ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/821/393/19Головуючий по 1 інстанції
Категорія: 311010000 Борисюк І.Е.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2019 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого Нерушак Л.В. ( суддя - доповідач )

Суддів Бородійчука В.Г., Єльцова В.О.

за участі секретаря Анкудінова О.І.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач - Апеляційний суд Вінницької області; Вінницький апеляційний суд;

особа, яка подає апеляційну скаргу - Голова ліквідаційної комісії Апеляційного суду Вінницької області Карпенко С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Черкаси в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Голови ліквідаційної комісії Апеляційного суду Вінницької області Карпенко Світлани Вікторівни на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27 березня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Борисюк І.Е. у залі Вінницького міського суду Вінницької області 27.03.2019 року о 12 год. 50 хв., повний текст рішення складений 01.04.2019 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Вінницького апеляційного суду та Апеляційного суду Вінницької області про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -:

в с т а н о в и в :

31.01.2019 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Вінницького апеляційного суду та Апеляційного суду Вінницької області про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позивач ОСОБА_1 в обґрунтування позовних вимог вказує, що 16.01.2019 року її було звільнено з посади консультанта провідного відділу діловодства та обліку звернення громадян канцелярії Апеляційного суду Вінницької області у зв`язку із ліквідацією суду на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Позивач вважає, що її звільнено незаконно, виходячи з наступних підстав.

Указом Президента України від 29.12.2017року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в округах» № 452/2017 ліквідовано Апеляційний суд Вінницької області, натомість утворено Вінницькій апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Вінницьку область з місцезнаходженням у м. Вінниці. Позивач вказує, що повноваження зазначених судів є ідентичними, а тому, створивши Вінницький апеляційний суд, держава не відмовилась від завдань та функцій ліквідованого органу, а поклала їх здійснення на новостворений орган. Враховуючи наведене, ввважає позивач, мова може йти лише про реорганізацію Апеляційного суду Вінницької області, а за таких обставин керівництво суду мало б запропонувати позивачу роботу у Вінницькому апеляційному суді, так як скорочення кількості посад та чисельності працівників у відділі, в якому позивач працювала, не відбулося. Проте, цього не сталося вказує позивач, і вже у листопаді 2018 року на посаду, яку позивач обіймала, але з посадовою інструкцією діловода старого суду, до Вінницького апеляційного суду було переведено іншу працівницю ОСОБА_2 , а позивача, за наявності 17-річного стажу роботи у даному органі, відсутності жодного стягнення за весь час роботи, наявності безлічі грамот та подяк, було звільнено з посади. Позивач посилається, що роботодавцем не було взято до уваги те, що вона є одинокою матір`ю, і на її утриманні знаходиться дитина, якій 13 років, а відповідно до ч. 3 ст. 184 КЗпП України позивач повинна бути працевлаштована навіть за умови повної ліквідації суду. Необхідність працевлаштування пільгових категорій працівників, зокрема, одиноких матерів, які мають дітей віком до 14 років, була передбачена п. 4 Плану заходів з ліквідації апеляційних судів, затвердженого наказом ДСА України від 20 вересня 2018 року № 474. Згідно даного плану обв`язок працевлаштування зазначених осіб покладався на ліквідаційні комісії, тобто у даному випадку на ліквідаційну комісію Апеляційного суду Вінницької області. Враховуючи, що за функціональними обов`язками, які позивач виконувала у Апеляційному суді Вінницької області, у новоствореному суді відповідає посада консультанта другої категорії, а її вимоги щодо освіти та професійних здібностей відповідають раніше займаній, ОСОБА_1 вважає, що повинна бути поновлена у Вінницькому апеляційному суді на цій посаді. Позивач посилається, що згідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Вищевикладене стало підставою для звернення в суд ОСОБА_1 із вимогами про визнання незаконним та скасування наказу від 14.01.2019 року № 7/08-03к про звільнення її з посади консультанта провідного відділу діловодства та обліку звернення громадян - канцелярії Апеляційного суду Вінницької області у зв`язку з ліквідацією суду на підставі п. 1 ч.1 ст. 40 КЗпП України, поновлення ОСОБА_1 у Вінницькому апеляційному суді на посаді консультанта провідного другої категорії; стягнення з Вінницького апеляційного суду на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи з 17 січня 2019 року по день ухвалення судового рішення. Рішення суду в частині поновлення на роботі позивач просила суд допустити до негайного виконання.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 27 березня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ № 7/08-03к від 14.01.2019 про звільнення ОСОБА_1 з посади консультанта провідного відділу діловодства та обліку звернення громадян канцелярії Апеляційного суду Вінницької області 16.01.2019 року у зв`язку із ліквідацією Апеляційного суду Вінницької області на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

