КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції Шум Л.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 жовтня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мережко М.В.,

суддів - Верланова С.М., Савченка С.І.,

секретар -Тютюнник О.І.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Державного вищого навчального закладу «Тернопільський державний медичний університет імені І.Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров`я України» на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 16 серпня 2016 року у справі за позовом Державного вищого навчального закладу «Тернопільський державний медичний університет імені І.Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров`я України» до ОСОБА_1 про стягнення коштів за навчання та

за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Державного вищого навчального закладу «Тернопільський державний медичний університет імені І.Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров`я України» про визнання угоди про підготовку фахівця з вищою освітою нікчемною.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду , дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, -

в с т а н о в и в :

У липні 2015 року Державний вищий навчальний заклад «Тернопільський державний медичний університет імені І. Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров`я України» (далі - ДВНЗ «Тернопільський ДМУ імені І. Я. Горбачевського МОЗ України») звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів за навчання.

Обґрунтовуючи позов, ДВНЗ «Тернопільський ДМУ імені І. Я. Горбачевського МОЗ України» посилався на те, що 27 липня 2005 року до ДВНЗ «Тернопільський ДМУ імені І. Я. Горбачевського МОЗ України» на бюджетну форму навчання було зараховано ОСОБА_1 та 01 вересня 2005 року укладено з нею угоду № 51 про підготовку фахівців із вищою освітою.

Відповідно до пункту 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, випускник зобов`язаний прибути до місця призначення у термін, визначений у направлені на роботу.

Згідно з протоколом засідання комісії з персонального розподілу спеціалістів від 07 грудня 2011 року відповідача було направлено до Київської міської лікарні № 10 на посаду лікаря-терапевта, про що свідчить вручене їй направлення та особистий підпис у списку працевлаштування, однак відповідач не приступила до роботи за місцем призначенням на посаду лікаря-терапевта.

Вартість навчання ОСОБА_1 становить 63 460,27 грн, крім того, у період навчання останньої у вищому навчальному закладі, відповідачу була виплачена стипендія на загальну суму 28 955,83 грн.

Враховуючи викладене, ДВНЗ «Тернопільський ДМУ імені І. Я. Горбачевського МОЗ України» просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь грошові кошти в розмірі 92 416,10 грн.

У лютому 2016 року ОСОБА_1 подала зустрічний позов до ДВНЗ «Тернопільський ДМУ імені І. Я. Горбачевського МОЗ України» про визнання угоди про підготовку фахівця з вищою освітою нікчемною.

Обґрунтовуючи зустрічний позов, ОСОБА_1 посилалася на те, що 01 вересня 2005 року між нею та ДВНЗ «Тернопільський ДМУ імені І. Я. Горбачевського МОЗ України» було укладено угоду № 51 про підготовку фахівців із вищою освітою. На час укладення цієї угоди вона була неповнолітньою, а тому відповідно до статті 32 ЦК України не мала права укладати таку угоду. Деканатом навчального закладу було застосовано до неї примус про необхідність в укладенні такої угоди, оскільки в іншому випадку студенти будуть відраховані. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила визнати нікчемною вищевказану угоду.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 16 серпня 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ДВНЗ «Тернопільський ДМУ імені І. Я. Горбачевського МОЗ України» виплачену стипендію в розмірі 28 955,83 грн та судовий збір в розмірі 289,26 грн, а всього - 29 245,09 грн. В іншій частині первісного позову відмовлено. У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення первісного позову місцевий суд виходив з того, що ОСОБА_1 після закінчення у 2011 році навчання у ДВНЗ «Тернопільський ДМУ імені І. Я. Горбачевського МОЗ України» та влаштувавшись за направленням на роботу, не відпрацювала відповідний термін на користь держави. Згідно з довідкою про доходи, загальна сума доходу ОСОБА_1 (стипендія) за період її навчання з вересня 2005 року до липня 2011 року у ДВНЗ «Тернопільський ДМУ імені І.Я. Горбачевського МОЗ України» становила 28 955,83 грн, тому зазначені кошти підлягають примусовому стягненню. Первісний позов в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь навчального закладу 63 460,27 грн не підлягає задоволенню, оскільки позивачем не надано письмових доказів в підтвердження понесених ним витрат за навчання ОСОБА_1 у зазначеному розмірі, розрахунок цієї суми та її складові. Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції дійшов висновку про безпідставність та недоведеність позову, оскільки зустрічний позов було подано до суду у 2016 році, тобто після подання первісного позову, а також після здобуття ОСОБА_1 протягом шести років вищої медичної освіти та більше двох років відпрацювання за направленням.

