П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 вересня 2019 року м. Київ

Справа № 753/3495/18

Провадження: № 22-ц/824/12491/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Гаращенка Д.Р., Пікуль А.А.,

секретар Глухенька М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 9 липня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Шум Л.М.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Закритого акціонерного товариства «Українська будівельна компанія» про відшкодування шкоди, спричиненої внаслідок порушення прав споживача,

в с т а н о в и в :

В лютому 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно до Договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру від 26 листопада 2014 року (далі - договір) вона придбала у відповідача майнові права на квартиру № 133 дев`ятої черги будівництва за адресою: АДРЕСА_3 . Згідно умов договору, після прийняття будинку в експлуатацію та за умови сплати ціни товару, відповідач зобов`язався протягом 30 календарних днів передати позивачці зазначену квартиру за актом прийому-передачі, а також технічний паспорт. Умовами договору визначено також термін прийняття будинку в експлуатацію - 3 квартал 2016 року. Зазначає, що свої зобов`язання щодо сплати вартості товару вона виконала, проте, будинок на час її звернення до суду не введений в експлуатацію, квартира не передана, у зв`язку з чим позивачка позбавлена можливості проживати в квартирі, а сплачені нею кошти знаходяться у безпідставному користуванні відповідача. Також вказує, що 06.07.2017 рокувона отримала ключі від інвестованої нею квартири, яка виявилась на 0,7 кв.м. меншою за площею, ніж та квадратура, за яку позивачка сплатила кошти, у зв`язку з чим вважає, що відповідачем при укладанні договору була надананедостовірна інформація, що призвело до переплати. Також, внаслідок невиконання відповідачем своїх зобов`язань по договору щодо передачі квартири, вона змушена орендувати житло та нести відповідні збитки, загальний розмір яких у період з 01.10.2016 р. по 28.02.2018 р. становить 136 000 грн., виходячи із розрахунку 8 000 грн. орендної плати щомісяця на протязі 17 місяців.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 9 липня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що суд першої інстанції поверхнево дослідив матеріали справи, а тому невірно застосував норми ЗУ «Про інвестиційну діяльність», норми цивільного законодавства щодо підряду, оскільки договір купівлі-продажу майнових прав не є інвестиційним та містить ознаки договору підряду. Також, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що вимога про відшкодування моральної шкоди була обґрунтована саме нормами ЗУ «Про захист прав споживачів». Крім того, суд першої інстанції не взяв до уваги та не надав оцінки її доводам щодо стягнення з відповідача завданої матеріальної шкоди.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 16 серпня 2019 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Правом відзиву на апеляційну скаргу відповідно до вимог ст. 360 ЦПК України відповідач не скористався.

В судовому засіданні адвокат Коростельов Д.О. в інтересах ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Представник ЗАТ «Українська будівельна компанія» в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи бувповідомлений належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за його відсутності.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволеннючастково.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В силу частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим та ухвалене відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, 26 листопада 2014 року між ОСОБА_1 та ЗАТ «Українська будівельна компанія»був укладений Договір № 9-15-133 купівлі-продажу майнових прав, за умовами якого відповідач продає, а позивачка купує майнові права на об`єкт нерухомості у порядку та на умовах, передбачених цим Договором, та у відповідності до норм цивільного законодавства України, що визначають загальні положеня про купівлю-продаж об`єкту нерухомості.

Відповідно до п. 2.2 договору сторони домовились, що об`єктом нерухомості, майнові права на який передаються за даним Договором, є об`єкт нерухомості, розташований в об`єкті будівництва за будівельною адресою АДРЕСА_3 , загальною площею 61,47 кв.м на 15 поверсі із визначеним терміном закінчення будівництва та введення в експлуатацію - 3 квартал 2016 року (а.с.4-10).

Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача вартість несплачених майнових прав на 0,7 кв. м., що складає 11 550 грн., збитки, що пов`язані з орендою житла в розмірі 136 000 грн., інфляційні втрати за 510 днів прострочення передачі товару у розмірі 154 956,29 грн., неустойку за несвоєчасну передачу товару у розмірі 3 % річних за 510 днів прострочення у розмірі 29 714, 75 грн. та моральну шкоду у розмірі 25 000 грн.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що Закон України "Про захист прав споживачів" не регулює правовідносини, які виникли між сторонами договору про купівлю-продаж майнових прав щодо об`єкту нерухомого майна - житлове будівництво.