ОСОБА_1 поновлено на посаді консультанта провідного відділу діловодства та обліку звернення громадян канцелярії Апеляційного суду Вінницької області.

Стягнуто з Апеляційного суду Вінницької області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 17.01.2019 року до 26.03.2019 року в сумі 34357, 44 гривень.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Апеляційного суду Вінницької області на користь держави судовий збір в сумі 1536, 80 грн.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 01 квітня 2019 року виправлено описку та арифметичну помилку допущену в .

рішенні Вінницького міського суду Вінницької області від 27 березня 2019 року за позовом ОСОБА_1 до Вінницького апеляційного суду та Апеляційного суду Вінницької області про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Викладено у наступній редакції абзац другий резолютивної частини рішення від 27.03.2019 року та вважати правильним : «Визнати незаконним та скасувати наказ № 7/08-03к від 14.01.2019 про звільнення ОСОБА_1 з посади консультанта провідного відділу діловодства та обліку звернення громадян канцелярії Апеляційного суду Вінницької області 16.01.2019 року у зв`язку із ліквідацією Апеляційного суду Вінницької області на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України».

В абзаці четвертому резолютивної частини рішення суду від 27.03.2019 року замість «з 16.01.2019 року до 26.03.2019 року в сумі 35073, 22 гривень» зазначити та вважати правильним : « з 17.01.2019 року до 26.03.2019 року в сумі 34357, 44 гривень ( без віднімання сум податків та зборів ).

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Голова ліквідаційної комісії Апеляційного суду Вінницької області Карпенко С.В. оскаржила рішення суду в апеляційному порядку, подавши 25.04. 2019 року апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги, скаржник вказує, що рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27 березня 2019 року в частині задоволених позовних вимог є незаконним, ухваленим з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. У апеляційній скарзі відповідач посилається, що помилковим є висновок суду першої інстанції про те, що мала місце реорганізація відповідача, а не його ліквідація, а відтак на останнього покладався обов`язок щодо працевлаштування позивача. В обґрунтування такого висновку, вважає скаржник, суд безпідставно послався на правові позиції, висловлені Верховним Судом України в постановах від 04 березня 2014 року (справа № 218-а14), від 27 травня 2014 року (справа № 21-108а14), від 28 жовтня 2014 року (справа № 21-484а14). Тому скаржник звертає увагу на ту обставину, що вказані правові позиції ґрунтуються на положеннях ч. 9 ст. 5 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» і Порядку здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією чи ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2011 року № 1074. Цей порядок визначає механізм здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів. Дія цього Порядку поширюється на центральні органи виконавчої влади із спеціальним статусом та їх територіальні органи, крім випадків, коли Конституцією та законами України визначені інші особливості порядку їх утворення, реорганізації або ліквідації. Крім того, скаржник в апеляційній скарзі звертає увагу, що згідно з даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб -підприємців та громадських формувань, Апеляційний суд Вінницької області ліквідовано без правонаступника, а Вінницький апеляційний суд не є правонаступником будь-яких юридичних осіб. В апеляційній скарзі зазначається, що, на думку скаржника, неправильним є висновок суду першої інстанції, що ОСОБА_1 підлягає поновленню на посаді консультанта провідного відділу діловодства та обліку звернення громадян - канцелярії Апеляційного суду Вінницької області, оскільки спір може вирішуватися, зокрема за позовом одинокої матері при наявності дитини віком до чотирнадцяти років, не про поновлення на роботі, а про виконання зобов`язання по працевлаштуванню працівника. Задовольняючи частково позовні вимоги позивача, суд першої інстанції не дотримався принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст. 13 ЦПК України, та поновлюючи ОСОБА_1 на посаді консультанта провідного відділу діловодства та обліку звернення громадян - канцелярії Апеляційного суду Вінницької області, а також стягуючи з Апеляційного суду Вінницької області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, тому суд вийшов за межі заявлених вимог, оскільки позивачем такі вимоги не заявлялися.

