Провадження № 22-ц/812/1599/19
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 жовтня 2019 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - Бондаренко Т.З.,

суддів - Темнікової В.І., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання Біляєвою В.М.

за участю: представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на ухвалу Центрального районного суду м.Миколаєва від 26 вересня 2018 року постановленої під головуванням судді Чулупа О ОСОБА_3 , в приміщенні того ж суду по справі № 490/6110/14-ц за поданням

приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Куліченка Дмитра Олександровича про визначення частки майна боржника у майні, яким він спільно володіє з іншими особами

у цивільній справі за позовом

Публічного акціонерного товариства «ДельтаБанк»

до

ОСОБА_4

про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И Л А:

30 серпня 2018 року Приватний виконавець виконавчого округу Миколаївської області Куліченко Дмитро Олександрович звернувся до суду з заявою про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з дружиною ОСОБА_1 .

Подання обґрунтовував тим, що в нього на виконанні знаходиться виконавче провадження № 56492052 з примусового виконання виконавчого листа по справі № 490/6110/14-ц виданого Центральним районним судом м.Миколаєва 21 травня 2015 року про стягнення з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованості в розмірі 7400864,69 грн.

Вказував, що між боржником ОСОБА_4 та ОСОБА_1 20 жовтня 2006 року укладено шлюб, під час якого подружжя придбало нерухоме майно у вигляді земельних ділянок та садових будинків.

Посилаючись на те, що частки чоловіка та дружини в спільному сумісному майні подружжя є рівними, приватний виконавець Куліченко Д.О. просив визначити частку боржника ОСОБА_4 в розмірі 1/2 в спільному майні подружжя, а саме: Ѕ частина житлового будинку загальною площею 174,7 кв.м житловою площею 95,3 кв.м з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 26 вересня 2018 року подання задоволено. Визначено, що ОСОБА_4 на праві власності належить Ѕ частина вказаного майна.

Не погоджуючись з зазначеною ухвалою суду, ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в обґрунтування якої вказувала, що ухвала суду є незаконною та необґрунтованою, постановлена з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, судом неповно встановлено обставини при вирішенні подання.

Апеляційну скаргу обґрунтовувала тим, що судом першої інстанції не взято до уваги та не визначено правовий статус майна вказаного виконавцем, не зважаючи на те, що воно придбано під час шлюбу. Крім того судом постановлено ухвалу без її участі, оскільки про день, час та місце судового засідання з розгляду подання державного виконавця її як власника майна не було повідомлено.

За вказаних обставин просила скасувати ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 26 вересня 2018 року та постановити нову ухвалу про відмову в задоволенні подання приватного виконавця.

Відзиви на апеляційну скаргу до суду не надходили.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах апеляційного оскарження, та вимог, що заявлялися в суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Постановляючи ухвалу про задоволення подання приватного виконавця, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки майно придбано під час шлюбу з боржником ОСОБА_4 , то все воно є спільною сумісною власністю подружжя, у зв`язку з чим дійшов висновку про наявність правових підстав для визначення частки боржника в цьому майні, яка становить 1/2 його частину.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає їх правильними, такими, що відповідають положенням матеріального закону, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, що Центральним районним судом м.Миколаєва від 01 серпня 2014 року у цивільній справі за позовом ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_4 стягнуто заборгованість з відповідача у розмірі 7397210 грн. 69 коп. та розподілено судовий збір (т.1 а.с.59). Тим же судом видано виконавчі листи про стягнення з відповідача вказаної заборгованості.

На виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Куліченка Д.О. перебуває виконавче провадження №56492052 з примусового виконання вказаного виконавчого документу, а саме виконавчий лист по справі № 490/6110/14-ц виданий Центральним районним судом м.Миколаєва 21 травня 2015 року про стягнення з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованості в розмірі 7400864,69 грн.

За приписами ст.48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення.

Стягнення на майно боржника звертається в розмірі й обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця.

У разі, якщо боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця.

Також положеннями ч.1 ст.443 ЦПК України передбачено, що питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного чи приватного виконавця.

При вирішенні питання про визначення частки у спільній сумісній власності слід враховувати, що відповідно до частини 2 ст.370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного зі співвласників у справі спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Таким чином, під час вирішення питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє з іншими особами, у зв`язку з виконанням судового рішення, суд повинен з`ясовувати, чи спірне майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч.ч1,2 ст.60 СК майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з частинами 1,2 статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Судом встановлено, Ленінським ВДРАЦС ММУЮ у Миколаївській області 20 жовтня 20106 року проведено державну реєстрацію шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_1 .. Шлюб на момент постановлення ухвали не розірвано (т.2 а.с.10).