Не погоджуючись із таким рішенням суду, позивач ДВНЗ «Тернопільський ДМУ імені І. Я. Горбачевського МОЗ України» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просив рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі. В апеляційній скарзі зазначав, що суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для вирішення справи, зокрема, не взяв до уваги всі розрахунки, надані позивачем.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 30 листопада 2016 року апеляційну скаргу ДВНЗ «Тернопільський ДМУ імені І. Я. Горбачевського МОЗ України» відхилено, а рішення Святошинського районного суду міста Києва від 16 серпня 2016 року залишено без змін.

Постановою Верховного суду від 26 червня 2019 року ухвалу апеляційного суду в частині відмови у задоволення позову скасовано, направлено справу в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 44 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до ст.ст 128-131 ЦПК України сторони були своєчасно повідомлені про день та час розгляду справи на 12 вересня 2019 року, 10 жовтня 2019 року за адресами, які були зазначені в матеріалах справи та шляхом розміщення оголошення на офіційному сайті Київського апеляційного суду. Заяв щодо зміни місця проживання або місцезнаходження від сторін не надходило.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Від представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Остап'юк М.В. 09 жовтня 2019 року надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. Клопотання мотивоване неможливістю адвоката взяти участь у судовому засіданні у зв`язку із зайнятістю у іншій справі за межами м. Києва (м. Черкаси). Однак, жодного доказу на підтвердження цієї обставини адвокат Остап'юк М.В. не надала. А відтак, клопотання представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Остап'юк М.В. про відкладення розгляду справи відхиляється колегією суддів як необґрунтоване.

Апеляційна скарга ДВНЗ «Тернопільський ДМУ імені І. Я. Горбачевського МОЗ України» підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях

Встановлено, що наказом від 27 липня 2005 року №117-Д ОСОБА_1 була зарахована до ДВНЗ «Тернопільський державний медичний університет імені І.Я. Горбачевського МОЗ України» за держзамовленням на медичний факультет за спеціальністю «лікувальна справа».

Між сторонами 01 вересня 2005 року було укладено типову угоду № 51 про підготовку фахівців з вищою освітою, згідно з якою ОСОБА_1 зобов`язалася прибути після закінчення вищого навчального закладу освіти на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років, а у разі відмови прибуття за призначенням - відшкодувати відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання в установленому порядку.

Згідно з протоколом засідання державної комісії з розподілу молодих спеціалістів Тернопільського державного медичного університету ім. І.Я. Горбачевського від 07 грудня 2011 року, ОСОБА_1 направлено на роботу до Київської міської лікарні № 10 Головного управління охорони здоров`я КМР КМДА на посаду лікаря-терапевта та вручено відповідне повідомлення, про що свідчить її підпис у списку працевлаштування випускника факультету.

Наказом Київської міської клінічної лікарні № 10 від 24 березня 2014 року № 24-к ОСОБА_1 звільнено з посади лікаря-терапевта за власним бажанням у зв`язку з подальшим продовженням навчання.

Загальна сума доходу (стипендії) ОСОБА_1 за період її навчання з вересня 2005 року до липня 2011 року у ДВНЗ «Тернопільський державний медичний університет імені І. Я. Горбачевського МОЗ України» склала 28 955,83 грн, що підтверджується довідкою навчального закладу від 08 липня 2015 року № 07/2931.

Згідно з листом Київської міської клінічної лікарні № 10 від 31 липня 2015 року, адміністрація лікарні не заперечує проти поновлення ОСОБА_1 на посаді лікаря-терапевта для подальшого відпрацювання на користь держави.