Голова ліквідаційної комісії Апеляційного суду Вінницької області Карпенко С.В. просить рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27 березня 2019 року в частині задоволення позовних вимог до Апеляційного суду Вінницької області скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову. В частині відмови позовних вимог до Вінницького апеляційного суду рішення суду - залишити без змін.

Відзив на апеляційну скаргу до Черкаського апеляційного суду не надходив.

Згідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Учасники справи повідомлені про дату та час розгляду справи судом апеляційної інстанції належним чином, що підтверджується даними рекомендованим судових повісток про вручення судових повісток, що містяться в матеріалах справи.

Сторони в судове засідання не з`явилися. Неявка учасників справи не перешкоджає розгляду справи судом апеляційної інстанції.

02 жовтня 2019 року на адресу апеляційного суду надійшла заява електронною поштою від відповідача - Апеляційного суду Вінницької області про розгляд справи без участі представника Апеляційного суду Вінницької області, в якій підтримуються доводи, викладені в апеляційній скарзі.

Заслухавши суддю - доповідача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або ) відзиві на неї.

Згідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право : скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміні судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи ; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду, викладеним у рішенні суду першої інстанції обставинам справи; порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам, оскільки не ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом допущено порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч.3 ст. 129 Конституції України є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Вирішуючи спір та ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог про

визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції виходив з доведеності та обґрунтованості позовних вимог, та дійшов та висновку про часткове задоволення позову, оскільки вважав, що права позивача порушено, так як мала місце реорганізація відповідача, а не його ліквідація, тому на останнього покладався обов`язок щодо працевлаштування позивача. Суд встановив, що позивачу взагалі не пропонувалась будь - яка вакантна посада чи інша робота у новоствореному Вінницькому апеляційному суді. Також суд вказав, що позивач є одинокою матір`ю, яка виховує малолітню дитину, ІНФОРМАЦІЯ_1 , а тому в розумінні ч. 3 ст. 184 КЗпП України звільнення позивача не допускається.

Суд першої інстанції відмовив в частині задоволення позовних вимог про поновлення позивача на посаді консультанта другої категорії у Вінницькому апеляційному суді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу саме з Вінницького апеляційного суду, як просила позивач, оскільки дійшов висновку, що вимоги позивача в цій частині є необґрунтованими та недоведеними належними та допустимими доказами.

Рішення суду першої інстанції не оскаржується сторонами в частині відмови у задоволенні позовних вимог до Вінницького апеляційного суду про поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Колегія суддів апеляційного суду не погоджується з висновками суду першої інстанції в частині щодо часткового задоволення позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу, про звільнення позивача з посади на підставі п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку з відповідача Апеляційного суду Вінницької області, оскільки висновки суду не в повній мірі відповідають обставинам справи та вимогам закону, так як рішення суду в частині часткового задоволення вимог позивача є незаконним, ухваленим з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, що є обов`язковою підставою для його скасування, та прийняття нової постанову про відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом 16.01.2019 року ОСОБА_1 звільнено з посади консультанта провідного відділу діловодства та обліку звернення громадян канцелярії Апеляційного суду Вінницької області у зв`язку із ліквідацією Апеляційного суду Вінницької області на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, згідно наказу № 7/08-03к від 14.01.2019 року (а. с. 6, 11).

Згідно статті 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

У відповідності до ч.1 ст. 21 КЗпП України визначено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

За змістом 4 статті 36 КЗпП України встановлено, що припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини 1 статті 40 КЗпП України).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно до ст. 104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. Юридична особа є такою, що припинилась, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Відповідно до ч. 5 ст. 111 ЦК України ліквідаційна комісія (ліквідатор) вживає заходів щодо закриття відокремлених підрозділів юридичної особи (філій, представництв) та відповідно до законодавства про працю здійснює звільнення працівників юридичної особи, що припиняється.

