Постанова

Іменем України

16 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 428/544/13 -ц

провадження № 61-33484св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Луганської області від 06 липня 2017 року у складі колегії суддів: Авалян Н. М., Назарової М. В., Орлова І. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У січні 2013 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю та поділ майна подружжя.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 19 грудня 2007 року вона повторно уклала шлюб з ОСОБА_2 . Від першого шлюбу з відповідачем, який зареєстрований 27 лютого 1993 року, розірваний 03 квітня 2002 року, вони мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . До реєстрації другого шлюбу, у сторін народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Звертала увагу на те, що з дня розірвання першого шлюбу та до моменту звернення до суду з указаним позовом, між нею та відповідачем фактично продовжувались сімейні відносини, вони вели спільне господарство. До моменту укладення шлюбу вдруге у них народилась друга дитина, вони купували спільні речі, між ними існували фактичні сімейні відносини, незважаючи на розірвання шлюбу.

Зазначала, що за час їхнього спільного проживання у період з дня розірвання першого шлюбу - 03 квітня 2002 року вони придбали наступне майно: у 2003 році - трикімнатну квартиру, що розташована за адресою:

АДРЕСА_1 , вартістю 6 843,80 грн.; 07 жовтня

2007 року - автомобіль марки Skoda Octavia А5, 2007 року випуску, вартістю

65 000,00 грн. Крім того, відповідно до розпорядження голови Білокуракинської районної адміністрації Луганської області від 23 березня 2000 року № 186, нею спільно з відповідачем було засноване Селянське фермерське господарство «Агродар» (далі - СФГ «Агродар»), головою та засновником якого є її чоловік. З дня реєстрації СФГ «Агродар» вони за спільні кошти придбали майно для забезпечення діяльності господарства, а саме: транспортні засоби, сільськогосподарську техніку та земельні ділянки. Тому вважає вказані об`єкти права власності такими, що підлягають розподілу як спільне майно подружжя.

Вказувала на те, що на час звернення до суду з цим позовом, відповідач не сплачує комунальні послуги за їхню спільну квартиру, в якій вона мешкає разом з дітьми, не надає допомоги на утримання дітей. Веденням справ

СФГ «Агродар» до липня 2011 року займалася вона, разом із своїм батьком, натомість відповідач має високий заробіток, який витрачає на свій власний розсуд.

Посилаючись на наведене, ОСОБА_1 , з урахуванням уточнення позовних вимог, просила встановити факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу її та ОСОБА_2 у період з 03 квітня 2002 року до 19 грудня 2007 року; поділити спільне майно подружжя шляхом визнання за нею право особистої власності на 1/2 частини майна, транспортних засобів та земельних ділянок, які з 23 березня 2000 року до 20 січня 2013 року знаходяться у власності СФГ «Агродар», а також сільськогосподарської техніки, яка перебуває у зазначений період на балансі господарства; поділити спільне майно подружжя шляхом визнання за нею право особистої власності на 1/2 частини трикімнатної квартири АДРЕСА_2 , та 1/2 частини автомобіля Skoda Octavia А5, 2007 року випуску, а також просила визнати за нею право власності на 1/2 часини СФГ «Агродар» та зобов`язати відповідача зареєструвати відповідні зміни до статуту СФГ «Агродар» із включенням її до складу засновників.

Заочним рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області

від 15 січня 2014 року позов задоволено частково. Встановлено факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 03 квітня 2002 року до 19 грудня 2007 року. В порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини сільгосптехніки, яка обліковується у період з 23 березня 2000 року до 20 січня

2013 року за СФГ «Агродар», а саме: на 1/2 частини причепу, марки ТСП-10,

2010 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 ; на 1/2 частини трактора колісного марки Беларус-892, 2007 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 ; на 1/2 частини причепу, марки ПСЕ-20, 1991 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_3 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 часини трикімнатної квартири що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини автомобіля марки Skoda Octavia А5, 2007 року випуску, держаний реєстраційний номер НОМЕР_4 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини СФГ «Агродар», зареєстрованого відповідно до розпорядження голови Білокуракинської районної адміністрації Луганської області від 23 березня 2000 року № 186, розташованого за адресою: вул. Димитрова, 5, с. Білокуракине Луганської області. Зобов`язано ОСОБА_2 зареєструвати відповідні зміни до статуту СФГ «Агродар» щодо включення ОСОБА_1 до складу засновників. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено, що у період з 03 квітня 2002 року до

