Постанова

Іменем України

09 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 157/1722/17

провадження № 61-41435св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору,- ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_1 і ОСОБА_3 на постанову Апеляційного суду Волинської області від 14 червня 2018 року у складі колегії суддів: Здрилюк О. І., Карпук А. К., Бовчалюк З. А.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що у період з 01 лютого 2009 року до 08 листопада 2016 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 .

У період шлюбу ними було розпочато будівництво житлового будинку та господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 , а також збудовано житловий будинок і сарай по АДРЕСА_2 .

Вказував, що будівництва вказаних будинків здійснювалося за спільні кошти подружжя. Домоволодіння по АДРЕСА_1 є незавершеним будівництвом, а житловий будинок і сарай по АДРЕСА_2 не прийнято в експлуатацію. З урахуванням вказаного вважав, що єдиною можливістю поділу цього майна є поділ будівельних матеріалів і конструктивних елементів, використаних у процесі будівництва.

Крім того, у період шлюбу ними було придбано автомобіль Renault Trafic, реєстраційний номер НОМЕР_1 , однак ОСОБА_2 відчужила цей транспортний засіб без його згоди та не в інтересах сім`ї.

Після розірвання шлюбу сторони не дійшли згоди щодо поділу спільного майна.

На підставі вказаного ОСОБА_1 , з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 23 січня 2018 року, просив суд: визнати за ним право власності на 1/2 частини будівельних матеріалів та будівельно-монтажних робіт, використаних та здійснених у процесі будівництва житлового будинку, без урахування вартості фундаменту, а також господарської будівлі (фундаменту, що облаштований лише в землі), розташованих по АДРЕСА_1 , яка становить 217 088,00 грн;визнати за ним право власності на 1/2 частини будівельних матеріалів та будівельно-монтажних робіт, використаних у процесі завершення самочинного будівництва житлового будинку по АДРЕСА_2 , без урахування зрубу і даху, яка становить 154 191,00 грн та право власності на 1/2 частини будівельних матеріалів, використаних у процесі будівництва хліва, вартість яких становить 41 714,00 грн, фундаменту, що облаштований у землі, вартість якого становить 14 670,00 грн, піднавіса № 1, вартість якого становить 25 291,00 грн, піднавіса № 2, вартість якого становить 19 894,00 грн; стягнути з ОСОБА_2 на його користь грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля Renault Trafic, реєстраційний номер НОМЕР_1 , у розмірі 62 607,50 грн.

09 жовтня 2017 року ОСОБА_3 , яка була залучена до участі у справі в якості третьої особи, пред`явила позов до ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про визнання права власності на частину будівельних матеріалів і конструктивних елементів.

Позовна заява ОСОБА_3 мотивована тим, що у 2001 році вона на земельній ділянці по АДРЕСА_2 розпочала будівництво житлового будинку. Так, за власні кошти нею було зроблено фундамент розмірами 12х11 м, зведено чотиристінний зруб, одну перестінку, покладені дерев`яні крокви і дах. На будівництво господарської споруди було заготовлено будівельні матеріали: щебінь, цегла та шифер для даху.

У 2009 році її син - ОСОБА_1 одружився із ОСОБА_2 , тому вона не заперечувала проти того, щоб подружжя продовжило разом з нею будівництво житлового будинку по АДРЕСА_2 .

Цей будинок є фактично закінченим будівництвом, експлуатується за своїм призначенням, на час пред`явлення позову ним володіє та користується ОСОБА_2 , використовуючи його для власного проживання.

Оскільки побудований житловий будинок має усі властивості самочинного будівництва, так як земельна ділянка для цілей будівництва не виділялася, вважала, що єдиним способом вирішення спору є поділ будівельних матеріалів та конструктивних елементів, використаних у процесі будівництва, у співвідношенні до розміру вкладених коштів кожного із учасників будівництва на будівельні матеріали, використані під час будівництва.

На підставі вказаного ОСОБА_3 , з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 23 січня 2018 року, просила суд визнати за нею право власності на будівельні матеріали та конструктивні елементи, використані у процесі будівництва житлового будинку та господарської будівлі (сараю) по АДРЕСА_2 , а саме на будівництво фундаменту, зрубу, внутрішньої перестінки, крокв, даху, вартість яких становить 118 276,00 грн, а також фундаменту, стін і даху господарської споруди (сараю) вартістю 37 742,00 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 14 лютого 2018 року у складі судді Гордійчука В. М. позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на будівельні матеріали та вартість будівельно-монтажних робіт, використаних та здійснених у процесі будівництва житлового будинку по АДРЕСА_1 , на земельній ділянці, виділеній ОСОБА_2 , що становить 78 934,50 грн.