Задовольняючи частково позовні вимоги позивача ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з правових позицій, які ґрунтуються на положеннях ч. 9 ст. 5 Закону України « Про центральні органи виконавчої влади» і Порядку здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією чи ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2011 року № 1074.

Однак, слід звернути увагу, що вказаний Порядок визначає механізм здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів. Дія цього Порядку поширюється на центральні органи виконавчої влади із спеціальним статусом та їх територіальні органи, крім випадків, коли Конституцією та законами України визначені інші особливості порядку їх утворення, реорганізації або ліквідації.

Таким чином, Закон України «Про центральні органи виконавчої влади» і відповідний Порядок не поширюється на спірні правовідносини, оскільки організація судової влади та здійснення правосуддя в Україні визначає інший закон, а саме Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VІІІ.

За змістом розпорядчого акта - Указу Президента України від 29.12.2017 року № 452/2017, главою держави визначено форму припинення Апеляційного суду Вінницької області саме як ліквідацію, тобто припинення без правонаступника. Даний Указ є чинним, оскільки не скасований та не визнаний неконституційним у встановленому законом порядку.

На виконання Указу наказом Державної судової адміністрації України від 20 вересня 2018 року № 474 «Про забезпечення виконання Указу Президента України від 29.12.2017 року» утворено ліквідаційну комісію Апеляційного суду Вінницької області у складі згідно з додатком 1 (підпункт 1 пункту 1), затверджено План заходів з ліквідації апеляційних судів.

У відповідності до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Суд, що ліквідується, в місячний строк з дня припинення здійснення правосуддя передає до новоутвореного суду матеріали та документи, пов`язані зі здійсненням таким судом повноважень, зокрема, архівні справи з основної діяльності, строки тимчасового зберігання яких ще не закінчилися, документи, не завершені в діловодстві, а також документи з кадрових питань в паперовому та електронному вигляді, фонди бібліотек, а судові справи та матеріали проваджень, що перебувають у володінні суду, що ліквідуються, передаються негайно, до дня початку роботи новоутвореного суду.

Отже, Вінницький апеляційний суд є новим органом в системі судоустрою України, хоча і створений в апеляційному окрузі, що включає Вінницьку область, з місцезнаходженням у місті Вінниця.

Згідно повідомлення голови суду в газету «Голос України» Вінницький апеляційний суд розпочав свою діяльність з 12 листопада 2018 року.

Колегія суддів апеляційного суду, вважає за важливе відзначити, що здійснення правосуддя є основною та єдиною функцією суду, а відтак припинення здійснення правосуддя є обставиною, що зумовлює необхідні зміни в організації праці. По суті працівники суду, що ліквідуються, вже не виконували функції, що пов`язані із здійсненням судом правосуддя, а були зайняті передачею справ і матеріалів новоутвореному суду, формуванням справ для передачі архіву, виконували інші заходи, спрямовані на виконання Плану заходів з ліквідації суду. В зв`язку з чим ліквідаційною комісією запропоновані, а Державною судовою адміністрацією затверджені відповідні зміни до штатного розпису, які передбачали вивільнення працівників.

Із даних Єдиного державного реєстру юридичних, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань вбачається, що Апеляційний суд Вінницької області ліквідовано без правонаступника, а Вінницький апеляційний суд не є правонаступником будь - яких юридичних осіб.

Доводи апеляційної скарги є обґрунтованими та підлягають задоволенню колегією суддів, оскільки суд апеляційної інстанції погоджується із скаржником, що висновки суду першої інстанції є суперечливими, так як суд першої інстанції посилається, що мала місце не ліквідація юридичної особи, а реорганізація суду, але суд дійшов висновку про поновлення позивача на посаді та безпідставно поновив позивача всупереч заявленим нею вимогам не у Вінницькому апеляційному суді, який як вважає суд утворений в результаті реорганізації, а у ліквідованій юридичні особі, стягнувши в середній заробіток за час вимушеного прогулу із ліквідованого суду.