Колегія судів не може в повній мірі погодитись з таким висновком суду першої інстанції.

Обґрунтовуючи позовну вимогу щодо повернення переплачених майнових прав, ОСОБА_1 зазначала, що підписавши заяву про умови перебування на будівництві вона отримала ключі від квартири та встановила, що площа даної квартири є на 0,7 кв. м. меншою, ніж визначено в договорі.

Згідно п. 2.3 Договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру № 9-15-133 від 26.11.2014 року сторонами передбачено - за умови, якщо площа квартири, згідно з даними Технічного паспорту на квартиру, відрізнятиметься від проектної площі квартири, зазначено в цьому договорі більше ніж на 0,5 кв.м., сторони укладуть додаткову угоду до цього Договору, в якій визначають різницю площі та порядок розрахунків за різницю площі виходячи з ціни продажу майнового права з розрахунку на один квадратний метр площі квартири на дату укладання цього договору.

Тобто, сторонами передбачена можливість виникнення різниці між проектною площею квартири та фактичною, і таку різницю можна встановити та погодити лише на підставі даних Технічного паспорту.

Між тим, сторонами не заперечується той факт, що строк дії договору ще не закінчився, Технічний паспорт на квартиру наразі не виготовлений, будинок в експлуатацію не введено, відповідно, право покупця, ОСОБА_1 , на повернення вартості переплачених майнових прав на вказану квартиру виникає з моменту отримання Технічного паспорту на квартиру та відповідно до умов, передбачених даним договором.

За таких підстав, така вимога позивача є необґрунтованою та задоволенню не підлягає з огляду на те, що таке право ОСОБА_1 , як покупця, наразі не є порушеним.

Щодо вимоги про стягнення з відповідача збитків у вигляді витрат на оренду житла у зв`язку з невиконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором щодо передачі квартири в обумовлений строк, слід відмітити наступне.

Відповідно до частин першої, другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Таким чином, під збитками слід розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливо б було відновлення свого порушеного права особою.

Ураховуючи викладене, понесені позивачкою витрати на оренду житла у розумінні положень статті 22 ЦК України та в контексті умов договору, укладеного сторонами, не є збитками та не можуть бути стягнуті з відповідача.

Заявляючи позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат та неустойки за несвоєчасну передачу товару позивачка виходила із того, що згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки договором розмір процентів не встановлений, то виходячи із 510 днів прострочки передачі товару, а саме з 01.10.2016 по 22.02.2018 року при сумі боргу 708881,41 грн. сума попередньої оплати інфляційні витрати склали 154 956,29 грн., а неустойка у розмірі 3 % це цей же період прострочки склала 29714,75 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачена статтею 625 ЦК відповідальність застосовується до правовідносин зобов`язального характеру, які виникають із приводу грошових зобов`язань.

З огляду на положення статтей 524, 533-535, 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов`язання щодо сплати коштів.

Грошовим зобов`язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Підставою застосування відповідальності, передбаченої ч. 2 ст.625 ЦКУкраїни є прострочення боржником виконання грошового зобов`язання.

Тобто,порушенням грошового зобов`язання є невиконання боржником обов`язку сплатити кошти.

У справі, яка є предметом перегляду, між сторонами виникли зобов`язання за договором про часткову участь у будівництві, за умовами якого забудовник зобов`язувався звести об`єкт будівництва у строк, визначений договором, і передати його замовникові, однак, на порушення умов договору, свої зобов`язання не виконав.

Спір між сторонами виник унаслідок невиконання відповідачем умов договору щодо переданняоб`єкта будівництва у власність позивачки, а не внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання.

Ураховуючи викладене, правовідношення, яке виникло між сторонами, не є грошовим зобов`язанням, а тому до спірних правовідносин не застосовуються положення ч.2 ст. 625 ЦК України,у зв`язку із чим виключається можливість вимагати від ЗАТ «Українська будівельна компанія» сплати 3% річних та інфляційних втрат.

Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 25 червня 2014 року м. Київ №6-25цс14.

Згідно зі статтею 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За умовами частини третьої статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частинами 1 та 2 статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (стаття 610 ЦК України).

Згідно з частинами 1 та 3 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до частини 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

У пунктах 1.5 - 1.7 договору вказано, що після сплати Стороною-1 ціни продажу майнового права Сторона-2 зобов`язана протягом 30 календарних днів передати Стороні -1 за актом прийому-передачі майнове право.