Визнано автомобіль Renault Trafic, реєстраційний номер НОМЕР_1 спільним майном подружжя ОСОБА_1 і ОСОБА_2

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості 1/2 частини вказаного автомобіля, що становить 62 807,50 грн.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини будівельних матеріалів та вартості будівельно-монтажних робіт, використаних та здійснених у процесі будівництва житлового будинку, що знаходиться по АДРЕСА_2 , що становить 127 880,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 12 531,76 грн.

У задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на будівельні матеріали та конструктивні елементи, використані у процесі будівництва житлового будинку, що знаходиться по АДРЕСА_2 , а саме: при зведенні фундаменту, зрубу, внутрішньої перестінки, даху, вартістю 118 276,00 грн.

У задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірні об`єкти незавершеного будівництва були частково збудовані за час шлюбу за спільні кошти подружжя, тому вони є об`єктами спільної сумісної власності подружжя, отже згідно з частиною першою статті 70 СК України частки сторін у цьому майні є рівними. Також судом установлено, що відповідачем без згоди позивача було відчужено автомобіль, придбаний сторонами у шлюбі, тому ОСОБА_1 має право на отримання грошової компенсації вартості 1/2 частини цього транспортного засобу. Крім того, наявні підстави для часткового задоволення позову ОСОБА_3 , оскільки останньою були придбані будівельні матеріали та конструктивні елементи, використані у процесі будівництва житлового будинку по АДРЕСА_2 , а тому вона має право власності на це майно.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Волинської області від 14 червня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.

Рішення Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 14 лютого 2018 року скасовано і ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позовів ОСОБА_1 і ОСОБА_3 відмовлено.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для стягнення на користь ОСОБА_1 грошової компенсації вартості 1/2 частини спірного автомобіля, оскільки це майно було відчужено відповідачем у період перебування сторін у шлюбі і позивачем не надано доказів того, що відчуження майна відбулося без його згоди та не в інтересах сім`ї. Також місцевим судом не враховано, що відповідно до положень статті 331 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності ні на нього, ні на матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна), у зв`язку із чим позовні вимоги ОСОБА_1 і третьої особи ОСОБА_3 є безпідставними і такими, що не підлягають до задоволення. Крім того, нормами цивільного законодавства передбачено визнання права власності лише на річ (майно), а не його грошовий еквівалент, як про це заявлено позивачами.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить постанову апеляційного суду скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить постанову апеляційного суду скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 19 червня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційними скаргами ОСОБА_1 і ОСОБА_3 , витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзивів на касаційну скаргу.

Відповідно до розпорядження в.о. керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 14 червня 2019 року № 702/0/226-19 та протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 вересня 2019 року справу призначено до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що відмовляючи у задоволенні його позовних вимог про стягнення грошової компенсації вартості 1/2 частини автомобіля, апеляційний суд не врахував, що це майно було придбано у шлюбі, отже є спільним сумісним майном подружжя, а його відчуження відбулося відповідачем без його згоди та всупереч інтересам сім`ї. Крім того, судом безпідставно відмовлено у задоволенні вимог про визнання за ним права власності на 1/2 частини на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку, так як відповідно до частини третьої статті 331 ЦК України до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Таким чином, у разі неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за сторонами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку. Апеляційний суд вказаного не врахував та помилково відмовив у задоволенні його вимог.

Касаційна скарга ОСОБА_3 мотивована тим, що відмовляючи у задоволенні її позовних вимог, апеляційний суд не врахував, що сторони у справі не заперечують, що після укладення шлюбу у 2009 році вони лише продовжили будівництво житлового будинку, яке мало вигляд зведеного на фундаменті дерев`яного зрубу з одним (центральним) перестінком з піноблоків, накритого дахом. Вказане свідчить, що висновок апеляційного суду суперечить фактичним обставинам справи, крім того, судом належним чином не перевірено доводи сторін.

Доводи особи, яка подала заперечення на касаційну скаргу

У липні 2019 року ОСОБА_2 подала відзиви на касаційні скарги ОСОБА_1 і ОСОБА_3 , вказуючи на те, що підстав для скасування оскаржуваної постанови апеляційного суду немає, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують і не свідчать про неправильне застосування судом норм матеріального права або порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

01 лютого 2009 року Гуто-Боровенською сільською радою Камінь-Каширського району Волинської області було зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 .

Рішенням Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 08 листопада 2016 року шлюб між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 було розірвано.

За час перебування у шлюбі сторонами було придбано автомобіль Renault Trafic, реєстраційний номер НОМЕР_1 , право власності на який було зареєстровано за ОСОБА_2

12 травня 2015 року автомобіль Renault Trafic, реєстраційний номер НОМЕР_1 , був відчужений ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4

ОСОБА_1 стверджував, що у період шлюбу подружжям було розпочато будівництво житлового будинку та господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 , а також збудовано житловий будинок і сарай по АДРЕСА_2 .