19 грудня 2007 року сторони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а тому суд вважав за можливе встановити цей факт та поділити майно, яке було придбане подружжям у зазначений період, шляхом визнання за позивачем по 1/2 частини вищезазначених квартири та автомобіля. Визнаючи за ОСОБА_1 в порядку поділу майна подружжя право власності на 1/2 частини СФГ «Агродар», 1/2 частини сільськогосподарської техніки, належної СФГ «Агродар» та зобов`язуючи ОСОБА_2 внести відповідні зміни до статуту господарства шляхом включення позивача до складу засновників, суд першої інстанції виходив з того, що СФГ «Агродар» було створене відповідачем під час зареєстрованого з позивачем шлюбу, а отже воно та майно, яке обліковується за ним, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, на 1/2 частини якого позивач має право в порядку поділу цього майна.

Рішенням Апеляційного суду Луганської області від 06 липня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позову та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд виходив з того, що висновок суду першої інстанції про доведеність факту спільного проживання сторін у спірний період зроблений з порушенням норм процесуального права, оскільки допитані судом за клопотанням позивача свідки, свідчення яких наведені в рішенні суду, не повідомили суд про факти, на підставі яких суд міг би зробити висновок про наявність між сторонами в спірний період часу усталених сімейних стосунків. Свідки, які проживають в будинку, в якому розташована спірна квартира, не повідомляли про факти, а висловили свою думку, яка ґрунтувалась на спостереженні за позивачем та відповідачем за межами сім`ї.

Апеляційним судом також звернуто увагу на те, що суд не послався на свідчення допитаних ним свідків як на докази, що стали підставою задоволення позову, а обґрунтував свій висновок посиланням на пояснення позивача, а також на письмові докази. При цьому суд не вказав, які з наданих позивачкою доказів свідчать про доведеність факту її спільного проживання однією сім`єю після розірвання шлюбу. Апеляційним судом зазначено, що під час апеляційного розгляду справи позивачем не було надано переконливих доказів, які б свідчили про спільність проживання однією сім`єю після розірвання шлюбу.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині встановлення факту спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 03 квітня

2002 року до 19 грудня 2007 року, та відповідно відсутності підстав для визнання спільним майном подружжя та поділу спірної квартири та автомобіля, які були придбані відповідачем у зазначений період.

Також, суд апеляційної інстанції вважав помилковим висновок суду першої інстанції про наявність підстав для визнання за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини СФГ «Агродар», зобов`язання ОСОБА_2 зареєструвати відповідні зміни до статуту СФГ «Агродар» щодо включення ОСОБА_1 до складу засновників, а також для визнання за позивачем право власності на

1/2 частини майна, належного СФГ «Агродар», оскільки обраний позивачем спосіб захисту права як поділ юридичної особи між подружжям не передбачений законом, адже відповідно до закону СФГ «Агродар» не відноситься до майна, адже з моменту державної реєстрації набуло статусу юридичної особи та є суб`єктом, а не об`єктом правовідносин. При цьому апеляційним судом зазначено, що належними відповідачами за вимогою про визнання права власності на сільськогосподарську техніку слід вважати не тільки ОСОБА_2 , до якого заявлено позов, але також власника спірного майна - СФГ «Агродар», без залучення до участі у справі якого суд першої інстанції не мав права здійснювати поділ належного підприємству рухомого майна.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги і заперечень

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою на рішення Апеляційного суду Луганської області від 06 липня 2017 року, в якій просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі заочне рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Вказує на те, що апеляційний суд безпідставно скасував законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції, не звернувши уваги на те, що відповідно до статті

20 Закону України «Про фермерське господарство» майно СФГ «Агродар» належить відповідачу на праві власності, а тому, враховуючи те, що під час створення фермерського господарства сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, позивач має право на 1/2 частини СФГ «Агродар». Крім того, зазначала, що апеляційний суд, посилаючись на те, що обраний позивачем спосіб захисту, що стосується поділу СФГ «Агродар» не передбачений законом, а вимога про поділ майна СФГ «Агродар» є безпідставною, не звернув уваги на роз`яснення Конституційного Суду України, викладені у рішенні від 19 вересня 2012 року

у справі № 17-рп/2012, відповідно до якого приватне підприємство (або його частина), засноване одним із подружжя, - це окремий об`єкт права спільної сумісної власності подружжя, до якого входять всі види майна, у тому числі вклад до статутного капіталу та майно, виділене з їхньої спільної сумісної власності.

Звертала увагу на те, що апеляційним судом також безпідставно відмовлено у задоволенні позову в частині вимоги про встановлення факту спільного проживання сторін у період з 03 квітня 2002 року до 19 грудня 2007 року, не врахувавши свідчення свідків та інших обставин, які підтверджують цей факт, такий як, наприклад, народження другої дитини у сторін у спірний період.

