Постанова

Іменем України

02 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 203/7100/14-ц

провадження № 61-23283св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач),

суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Банк Розвитку»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Банк Розвитку» на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 квітня 2016 року у складі головуючого-судді Казака С. Ю. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 липня 2016 року у складі колегії суддів: Петешенкової М. Ю., Каратаєвої Л. О., Осіяна О. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2014 року Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Банк Розвитку» (далі - ПАТ «ВБР») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

На обґрунтування позовних вимог зазначало, що за умовами кредитного договору від 13 серпня 2012 року ОСОБА_1 отримав кредит в розмірі 86 402 грн, зі сплатою 17,5 % річних строком до 12 серпня 2019 року. У забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за цим договором між банком та ОСОБА_2 був укладений договір поруки, згідно якого остання зобов`язалася відповідати перед кредитором за зобов`язаннями позичальника в повному обсязі.

Через неналежне виконання ОСОБА_1 зобов`язань щодо своєчасного й повного погашення кредиту виникла заборгованість, у зв`язку з чим банк у листопаді 2013 року надіслав боржнику та поручителю вимоги про дострокове повернення всієї суми кредиту, які відповідачами виконані не були.

Посилаючись на викладене та остаточно уточнивши позовні вимоги, у зв`язку з частковою сплатою заборгованості за кредитним договором, ПАТ «ВБР» просило стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором від 13 серпня 2012 року, розмір якої станом на 18 квітня 2016 року становить 119 704,91 грн, з яких: 52 478,43 грн - поточна заборгованість за тілом кредиту, 387,47 грн - поточна заборгованість за процентами, 38 750,15 грн - пеня та 28 088,86 грн - штраф.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 квітня 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у солідарному порядку на користь ПАТ «ВБР» заборгованість за кредитним договором від 13 серпня 2012 року в розмірі 52 865,90 грн, яка складається з поточної заборгованості за тілом кредиту в сумі 52 478,43 грн та поточної заборгованості за процентами в сумі 387,47 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що через неналежне виконання позичальником зобов`язань щодо своєчасного й повного погашення кредиту виникла заборгованість, яку відповідачами визнано в розмірі 52 865,90 грн (тіло кредиту та відсотки за йо кого користування) та підтверджено позивачем належним розрахунком. Вимоги про стягнення суми пені та штрафу задоволенню не підлягають, оскільки відповідач ОСОБА_1 у період з серпня 2013 року до травня 2014 року перебував під вартою, у зв`язку з чим не мав об`єктивної можливості працювати та здійснювати погашення кредиту, що в силу вимог статті 617 ЦК України є підставою для звільнення його від відповідальності за порушення зобов`язань, у вигляді сплати пені та штрафу.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 липня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ «ВБР» відхилено, рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 квітня 2016 року залишено без змін.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який всебічно та повно з`ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази, унаслідок чого ухвалив законне і обґрунтоване рішення про часткове задоволення позову.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У березні 2017 року ПАТ «ВБР» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить ухвалені у справі судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди неправильно застосували положення статей 614, 617 ЦК України, унаслідок чого дійшли помилково висновку про звільнення відповідачів від сплати пені та штрафу за несвоєчасне виконання зобов`язань за кредитним договором, за наявності обставин непереборної сили, які спричинили таке невиконання, а саме знаходження позичальника під вартою у період з серпня 2013 року до травня 2014 року, не врахувавши при цьому, що поручитель у вказаний період мала можливість виконувати зобов`язання позичальника.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 травня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У поданих 21 червня 2017 та 06 липня 2017 року запереченнях, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просять касаційну скаргу ПАТ «ВБР» відхилити, оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій, які ухвалені із дотриманням норм матеріального та процесуального права, залишити в силі, посилаючись на те, що мотиви та підстави, наведені на обґрунтування касаційної скарг є безпідставними та незаконними, необґрунтовані належними і допустимими доказами.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

11 травня 2018 року справу за позовом ПАТ «ВБР» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 16 вересня 2019 року вищевказану справу призначено до судового розгляду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 13 серпня 2012 року між ПАТ «ВБР» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, згідно з яким останній отримав кредит у розмірі 86 402 грн, зі сплатою 17,5% річних строком до 12 серпня 2019 року.

У забезпечення цього договору, 13 серпня 2012 року між ПАТ «ВБР» та ОСОБА_2 був укладений договір поруки, згідно з яким відповідач поручилася відповідати перед кредитором за виконання зобов`язань за кредитним договором у тому ж розмірі, що і боржник. Договір поруки набирає чинності з моменту його підписання та діє до повного виконання зобов`язань за кредитним договором (пункт 13 договору).

Згідно розрахунку, наданого ПАТ «ВБР», у зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 умов кредитного договору, утворилась заборгованість, які станом на 18 квітня 2016 року складає 119 704,91 грн, з яких: 52 478,43 грн - поточна заборгованість за тілом кредиту, 387,47 грн - поточна заборгованість за процентами, 38 750,15 грн - пеня та 28 088,86 грн - штраф.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598, статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, комісію, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року в справі № 202/4494/16-ц (провадження

№ 14-318цс18).