Згідно інформаційного листа з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_1 є власницею майна: Ѕ частина житлового будинку загальною площею 174,7 кв.м житловою площею 95,3 кв.м з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що майно придбане ОСОБА_1 в період шлюбу з боржником ОСОБА_4 є спільною сумісною власністю подружжя, і частка боржника в цьому майні становить 1/2.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, що спірна власність є особистою приватною власністю та придбані апелянтом за особисті кошти, з огляду на наступне.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 24 березня 2006 року ОСОБА_4 придбав у власність житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_2 .

19 березня 2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено договір №17/3 купівлі-продажу вказаного вище житлового будинку та земельної ділянки на Біржі Нерухомості «Єдвайс-Консульт». Претензій друг до друга сторони не мали, всі істотні умови договору були дотримані, а тому рішенням Ленінського районного суду м.Миколаєва від 25 квітня 2008 року такий договір визнали дійсним та визнано право власності на житловий будинок за ОСОБА_1 .

У відповідності ч. 8 до ст. 48 Закону приватний виконавець виконав свій обов`язок щодо встановлення майнового стану боржника, та не вчиняв дій, направлених на звернення стягнення на спірне майно.

Крім цього, необхідно зазначити, що відповідно до ст. 1 Закону виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Дотримання принципу обов`язковості судових рішень є однією із складових права на справедливий суд гарантованого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17.07.1997.

Зокрема, в п. 40 рішення у справі "Горнсбі проти Греції" від 19 березня 1997 року Європейський суд з прав людини зазначив, що право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній із сторін.

У своєму рішенні від 15 жовтня 2009 року по справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" Європейський суд з прав людини наголосив, що право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна система дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення.

Більш того, обов`язковість виконання рішення суду, яке набрало законної сили, закріплено в ст.129-1 Конституції України, ст.18 ЦПК України та ст. 13 Закону України "Про судоустрій та статус суддів".

Оскільки приватний виконавець до внесення подання про визначення частки майна боржника у майні, яким він спільно володіє з іншими особами, вчинив необхідні дії, які передбачені Законом, зокрема положеннями ч.8 ст.48 Закону України «Про виконавче провадження», для примусового виконання судового рішення, яке є обов`язковим для виконання, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення подання.

Сукупність вищезазначених обставин, аналіз та оцінка доводів апеляційної скарги щодо скасування ухвали з підстав, що майно є її особистою власністю приводять до висновку, що ці доводи не знайшли свого підтвердження при апеляційному розгляді справи.

Посилання апелянта на те, що боржник не отримував постійного доходу декілька років, а апелянт ОСОБА_1 отримала достатній дохід як фізична особа підприємець, не впливають на наведені висновки, оскільки відсутні докази походження коштів на придбання арештованого майна безпосередньо від підприємницької діяльності, а припущення такого не може бути підставою ухвалення судового рішення відповідно до положень ч. 6 ст. 81 ЦПК України.

Згідно ч.2 ст. 443 ЦПК України суд розглядає питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами в судовому засіданні з повідомленням сторін та заінтересованих осіб.

Всупереч даної норми судом першої інстанції розгляд подання приватного виконавця відбувався без повідомлення всіх учасників справи. Матеріали справи не містять доказів надсилання повідомлень про дату та час і місце розгляду такого подання.

Відповідно до ч. 3 ст. 376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення є порушення норм процесуального права, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглянувши подання без належного повідомлення учасників справи припустився процесуального порушення, яке відповідно до наведеної норми є підставою для безумовного скасування даного судового рішення з постановленням у справі нового судового рішення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Центрального районного суду м.Миколаєва від 26 вересня 2018 року скасувати та у справі постановити нове судове рішення.

Подання приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Куліченка Дмитра Олександровича про визначення частки майна боржника ОСОБА_4 - задовольнити.

Визначити, що ОСОБА_4 на праві власності належить Ѕ частина житлового будинку загальною площею 174,7 кв.м., житловою площею 95,3 кв.м з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог ст. 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту 21 жовтня 2019 року.

Судді:

Т.З.Бондаренко

Т.В.Крамаренко

В.І.Темнікова