Відповідач відповідно до вимог закону згідно попередження про наступне вивільнення працівника попередив ОСОБА_1 13.11. 2018 року про припинення трудового договору у зв`язку із ліквідацією Апеляційного суду Вінницької області ( а. с. 7).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що відповідач, видаючи наказ № 7 /08 -03 к від 14 січня 2019 року про звільнення ОСОБА_1 з посади консультанта провідного відділу діловодства та обліку звернень громадян - канцелярії Апеляційного суду Вінницької області із займаної посади з 16 січня 2019 року у зв`язку із ліквідацією Апеляційного суду Вінницької області на підставі п.1.ч. 1 ст. 40 КЗпП України, дотримався процедури та не допустив порушення вимог трудового законодавства.

Звертаючись в суд з даним позовом, позивач ОСОБА_1 в обґрунтування позовних вимог також посилалась, що є одинокою матір`ю, яка виховує малолітню дитину - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до вимог до ч. 3 ст. 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням. Обов`язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Проте, згідно вимог чинного законодавства встановлено, що обов`язок працевлаштування працівника, передбачений ст. 184 КЗпП України, може бути покладено на власника підприємства, установи, організації лише у випадку реорганізації юридичної особи, а не у випадку її ліквідації. Тому за встановлених обставин, відсутні підстави вважати, що в даному випадку ліквідації суду, мав місце обов`язок відповідача працевлаштувати позивача.

Колегія суддів апеляційного суду, звертає увагу, що згідно ст. 235 КЗпП України, підставою для поновлення працівника на роботі є його звільнення без законних підстав. Таким чином, поновлено на роботі може бути лише працівника, якого звільнено з порушенням процедури звільнення чи за межами підстав, передбачених законом чи договором, або за відсутності підстав для звільнення. У разі, якщо працівника звільнено обґрунтовано, з додержанням процедури звільнення, підстав для поновлення працівника на роботі немає. Однак, суд першої інстанції не звернув належної уваги на вказані обставини, тому дійшов помилкового висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача та поновлення позивача на посаді.

Слід звернути увагу, що невиконання підприємством (установою, організацією), яке звільнило одиноку матір при наявності дитини віком до чотирнадцяти років, обов`язку по працевлаштуванню є підставою для покладення на нього відповідно до норм ч. 2 ст. 232 КЗпП України обов`язку надати на цьому або іншому підприємстві роботу, яку може виконувати працівниця, виплати їй середньої заробітної плати на період працевлаштування, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору, а не про поновлення на попередній роботі. Отже, за заявою працівника може вирішуватися спір не про поновлення на роботі, а про виконання підприємством (установою, організацією) зобов`язання по її працевлаштуванню.

Такий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року в справі № 759/19440/15-ц, який є обов`язковим для врахування всіма судами України.

Із позовної заяви позивача ОСОБА_1 та вказаних нею вимог у позовній заяві вбачається, що позивач не пред`являла позовних вимог до відповідача саме щодо зобов`язання по її працевлаштуванню.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до невірного висновку, що ОСОБА_1 підлягає поновленню на посаді консультанта провідного відділу діловодства та обліку звернення громадян - канцелярії Апеляційного суду Вінницької області, оскільки спір може вирішуватися, за позовом одинокої матері при наявності дитини віком до чотирнадцяти років, не про поновлення на роботі, а про виконання зобов`язання по працевлаштуванню, що не прийняв до уваги суд першої інстанції.

Судом першої інстанції допущено порушення вимог процесуального права, оскільки як вказувалось вище у постанові, згідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних у передбачених цим Кодексом випадках.

Звертаючись в суд з позовом, ОСОБА_1 просила суд поновити її у Вінницькому апеляційному суді на посаді консультанта провідного другої категорії; стягнути з Вінницького апеляційного суду на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 17 січня 2019 року по день ухвалення судового рішення. Проте, 19 лютого 2019 року уточнила свої позовні вимоги в частині назви посади, на яку вона вимагає поновлення, та вказала саме замість «консультант провідний другої категорії» просить поновити її на посаді «консультант другої категорії».