Після прийняття будинку в експлуатацію, його Технічної інвентаризації та за умови сплати Стороною-1 Ціни продажу майнового права Сторона-2 зобов`язана протягом календарних 30 днів передати Стороні-1 Квартиру за актом-прийому передачі, а також Технічний паспорт на квартиру.

Термін прийняття будинку в експлуатацію - 3 квартал 2016 року.

Відповідно до пункту 9.1 договір набирає чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками обох сторін і діє до моменту виконання сторонами своїх обов`язків.

ОСОБА_1 умови договору виконання у повному обсязі, сплачено 100 % вартості майнових прав на квартиру, про що свідчить довідка від 17 листопада 2016 року.

Отже, враховуючи наведені умови договору, 26 листопада 2014 року сторони обумовили термін виконання зобов`язання відповідача щодо введення будинку до експлуатації (3 квартал 2016 року).

Оскільки на час звернення позивачки до суду відповідачем будинок не введено до експлуатації, тобто порушено встановлений договором строк виконання зобов`язання, то наявні підстави для стягнення з нього пені, передбаченої положенням частини 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до положень ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Оскільки, наданий позивачкою розрахунок суми пені стороною відповідача не спростовано, з ЗАТ «Українська будівельна компанія» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню неустойка за прострочення виконання зобов`язання в розмірі 29 714,75 грн.

ОСОБА_1 , позиціонуючи себе як споживача, звертаючись до суду із даним позовом, також просила стягнути з відповідача на її користь завдану моральну шкоду в розмірі 25000 грн. на підставі ч. 2 ст. 22 ЗУ «Про захист прав споживачів», яка виразилась в сильних душевних хвилюваннях, погіршення стосунків з оточуючими, погіршенні здоров`я, оскільки вона мусила постійно відслідковувати хід будівництва, звертатись до юристів та адвокатів за правовою допомогою, що також негативно позначилось на її майновому стані.

Такі ж обставини позивачка зазначила і в поданій апеляційній скарзі.

Перевіряючи такі доводи скаржниці, колегія суддів відмічає наступне.

Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Так, відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Правовідносини сторін випливають з договірних відносин щодо купівлі-продажу майнових прав на квартиру.

Згідно статті 611 ЦК України моральна шкода підлягає відшкодуванню у разі порушення зобов`язання, якщо таке відшкодування встановлено договором або законом.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 4 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до Закону.

Відповідно до частини 2 статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

В контексті вимог ЗУ «Про захист прав споживачів» до вказаних правовідносин не можуть бути застосовані вимоги щодо відшкодування моральної шкоди, оскільки фактично позивач придбала майнові права на квартиру, характеристики якої визначені в договорі , що передбачає її право після прийняття будинку в експлуатацію та його технічної інвентаризації за умови сплати ціни продажу майнового права, набути у власність квартиру з оформленням та реєстрацією права власності та квартиру.

В даному випадку моральна шкода, у разі її завдання, підлягає відшкодуванню лише у разі передачі дефектної продукції, а тому позовна вимога ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди також задоволенню не підлягає.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції у достатньому обсязі не перевірив обставини справи, що мають значення для правильного вирішення справи, а тому дійшов помилкових висновків, відмовивши ОСОБА_1 в задоволенні позову в повному обсязі.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення у відповідності з вимогами ч.1 ст.376 ЦПК України є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково, а рішення Святошинського районного суду міста Києва від 9 липня 2019 року скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позову.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави суд стягує судовий збір у розмірі 1762 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 9 липня 2019 року скасувати та ухвалити нове про часткове задоволення позову.

Стягнути з Закритого акціонерного товариства «Українська будівельна компанія» (, адреса місцезнаходження: 02099, м. Київ, вул. Ремонтна, 8) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_4 ) неустойку у розмірі 29 714,75 (двадцять дев`ять тисяч сімсот чотирнадцять) грн. 75 коп.

Стягнути з Закритого акціонерного товариства «Українська будівельна компанія» (, адреса місцезнаходження: 02099, м. Київ, вул. Ремонтна, 8) судовий збір в дохід держави 1762 (одну тисячу сімсот шістдесят дві) грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 15 жовтня 2019 року.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді Д.Р. Гаращенко

А.А.Пікуль