Частиною першою статті 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до частини першої стаття 526 ЦК України (в редакції, чинній час виникнення спірних правовідносин) зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з пунктами 1, 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про вищу освіту» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, громадяни України мають право на здобуття вищої освіти. Громадяни України мають право безоплатно здобувати вищу освіту в державних і комунальних вищих навчальних закладах на конкурсній основі в межах стандартів вищої освіти, якщо певний освітньо-кваліфікаційний рівень громадянин здобуває вперше. Вони вільні у виборі форми здобуття вищої освіти, вищого навчального закладу, напряму підготовки і спеціальності.

Частиною 2 статті 52 Закону України «Про освіту» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов`язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частини другої статті 56 Закону України «Про вищу освіту» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, випускник вищого навчального закладу, який навчався за державним замовленням і якому присвоєно кваліфікацію фахівця з вищою освітою певного освітньо-кваліфікаційного рівня, працевлаштовується на підставі направлення на роботу відповідно до

угоди, укладеної між замовником, керівником вищого навчального закладу та випускником.

Пунктом 2 Указу Президента України від 23 січня 1996 року № 77/96 «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів» визначено, що особи, які навчаються за рахунок державних коштів, укладають з адміністрацією вищого навчального закладу угоду, за якою вони зобов`язуються після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації працювати в державному секторі народного господарства не менше ніж три роки. У разі відмови працювати в державному секторі народного господарства випускники відшкодовують в установленому порядку до державного бюджету повну вартість навчання.

Згідно з пунктами 4, 6, 8, 14 Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року № 992, керівники вищих навчальних закладів після зарахування осіб на навчання за державним замовленням укладають з ними угоду за формою згідно з додатком № 1; згідно з угодою випускник зобов`язаний глибоко оволодіти всіма видами професійної діяльності, передбаченими відповідною кваліфікаційною характеристикою, та відпрацювати у замовника не менше трьох років, а вищий навчальний заклад забезпечити відповідні якість та рівень підготовки фахівця з вищою освітою; випускники, які уклали угоду з вищим навчальним закладом після зарахування на навчання, повинні відпрацювати за місцем призначення не менше трьох років; у разі неприбуття молодого фахівця за направленням або відмови без поважної причини приступити до роботи за призначенням, звільнення його з ініціативи адміністрації за порушення трудової дисципліни, звільнення за власним бажанням протягом трьох років випускник зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку до державного бюджету вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати.

Відповідно до пункту 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25 грудня 1997 року № 367, випускник повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направлені на роботу. Незгода випускника з рішенням комісії з працевлаштування випускників не звільняє його від обов`язку прибути на роботу за призначенням. У разі, якщо він не прибув за направленням або відмовився приступити до роботи за призначенням, чи його звільнено з ініціативи власника або уповноваженого органу за порушення трудової дисципліни або звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої, він зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати.

Згідно з Указом Президента України «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів» від 23 січня 1996 року № 77 із змінами, внесеними згідно з Указом Президента України від 16 травня 1996 року № 342/96, особи які навчаються за рахунок державних коштів, укладають угоду, за якою вони зобов`язуються після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації працювати в державному секторі народного господарства на менше, ніж три роки. У разі відмови працювати в державному секторі народного господарства випускники відшкодовують в установленому порядку до державного бюджету повну вартість навчання.

Таким чином, дії особи, яка не прибула на місце працевлаштування, зазначене в направленні, чи до будь-якого іншого закладу державного сектору економіки, чи звільнилася за власним бажанням, відмовилася від виконання взятих на себе зобов`язань, передбачають правові наслідки, встановлені законом та угодою, а саме - повернення витрачених коштів на навчання до державного бюджету, за рахунок якого ця особа здобула освіту у вищому навчальному закладі.

У діях відповідача наявні усі елементи складу цивільного правопорушення, а саме: протиправна поведінка, збитки, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками, вина.