У зв`язку із незаконними висновками суду апеляційного суду про відсутність підстав для встановлення факту спільного проживання сторін у зазначений вище період, апеляційний суд дійшов помилкового висновку й про відсутність підстав для поділу майна придбаного сторонами у спірний період.

31 жовтня, 03 та 06 листопада 2017 року відповідач подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в яких просить відхилити касаційну скаргу та залишити без змін оскаржуване рішення апеляційного суду, оскільки воно є законним та обґрунтованим.

Зазначає, що рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області

від 25 лютого 2002 року, ухваленим за результатами розгляду позову про розірвання шлюбу сторін, яке набрало законної сили, встановлено, що сторони припинили шлюбні відносини та не ведуть спільного господарства з грудня

2001 року, що спростовує доводи позивача про те, що сторони постійно проживають разом та ведуть спільне господарство у період з 1993 року до моменту звернення до суду з цим позовом.

Крім того, свідчення свідків, які були покладені в основу рішення суду першої інстанції, ґрунтуються на припущеннях та не можуть бути підставою для задоволення позову в частині встановлення факту спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу та в частині поділу майна придбаного ним за особисті кошти у спірний період.

Заперечує відповідач також проти доводів касаційної скарги щодо наявності у позивача права на 1/2 частини СФГ «Агродар» та 1/2 частини майна, що перебуває на його балансі, оскільки вважає, що вони ґрунтуються на неправильному розумінні позивачем норм Закону України «Про фермерське господарство».

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня

2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справа передана до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення апеляційного суду - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 двічі реєстрували шлюб. Вперше їх шлюб був зареєстрований 27 лютого 1993 року та розірваний

03 квітня 2002 року. В цьому шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_3 у сторін народився син ОСОБА_3

ІНФОРМАЦІЯ_4 у сторін народився син ОСОБА_4

Повторно сторони зареєстрували шлюб 19 грудня 2007 року, який також розірвано.

Згідно з договором купівлі-продажу квартири від 04 липня 2003 року, посвідченим приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу

Сердюк Н. І., зареєстрованим в реєстрі за № 2050, ОСОБА_2 придбав квартиру, що розташована за адресою:

АДРЕСА_1 .

Відповідно до договору купівлі-продажу транспортного засобу,

від 13 жовтня 2007 року ОСОБА_2 придбав автомобіль марки Skoda Octavia А5, 2007 року випуску.

Згідно з пунктом 1.2 Статуту СФГ «Агродар», у редакції від 23 березня 2000 року, ОСОБА_2 є єдиним засновником господарства, при цьому стаття 3 Закону України «Про фермерське господарство» визначає, що членами фермерського господарства можуть бути подружжя, їх батьки, діти, які досягли 14-річного віку, інші члени сім`ї, родичі, які об`єдналися для спільного ведення фермерського господарства, визнають і дотримуються положень Статуту фермерського господарства. Членами фермерського господарства не можуть бути особи, які працюють у ньому за трудовим договором (контрактом). При створенні фермерського господарства одним із членів сім`ї інші члени сім`ї, а також родичі можуть стати членами цього фермерського господарства після внесення змін до його Статуту.

Нормативно-правове обґрунтування

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статті 5 Цивільного Кодексу (далі - ЦК України) акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності.

Принцип неприпустимості зворотної дії в часі нормативних актів знайшов своє закріплення в міжнародно-правових актах, зокрема і в Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини (стаття 7).

Водночас Конституція України передбачає зворотну дію законів та інших нормативно-правових актів у часі у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи.

Пунктом 1 розділу VII Прикінцевих положень Сімейного кодексу України (далі - СК України) визначено, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року.

Таким чином, факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу набув юридичного значення після набрання чинності СК України та ЦК України з 01 січня 2004 року. Кодекс про шлюб та сім'ю УРСР (далі - КпШС УРСР) не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживала разом без реєстрації шлюбу.

Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 СК України.

За змістом наведеної вище норми, правовими наслідками встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без шлюбу є встановлення належності їм майна на праві спільної сумісної власності на підставі статті 74 СК України.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірне майно.

Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до статті 57 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд правильно виходив із того, що

ОСОБА_1 , усупереч вимогам статей 10, 60 ЦПК України 2004 року, в судовому засіданні не довела не тільки факт проживання з відповідачем однією сім`єю на час придбання спірного автомобіля, а й той факт, що джерелом набуття вказаного житла є їхні спільні сумісні кошти з відповідачем або їхня спільна праця.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання об`єктом права спільної сумісної власності подружжя спірну квартиру у зв`язку із недоведеністю факту спільного проживання сторін однією сім`ю без реєстрації шлюбу у період придбання зазначеного нерухомого майна, апеляційний суд не звернув уваги на те, що КпШС УРСР, який діяв до 2004 року і яким мають бути врегульовані спірні правовідносини, не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживали разом без реєстрації шлюбу, а отже ця вимога є безпідставною.

Враховуючи приписи статті 400 ЦПК України, Верховний Суд не вбачає підстав для скасування рішення апеляційного суду у зв`язку з вищенаведеними обставинами, оскільки це не спростовує висновків суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для задоволення позову в частині визнання спірної квартири, придбаної відповідачем у 2003 році, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Що стосується доводів касаційної скарги про незаконність рішення апеляційного суду в частині відмови у задоволенні позову про визнання за позивачем 1/2 частини СФГ «Агродар» в порядку поділу майна подружжя, Верховний Суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Статтею 3 Закону України «Про фермерське господарство», який набрав чинності з 19 червня 2003 року, визначено, що членами фермерського господарства можуть бути подружжя, їх батьки, діти, які досягли 14-річного віку, інші члени сім`ї, родичі, які об`єдналися для спільного ведення фермерського господарства, визнають і дотримуються положень Статуту фермерського господарства. Членами фермерського господарства не можуть бути особи, які працюють у ньому за трудовим договором (контрактом). При створенні фермерського господарства одним із членів сім`ї інші члени сім`ї, а також родичі можуть стати членами цього фермерського господарства після внесення змін до його Статуту.

Посилаючись у касаційній скарзі на значену норму Закону України «Про фермерське господарство», як на підставу визнання за нею права власності на

1/2 частини СФГ «Агродар», ОСОБА_1 не врахувала дати прийняття зазначеного нормативно-правового акта та дати утворення відповідачем фермерського господарства, при цьому доказів того, що позивач мала намір бути членом СФГ «Агродар» за час перебування з відповідачем у зареєстрованих шлюбах, матеріали справи не містять. Зазначений аргумент касаційної скарги ґрунтується на неправильному тлумаченні заявником статті 3 Закону України «Про фермерське господарство», є безпідставним та відхиляється Верховним судом.

Безпідставними та такими, що не заслуговують на увагу є також посилання у касаційній скарзі на роз`яснення Конституційного Суду України, викладені у рішенні від 19 вересня 2012 року у справі № 17-рп/2012, з огляду на наступне.

Як встановлено судами, ОСОБА_2 є єдиним засновником СФГ «Агродар», інших членів немає.

Згідно з частиною першою статті 61 СК України об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту.

Конституційний Суд України у рішенні від 19 вересня 2012 року № 17-рп/2012, на яке посилається заявник у касаційній скарзі, щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 61 СК України, дійшов висновку, що статутний капітал та майно приватного підприємства є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Зокрема, Конституційний Суд України зазначив, що приватне підприємство (або його частина), засноване одним із подружжя, - це окремий об`єкт права спільної сумісної власності подружжя, до якого входять усі види майна, у тому числі вклад до статутного капіталу та майно, виділене з їх спільної сумісної власності. Таким чином, Конституційний Суд України дійшов висновку, що статутний капітал та майно приватного підприємства, сформовані за рахунок спільної сумісної власності подружжя, є об`єктом їх спільної сумісної власності.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 23 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Наведене вище спростовує доводи касаційної скарги про помилковість висновків апеляційного суду в частині відмови у задоволенні позову про визнання за позивачем права власності на 1/2 частини СФГ «Агродар» та належного господарству майна в порядку поділу майна подружжя, оскільки спірне майно використовується ОСОБА_2 для здійснення підприємницької діяльності, а тому другий з подружжя має право вимоги (майнове право) щодо виплати сум у разі поділу майна між подружжям. Це майно при поділі між подружжям має включатись до спільної майнової маси і враховуватись при поділі. Визнання за кожним із подружжя права власності по 1/2 частці на майно, яке належить приватному підприємцю та використовується для підприємницької діяльності, суперечить зазначеним нормам матеріального права та порушає права підприємця й унеможливлює здійснення ним своєї підприємницької діяльності.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду апеляційної інстанції щодо встановлених обставин справи. Проте згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Розглядаючи зазначений позов, суд апеляційної інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом апеляційної інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 401, 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Луганської області від 06 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак

Г. І. Усик