Частиною першою статті 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

За змістом статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Пунктом 3.1.11 кредитного договору передбачено, зокрема, що банк на власний розсуд має право змінити умови договору - зажадати від позичальника дострокового повернення кредиту, сплати комісії та/або процентів за його користування, виконання інших зобов`язань за цим договором у повному обсязі, шляхом направлення відповідного повідомлення. При цьому, згідно статей 212, 611, 651 ЦК України, щодо зобов`язань строк виконання по яких не настав, вважається, що строк настав у зазначену в повідомленні дату. На цю дату позичальник зобов`язується повернути банку суму кредиту в повному обсязі, комісію й проценти за фактичний строк його користування, у повному обсязі виконати інші зобов`язання за договором.

Суди попередніх інстанцій установили, що ОСОБА_1 з 09 серпня 2013 року перестав виконувати зобов`язання за вищевказаним кредитним договором.

У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 умов кредитного договору, 21 листопада 2013 року ПАТ «ВБР» направило Квичу А. С. вимогу про дострокове повернення всієї суми кредиту та дострокової сплати процентів за весь час фактичного користування кредитом та виконання інших зобов`язань передбачених кредитним договором в строк до 20 грудня 2013 року, але не пізніше 30 календарних днів з дати одержання цього повідомлення.

Отже, кредитор, звернувшись із вимогою про дострокове повернення кредиту, на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, а також неустойки.

Звертаючись до суду з указаним позовом, ПАТ «ВБР» просило стягнути заборгованість, зокрема, заборгованість за процентами, комісію та неустойку станом на 18 квітня 2016 року.

В той же час, в матеріалах справи міститься інша вимога ПАТ «ВБР», датована також 21 листопада 2013 року та адресована, як позичальнику, так і поручителю, про сплату простроченої заборгованості, яка виникла станом на 20 листопада 2013 року в сумі 34 571,21 грн.

З копій рекомендованих повідомлень про вручення поштових відправлень (а. с. 18), адресованих позичальнику ОСОБА_1 та поручителю ОСОБА_2 , не можна визначити, яка саме вимога їм направлялась: про стягнення всієї суми заборгованості за кредитним договором, чи про стягнення лише простроченої суми заборгованості, яка утворилась станом на 20 листопада 2013 року.

З урахуванням викладеного, суди попередніх інстанцій, вирішуючи спір, не дослідили належним чином зібрані у справі докази, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме, яку вимогу направлено боржнику та поручителю 21 листопада 2013 року - про стягнення всієї суми заборгованості за кредитним договором, чи про стягнення лише простроченої суми заборгованості, яка утворилась станом на 20 листопада 2013 року, оскільки з копій рекомендованих повідомлень про вручення поштових відправлень (а. с. 18), адресованих позичальнику ОСОБА_1 та поручителю ОСОБА_2 , не можна визначити, яка саме вимога їм направлялась.

У випадку направлення банком вимоги позичальник про дострокове повернення всієї суми кредиту, банк на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, у зв`язку з чим суди не з`ясував, коли саме закінчився строк дії кредитних договорів, оскільки після закінчення строку дії договору право кредитора нараховувати передбачені договором проценти, та неустойку припинилося і кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання, відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

Крім того, колегія суддів вважає висновок судів про те, що оскільки ОСОБА_1 у період з серпня 2013 року до травня 2014 року перебував під вартою, у зв`язку з чим не мав об`єктивної можливості працювати та здійснювати погашення кредиту, тому є підстави відповідно до статті 617 ЦК України для звільнення ОСОБА_1 від відповідальності за порушення зобов`язань у вигляді пені та штрафу, помилковим з огляду на наступне.

Статтею 617 ЦК Українипередбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Відповідно до частини другої статті 614 ЦК Українивідсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Порушення зобов?язання за відсутності вини називається випадком. Для того, щоб довести наявність випадку, особа має довести відсутність своєї вини.

Вина не є неодмінною умовою відповідальності за порушення зобов?язання: договором або законом може встановлюватися відповідальність боржника незалежно від його вини. Але, якщо інше не передбачене договором або законом, відповідальність за порушення зобов?язання настає за наявності вини порушника. Особа вважається невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов?язання.

Відповідно до частини третьої статті 509 ЦК України зобов?язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Виходячи з цих засад має встановлюватися і наявність або відсутність вини: особа має визнаватися невинуватою, якщо вона вжила всіх заходів для належного виконання зобов?язання при тому ступені турботливості й обачності, що вимагалася від неї за характером зобов?язання й умовами обороту.

Отже, звільняючи ОСОБА_1 від відповідальності у вигляді пені та штрафу, суди попередніх інстанцій не з`ясували, чи вживав ОСОБА_1 , перебуваючи під вартою, всіх заходів для належного виконання зобов?язання за кредитним договором, оскілки саме по собі перебування під вартою не може бути підставою для звільнення від відповідальності на підставі статті 617 ЦК України.

Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову.

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.

За таких обставин оскаржувані у касаційному порядку рішення суду першої та апеляційної інстанції вважати законними і обґрунтованими не можна.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Частиною першою статті 400 ЦПК Українивизначено, що суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною третьою статті 411 ЦПК Українипідставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, або необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, або встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Оскільки судами не надано оцінки наявним у справі доказам та не встановлено фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, ухвалені у справі судові рішення не можна вважати законними і обґрунтованими, тому відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргуПублічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Банк Розвитку» задовольнити частково.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 липня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. О. Кузнєцов
Судді:В. С. Жданова В. М. Ігнатенко
С. О. Карпенко В. А. Стрільчук