Відповідно до частини другої статті 59 ЦПК України 2004 року обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно з частиною третьою статті 10, частиною першою статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (частина перша статті 3 ЦПК України 2004 року).

Звертаючись до суду із позовом, ДВНЗ «Тернопільський ДМУ імені І. Я. Горбачевського МОЗ України» посилався на те, що ОСОБА_1 після навчання на бюджетній формі не відпрацювала три роки за місцем направлення у Київській міській клінічній лікарні № 10 на посаді лікаря-терапевта, у зв`язку з чим завдала збитки у розмірі 92 416,10 грн.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні первісного позову про стягнення з відповідача на користь позивача 63 460,27 грн, суд першої інстанції виходив з того, що ДВНЗ «Тернопільський ДМУ імені І. Я. Горбачевського МОЗ України» не надав розрахунок вартості навчання відповідача.

Разом з цим, позивач додав відповідний розрахунок до апеляційної скарги. Як вбачається із наданого розрахунку, фактичні затрати на навчання одного студента медичного факультету за державним замовленням випуску 2011 року становлять 63 460,27 грн (т.1, а.с. 189).

Суд першої інстанції не звернув увагу на ту обставину, що, звертаючись до суду з позовом, ДВНЗ «Тернопільський ДМУ імені І. Я. Горбачевського МОЗ України» долучив до позовної заяви копію розрахунку вартості навчання, про що зазначив у додатку до позовної заяви (т.1, а.с. 4). Однак, зазначений розрахунок у матеріалах справи відсутній.

Тому колегія суддів доходить висновку, що долучений позивачем до апеляційної скарги розрахунок фактичних затрат на навчання одного студента медичного факультету за державним замовленням має суттєве значення для вирішення спору.

Крім цього, із заперечень представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 проти позову ДВНЗ «Тернопільський ДМУ імені І. Я. Горбачевського МОЗ України» вбачається, що ОСОБА_1 підтверджує надання позивачем низки доказів, зокрема калькуляції витрат, які були понесені ДВНЗ «Тернопільський ДМУ імені І. Я. Горбачевського МОЗ України» за час її навчання.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 131, 132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України 2004 року, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

За змістом пункту 6 частини третьої статті 295, частини другої статті 303 та пункту 1 частини першої статті 309 ЦПК України 2004 року апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею, або які неправомірно не були цим судом прийняті, або доказами, які судом першої інстанції досліджувалися з порушенням установленого порядку.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що наявність у ОСОБА_1 заборгованості перед ДВНЗ «Тернопільський ДМУ імені І. Я. Горбачевського МОЗ України» у розмірі 63 460,27 грн доведена належними та допустимими доказами, що містяться у матеріалах справи, а відтак, позов в цій частині підлягає задоволенню.

Суд першої інстанції не дослідив усі докази, необхідні для правильного вирішення справи, повно та всебічно не встановив обставини справи, тому дійшов передчасного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ДВНЗ «Тернопільський ДМУ імені І. Я. Горбачевського МОЗ України» про стягнення заборгованості у розмірі 63 460,27 грн.

Відповідно до положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову в цій частині.

Керуючись ст.ст. 365, 367,369,374,376,381 - 384 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу Державного вищого навчального закладу «Тернопільський державний медичний університет імені І.Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров`я України» задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 16 серпня 2016 року в частині відмови у задоволенні вимог Державного вищого навчального закладу «Тернопільський державний медичний університет імені І.Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров`я України» та стягненні судових витрат скасувати. Ухвалити в цій частини нове рішення про задоволення вимог.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь Державного вищого навчального закладу «Тернопільський державний медичний університет імені І.Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров`я України» (р/р НОМЕР_2 в ДКСУ м. Київ, МФО 820172, ) кошти за навчання у розмірі 63 460,27 грн (шістдесят три тисячі чотириста шістдесят грн 27коп) та судовий збір у розмірі 924,16 грн (дев`ятсот двадцять чотири грн. 15 коп.)

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини судового рішення з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення буде виготовлений не пізніше 17 жовтня 2019 року.

Головуючий

Судді