нарахування відсотків за користування кредитом.

Будь-яких зауважень чи заперечень з боку ФОП ОСОБА_3 договори позики не містять.

Згідно зі ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Тобто, удаваний правочин вчинюється для прикриття іншого правочину, внаслідок чого в наявності два правочини - прихований і удаваний - такий, що прикриває перший правочин.

Удаваний правочин, на відміну від прихованого, сторонами не виконується. Відповідні права і обов`язки сторонами не реалізуються. Сторони правочину виконують тільки ті обов`язки та реалізують ті права, що випливають із прихованого правочину. З учиненням удаваного правочину сторони навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Удавані правочини - це правочини з дефектами волі такого правочину та мети.

Оскільки згідно із ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити - чи є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясування питання про те чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме правочин.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним.

Отже, вимоги про визнання удаваним договору спрямовані на встановлення обставин, які є підставою для вирішення спору.

Такі правові висновки висловлені Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 23.01.2019 у справі N522/14890/16-ц та в постанові Верховного Суду від 17.01.2019 у справі №923/241/18.

Для визнання оспорюваних договорів удаваними позивачем має бути доведена спрямованість волі обох сторін договору (наявність у обох сторін договору умислу) на: породження правовідносин саме за договором доручення; приховання правовідносин доручення кредитним договором. При чому для задоволення позову необхідно встановити не лише те, що правочин є удаваним, але й наявність порушення цивільного права чи охоронюваного законом інтересу, за захистом яких позивач звернувся до суду.

Виходячи зі змісту ст. 235 ЦК України, вирішуючи спір з приводу удаваності правочину, якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Доводи скаржника про те, що воля сторін була направлена не на договір позики, а на повернення коштів за сприяння комерційного доступу до товарів є необґрунтованими, оскільки, виходячи зі змісту вказаного договору, при його укладенні позичальник мав на меті отримати фінансову допомогу з умовою повернення її кредитору у встановлений договором строк, що відповідає кваліфікуючим ознакам договору позики.

Окрім того, як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції, стороною позивача не було зазначено які саме між ФОП ОСОБА_3 та ОСОБА_2 вчинені правочини, що приховані під договорами позики. Твердження адвоката позивача Ракітіної Л.Л. про те, що приховані правочини не передбачені чинним законодавством ні яв якій мірі не спростовують даної обставини.

На думку колегії суддів, розглядаючи даний спір, суд першої інстанції повно та всебічно дослідивши і оцінивши обставини справи, належність, допустимість, достовірність кожного наданого сторонами доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про недоведеність позивачем фактів, на які він посилається в обґрунтування своїх позовних вимог, а відтак правильно вважав, що правові підстави для задоволення позовних вимог щодо визнання договорів позики недійсними відсутні.

Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлених обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження та оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга ФОП ОСОБА_7 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Святошинського районного суду міста Києва від 2 липня 2019 року залишенню без змін.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги на додаткове Святошинського районного суду м.Києва від 19 серпня 2019 року колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до вимог частин 1, 3 статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини 1 статті 134 ЦПК України кожна із сторін процесу подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які сторона понесла, і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Згідно частини 2 зазначеної статті у разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірними із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

При цьому, обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 137 ЦПК України).

Відповідно до частини 8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Розмір витрат на правничу допомогу адвоката встановлюється судом на підставі детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Докази на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента у судовому процесі, сторонам необхідно надати суду відповідні докази: договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.); документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження та ін.); докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.

Згідно частини 1 статті 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Відповідно до частини 9 статті 83 ЦПК України копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має з`ясувати склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

При стягненні витрат на правову допомогу необхідно враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст.6 закону «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності чи відповідного договору (ст.ст.12, 46, 56 ЦПК 2004 року).

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений законом №4191-VI.

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 301/1894/17.

Аналогічний висновок випливає також і з рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року у справі №23-рп/2009, згідно з яким до правової допомоги належать і консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво у судах тощо.