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції не дотримався принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст. 13 ЦПК України, поновивши позивача ОСОБА_1 на посаді консультанта провідного відділу діловодства та обліку звернення громадян - канцелярії Апеляційного суду Вінницької області, стягнувши з Апеляційного суду Вінницької області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, тому вийшов за межі заявлених вимог, оскільки позивачем такі вимоги до даного відповідача не заявлялись.

Також слід звернути увагу, що відповідачем у справі є Апеляційний суд Вінницької області, тоді як наказ про звільнення позивача видано Головою ліквідаційної комісії, однак позов до Ліквідаційної комісії Апеляційного суду Вінницької області не пред`явлено позивачем.

Згідно зі ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівника персонально попереджають не пізніше, ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

13 листопада 2018 року Головою ліквідаційної комісії Апеляційного суду Вінницької області Карпенко С.В. було попереджено ОСОБА_1 про наступне вивільнення.

Згідно з п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

За таких обставин, підставою для розірвання з працівником трудового договору у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації згідно з п.1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України може бути саме ліквідація підприємства, установи, організації як юридичної особи.

З огляду на вище викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, задовольняючи частково позовні вимоги, належної уваги не звернув на вказані обставини, не з`ясував дійсну правову підставу звільнення ОСОБА_1 , саме з врахуванням правових наслідків ліквідації та реорганізації юридичної особи, які є різними, тому дійшов до помилкового висновку про не дотримання процедури звільнення ОСОБА_1 на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України та поновлення позивача на посаді.

Колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції, що має місце реорганізація відповідача Апеляційного суду Вінницької області, так як це суперечить чинному законодавству, оскільки з вище наведеного вбачається, що відбулась саме ліквідація (припинення) юридичної особи без переходу прав і обов`язків установи, що ліквідується, до інших осіб, тобто без правонаступництва, що дає право на звільнення ОСОБА_1 на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, яке і відбулось з додержанням визначеного законом порядку та процедури.

Враховуючи вищевикладені обставини, наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів вважає, що звільнення ОСОБА_1 було проведено відповідно до закону і з дотриманням гарантій прав звільненого працівника, тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 за вказаних вимог та обставин справи.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Колегія суддів приймає до уваги доводи апеляційної скарги, які є обґрунтованими, спростовують висновки суду першої інстанції, тому підлягають задоволенню апеляційним судом щодо скасування рішення суду в частині щодо часткового задоволення позовних вимог та прийняття нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог позивача в частині щодо визнання наказу про звільнення на роботі незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В решті рішення суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову до Вінницького апеляційного суду слід залишити без змін.

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції в частині часткового задоволення позовних вимог позивача, оскільки рішення суду не відповідає вимогам закону, висновки суду не відповідають обставинам справи та зроблені із порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням судом норм матеріального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення та постановлення нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог позивача. В решті рішення суду першої інстанції в частині щодо відмови у задоволенні позову до Вінницького апеляційного суду слід залишити без змін.

Частинами 1, 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Приймаючи до уваги, що суд апеляційної інстанції прийняв нову постанову про відмову у частковому задоволенні позову, то перерозподілу підлягають судові витрати.

Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України у зв`язку зі звільненням позивача від сплати судового збору при поданні позову, то судові витрати компенсуються за рахунок держави.

У зв`язку із задоволенням вимог апеляційної скарги, сплачений скаржником судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 2305, 20 гривень компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України на користь Апеляційного суду Вінницької області.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Голови ліквідаційної комісії Апеляційного суду Вінницької області С.В. Карпенко - задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27 березня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Вінницького апеляційного суду та Апеляційного суду Вінницької області про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - скасувати, прийняти нову постанову.

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Судові витрати за сплату судового збору за подання позовної заяви віднести за рахунок держави, у зв`язку із звільненням позивача від сплати судового збору.

Судовий збір, сплачений Апеляційним судом Вінницької області за платіжним дорученням № 116 від 16 квітня 2019 року в сумі 2305,20 грн. за подання апеляційної скарги компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України Апеляційному суду Вінницької області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції, Верховного Суду протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту постанови, в порядку та за умов, визначених цивільно - процесуальним законодавством.

Головуючий Л.В. Нерушак

Судді В.Г. Бородійчук

В.О. Єльцов