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційні скарги ОСОБА_1 і ОСОБА_3 підлягають частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувана постанова апеляційного суду не відповідає.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України,відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, визначено у статті 317 ЦК України.

Згідно з нормою статті 319 ЦК Українивласник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК Україникожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

За статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).

У ЦК України, крім понять «нерухомість», «нерухоме майно», «об`єкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статті 350, 351 ЦК України), вживаються також інші поняття, наприклад: «об`єкт незавершеного будівництва» (стаття 331 ЦК України), «об`єкт будівництва» (статті 876, 877, 879-881, 883 ЦК України), однак прямого визначення цих понять не міститься.

Виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, необхідно визнати, що об`єкт будівництва (об`єкт незавершеного будівництва) - це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено.

Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства.

Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб`єктивних цивільних прав стосовно об`єкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього.

Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

У разі неможливості поділу об`єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.

Правовий аналіз наведених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.

При цьому суд може визнати право на частину об`єкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16.

Апеляційний суд на вказане уваги не звернув та дійшов передчасного висновку, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна), у зв`язку із чим відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 і третьої особи ОСОБА_3 .

Також апеляційний суд помилково вважав, що ОСОБА_1 і ОСОБА_3 пред`явлено вимогу про визнання права власності на грошовий еквівалент матеріалів і обладнання, використаних у процесі цього будівництва, оскільки зі змісту позовних вимог вказаних осіб вбачається, що ними було пред`явлено вимогу про визнання права власності саме на 1/2 частини будівельних матеріалів і будівельно-монтажних робіт, використаних і здійснених у процесі будівництва.

Вказане свідчить, що суд апеляційної інстанції не з`ясував суті позовних вимог, зокрема, що, заявляючи позовні вимоги,ОСОБА_1 фактично вважав порушеним його права на частину спільно набутого майна подружжя (об`єкта незавершеного будівництва - збудованого за час шлюбу, але не прийнятого до експлуатації жилого будинку, державна реєстрація права власності на який не здійснена), яке належить йому на праві спільної сумісної власності та підлягає поділу між сторонами та, що способом захисту цього порушеного права фактично є визнання права позивача на частину спільного сумісного майна подружжя.

При цьому, з урахуванням того, що не будучи житловим будинком з формально-правового погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю використаних у його будівництві будівельних матеріалів, результатів виконаних робіт, тобто речей як предметів матеріального світу, щодояких можуть виникати цивільніправа та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і підлягати поділу між ними, суд першої інстанції обґрунтовано визнав за ОСОБА_1 право власності на частину об`єктів незавершеного будівництва, зведеного за час шлюбу, що є сукупністю будівельних матеріалів та будівельно-монтажних робіт.

Крім того, не можна погодитися із висновком апеляційного суду в частині відмови у задоволенні вимог ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації 1/2 частини вартості спірного автомобіля.

Так, частиною третьою статті 61 СК України визначено, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Судом установлено, що, заперечуючи проти задоволення позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 вказувала на те, що під час спільного проживання чоловік не вкладав грошових коштів у спірний автомобіль, тому вона його продала, оскільки були необхідні кошти для лікування дитини.

Частиною третьою статті 10, частиною першою статті 60 ЦПК України 2004 року передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Разом із тим, ОСОБА_2 не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження викладених нею доводів, а тому такі не можуть бути прийняті судом, оскільки відповідно до частини четвертої статті 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Вказане свідчить, що суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно з`ясував обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, вірно встановив правовідносини, що склалися між сторонами та правомірно частково задовольнив позови ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , а апеляційним судом було безпідставно скасовано рішення суду першої інстанції, яке відповідає закону.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено помилку в застосуванні норм матеріального права, рішення апеляційного суду згідно зі статтею 413 ЦПК України підлягає скасуванню, а рішення суду першої інстанції - залишенню в силі.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Таким чином, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню документально підтверджені судовівитрати за подання касаційної скарги у розмірі 9 600,00 грн, а на користь ОСОБА_3 - 3 120,36 грн.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 413, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_1 і ОСОБА_3 задовольнити частково.

Постанову Апеляційного суду Волинської області від 14 червня 2018 рокускасувати.

Рішення Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 14 лютого 2018 року залишити в силі.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати, пов`язані з переглядом справи у суді касаційної інстанції, у розмірі 9 600,00 грн (дев`ять тисяч шістсот гривень).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати, пов`язані з переглядом справи у суді касаційної інстанції, у розмірі 3 120,36 грн (три тисячі сто двадцять гривень тридцять шість копійок).

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович