Номер провадження: 22-ц/813/2636/19
Номер справи місцевого суду: 501/3207/18
Головуючий у першій інстанції Петрюченко М.І.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.03.2019 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Калараш А.А.,

розглянувши у порядку, передбаченому ст. 369 ЦПК України, апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Іллічівського міського суду Одеської області від 22 листопада 2018 року про визнання неподаною та повернення позовної заяви ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «ВФ Україна» про зобов'язання надати інформацію, -

встановив:

У листопаді 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду першої інстанції із позовом до Приватного акціонерного товариства «ВФ Україна» про зобов'язання надати інформацію.

Ухвалою судді Іллічівського міського суду Одеської області від 09 листопада 2018 року позов ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «ВФ Україна» про зобов'язання надати інформацію залишено без руху та надано позивачу строк на усунення недоліків.

Ухвалою судді Іллічівського міського суду Одеської області від 22 листопада 2018 року позовну заяву ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «ВФ Україна» про зобов'язання надати інформацію було визнано неподаною та повернуто позивачеві.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить судове рішення скасувати, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

Апелянт посилається на те, що суд невмотивовано повернув позовну заяву позивачу, оскільки обґрунтованість позовної заяви є підставою для відмови в задоволенні позову, а повернення позовної заяви з цього приводу законодавством не передбачено.

Відповідно до ст. 274 ЦПК України, зазначена справа відноситься до малозначних.

Справу розглянуто без виклику учасників справи в порядку ст. 369 ЦПК України.

Заслухавши суддю доповідача, дослідивши докази у справі в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню, а ухвала суду першої інстанції - скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

З матеріалів справи вбачається, що 02 листопада 2018 року позивач звернувся до суду із позовною заявою до Приватного акціонерного товариства «ВФ Україна» про зобов'язання надати інформацію.

Ухвалою судді судді Іллічівського міського суду Одеської області від 09 листопада 2018 року позовна заява залишена без руху у зв'язку із тим, що в ній не зазначені: офіційна електронна адреса та адреса електронної пошти відповідача; до позову надані докази (додатки) поганої якості; відсутній розрахунок суми за неналежне виконання договору.

Позивачем у встановлений строк частково було виконано вимоги відповідно до ухвали про залишення позовної заяви без руху, а саме - надано інформацію щодо офіційної електронної адреси та адреси електронної пошти відповідача, та розрахунку суми за неналежне виконання договору. Разом із тим, в частині надання копій документів належної якості, недоліки усунуто не було, у зв'язку із чим ухвалою судді Іллічівського міського суду Одеської області від 22 листопада 2018 року позовну заяву було визнано неподаною та повернуто позивачеві.

Однак, колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду, з наступних підстав.

Так, судом першоїі нстанції невірно використана норма процесуального права, оскільки ненадання доказів до позовної заяви не є підставою для повернення позовної заяви позивачу.

Відповідно до ч.5 ст. 177 ЦПК України, позивач зобов'язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги.

Зі змісту ч.1 ст. 185 ЦПК України вбачається, що суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п'ятиднів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Згідно положень ч.3 ст. 185 ЦПК України, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Виходячи з системного аналізу вказаних норм, повернення позовної заяви лише з підстав ненадання доказів є ознаками прояву надмірного формалізму в трактуванні судом цивільного процессуального законодавства України.

Колегія суддів зауважує, що навіть у разі ненадання ОСОБА_2 доказів на підтвердження позовних вимог, вказане не може бути підставою для повернення позовної заяви позивачу, оскільки призведе до порушення права особи на доступ до суду.

Повернення позовної заяви без розгляду - це процесуальна дія, яка припиняє розгляд конкретної позовної заяви без вирішення спору по суті, у випадку неможливості її розгляду з підстав, які можуть бути усунуті позивачем.

Відповідно до ч.1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися позовні вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджувалися.

Вирішення питання стосовно достовірності доказів суду слід вирішувати під час розгляду спору по суті.

З приводу вказаного питання Європейський суд з прав людини висловив у справі «Чуйкіна протии України» свою позицію, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції «Право на справедливий суд», забезпечують кожному право звертатися до суду із позовом щодо своїх цивільних прав та обов'язків. Таким чином, стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань, становить один з його аспектів. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні (п. 50 рішення ЄСПЛ в справі «Чуйкіна протиУкраїни»).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку щодо повернення позовної заяви з підстав ненадання позивачем копій документів належної якості, оскільки вказане свідчить про надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства, так як застосовані судом обмеження не повинні обмежувати чи зменшувати право доступу до суду таким чином або до такої міри, що порушується сама сутність права.

Надмірний формалізм під час вирішення питання про відкриття провадження у справі суперечить принципу верховенства права, завданням цивільного судочинства та порушує, гарантоване п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, право на доступ до суду.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За змістом п. 3, 4 ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Надмірний формалізм у трактуванні національного процесуального законодавства, згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, визнається ним неправомірним обмеженням права на доступ до суду (як елементу права на справедливий суд згідно зі ст. 6 Конвенції).

Так у справі «Delcourt v. Belgium» Європейський суд з прав людини зазначив, що у демократичному суспільстві у світі розуміння Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція), право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало меті та призначенню цього положення.

Водночас у справі «Bellet v. France» Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу до суду наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективний, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Згідно висновків, викладених в рішеннях Європейського суду з прав людини, суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду («Perez de Raela Cavaniles v. Spain», «Beles and others v. the Czech Republic», «RTBF v. Belgium»).

Також згідно рішення Європейського суду з прав людини не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним але і реальним (Рішення суду з прав людини Жоффр де ля Прадель проти Франції).

У рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» Європейський суд з прав людини вказав, надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавляє заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції.

Тому, судді повинні уникати надмірного формалізму під час вирішення питання про відкриття провадження у цивільній справі, адже суди помилково визнають такими, що дають підстави для повернення позовних заяв ті обставини, зокрема, щодо незазначення відомостей про вжиття заходів досудового врегулювання спору; не наведення попереднього (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв'язку із розглядом справи; відсутність власного підтвердження позивачем про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, підстави звільнення позивача від сплати судового збору, тощо, адже зазначені обставини можуть бути з'ясовані судом на наступних стадіях процесу.

За таких обставин, відповідно до 379 ЦПК України, апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню, а ухвала суду першої інстанції - скасуванню із направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 274, 367, 368, 374, 379, 381-384, 389 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Ухвалу Іллічівського міського суду Одеської області від 22 листопада 2018 року - скасувати.

Цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «ВФ Україна» про зобов'язання надати інформацію- направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає за винятками, передбаченими п.2«а» - 2 «г» ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 18 березня 2019 року.

Судді Одеського

апеляційного суду С.О. Погорєлова

А.П. Заїкін

А.А. Калараш