З матеріалів справи убачається, що відповідач просить стягнути з позивача 29000 грн. витрат на професійну правничу допомогу адвоката.

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу адвокат Тищенко О.О. у відзиві на позовну заяву навів детальний опис робіт та послуг (попової допомоги), виконаних та наданих адвокатом та здійснених ним витрат для надання правничої допомоги, до якого входять робочі зустрічі адвоката з клієнтом для обговорення інформації щодо обставин справи, правових можливостей та процесуальних підстав для захисту прав та представництва інтересів клієнта, обговорення умов надання правової допомоги, підписання угод, надання юридичних консультацій, ознайомлення клієнта з документами, підготовка до судового засідання, ознайомлення, вивчення та аналіз інформації щодо цивільної та матеріалів, аналіз доказів, опрацювання судової практики, час, витрачений на телефонні переговори… із зазначенням кількості годин роботи, яка склала 29 годин (з приміткою, що розрахункова вартість однієї години роботи (правової допомоги) адвоката становить 1000 грн. за 1 (одну) годину роботи/надання правової допомоги відповідно до умов додаткової угоди від 15.11.2017 року.

Також, до відзиву були долучені наступні документи: договір про надання правової допомоги від 25.01.2016 року, додаткову угоду від 15.11.2017 року про внесення змін до договору від 25.01.2016 року, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю, акт про надання правової допомоги, квитанції до прибуткових касових ордерів, карту рахунку та оборотно-сальдову відомість по рахунку.

Так, відповідно до вимог ст.137 ЦПК України позивач заявив клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу, виклавши свої заперечення у відповіді на відзив на позовну заяву, в якій зазначив, що робочі зустрічі адвоката з клієнтом, на його думку, не можна віднести до правової допомоги, а кількість годин, витрачених адвокатом по роботі за додатковою угодою від 15.11.2017 року є завищеною. Також вважав, що даний перелік робіт є обґрунтованим лише частково.

Ухвалюючи додаткове рішення про часткове задоволення вимог щодо стягнення судових витрат суд першої інстанції, зважаючи на співмірність заявлених адвокатом Тищенком О.О. витрат, вважав необґрунтованим час, витрачений на представництво інтересів безпосередньо в судових засіданнях.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає за необхідне відмітити, що поза увагою суду залишився час, витрачений на надання іншої правової допомоги, яка детально описана у відзиві, та час, витрачений на очікування початку судового засідання у справі у разі зміщення графіка судових засідань.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості є однією із основних засад судочинства (пункт 3 частина перша статті 129 Конституції України).

Згідно матеріалів справи, наданий адвокатом Тищенком О.О. перелік виконаних робіт щодо надання правової допомоги у повній мірі дозволяє встановити зміст наданих послуг та їхню вартість.

При цьому, позивачем, у відповідності до вимог ч. 6 ст. 137 ЦПК України та ст. 81 ЦПК України не доведено не співмірність заявлених позивачем витрат на правову допомогу.

Будь-яких інших аргументів (крім необґрунтованості переліку виконаних адвокатом Тищенком О.О. робіт) у клопотанні про зменшення розміру витрат відповідача на правничу допомогу не наведено.

Отже, з урахуванням критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та наявних доказів колегія суддів вважає, що заявлені стороною відповідача до відшкодування понесені судові витрати на правничу допомогу є документованими та аргументованими.

За таких обставин, додаткове рішення Святошинського районного суду міста Києва від 19 серпня 2019 року підлягає скасуванню з ухваленням нового додаткового рішення про стягнення понесених стороною судових витрат на професійну правничу допомогу.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 2 липня 2019 року залишити без змін.

Апеляційну скаргу Тищенка Олександра Олексійовича в інтересах ОСОБА_2 задовольнити.

Додаткове рішення Святошинського районного суду міста Києва від 19 серпня 2019 року скасувати та ухвалити нове додаткове рішення.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) на відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу 29000 (двадцять дев`ять тисяч) грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 15 жовтня 2019 року.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді Д.Р. Гаращенко

А.А. Пікуль