Справа № 309/389/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

14 березня 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючої - судді Кожух О.А.,

суддів - Куштана Б.П., Собослоя Г.Г.,

за участю секретаря - Микуляк Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_2 на рішення Хустського районного суду від 19 червня 2019 року (головуючий суддя Волощук О.Я.) у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, -

встановив:

ОСОБА_3 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_1 в якому, після збільшення позовних вимог, просив стягнути з відповідача 21857,64 грн., з яких: 16000 грн. - сума боргу; 480,80 грн. - 3 % річних; 2192 грн. - інфляційній втрати за період з 01.01.2017 по 31.12.2017 та 3184,84 грн. відсотки за користування грошовими коштами за період з 01.12.2016 по 04.05.2018.

В обґрунтування посилається на те, що 17.11.2016 ОСОБА_1 написав розписку про отримання від нього 16000 грн., які зобов'язався повернути до 30.11.2016, однак до сьогоднішнього дня не повернув. Також, оскільки відповідач не виконав належним чином зобов'язання за договором позики у встановлений строк, з нього за період прострочення виконання зобов'язання підлягають стягненню суми, передбачені ч.2 ст. 625 ЦПК України. Крім того, оскільки в договорі позики не встановлено розмір відсотків, то такі підлягають стягненню на рівні облікової ставки НБУ за час прострочення. На підставі наведено просив позов задовольнити.

Рішенням Хустського районного суду від 19 червня 2018 року позов ОСОБА_3 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 суму боргу в розмірі 21857,64 грн., що складається із тіла боргу - 16 000 грн., три відсотки річних за період із 01.01.2017 року по 31.12.2017 року - 480, 80 грн., індекс інфляцій за період із 01.01.2017 року по 31.12.2017 року - 2192, 00 грн., відсотки за користування грошима згідно облікових ставок НБУ за період із 01.12.2016 року по 04.05.2018 року - 3184,84 грн. та сплачений судовий збір в розмірі 704, 80 гривень.

Не погоджуючись з даним рішенням ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. В обґрунтування скарги посилається на те, що грошей за договором позики він не отримував. Він працював у позивача на посаді експедитора і в листопаді 2016 року йому було нараховано недостачу на суму 16000 грн., у зв'язку з чим він і написав розписку. Така розписка не є договором позики, а заборгованість виникла фактично з трудових відносин.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просить подану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Сторони та їх представники в судове засідання не з?явились повторно, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що підтверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень (а.с81-83). Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів розглянула справу за відсутності сторін та їх представників. Відповідно до ч. 2 ст. 147 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Встановлено, що 17 листопада 2016 року ОСОБА_1 склав розписку, згідно якої зобов'язався повернути ОСОБА_3 заборгованість у розмірі 16000 грн. до 30.11.2016 (а.с.10).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами було укладено договір позики, на підтвердження укладення якого й надана вищезазначена розписка, тому ОСОБА_1 зобов'язаний повернути ОСОБА_3 отримані у борг кошти разом з відсотками, а також суми, передбачені ч.2 ст. 625 ЦК України.

Однак з такими висновками суду першої інстанції апеляційний суд не може погодитись з огляду на таке.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов'язанням її повернення та дати отримання коштів.

Водночас, наявна в матеріалах справи розписка від 17.11.2016 не мітить відомостей про отримання ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 16000 грн.

При цьому сам ОСОБА_1 заперечує факт отримання ним грошових коштів пояснюючи це тим, що він перебував у трудових відносинах з позивачем і в листопаді 2016 року йому було нараховано нестачу на суму 16000 грн., у зв'язку з чим він і написав дану розписку про зобов'язання повернути вказану суму.

Дане пояснення відповідача узгоджується з матеріалами справи.

Так, згідно трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю від 12.08.2013, ОСОБА_1 був прийнятий на роботу експедитора в підприємця ОСОБА_3 (а.с.34). Даний договір розірвано сторонами 22.06.2017, тобто на момент написання розписки сторони по справі перебували у трудових відносинах.

11.08.2017 та 18.01.2018 підприємцем ОСОБА_3 направлялися вимоги ОСОБА_1 про повернення боргу (а.с.37, 38). В обох листах підставою виникнення боргу вказано написання 17.11.2016 ОСОБА_1 розписки, згідно якої він взяв на себе обов'язок погасити заборгованість у розмірі 16000 грн., яка виникла під час роботи у нього експедитором.

З огляду на викладене апеляційний суд бере до уваги заперечення ОСОБА_1 та вважає, що між сторонами виникли певні домовленості, за якими відповідач зобов'язався погасити заборгованість, яка виникла під час перебування його у трудових відносинах з позивачем. Такі відносини не є борговими і питання щодо стягнення вказаних коштів повинно вирішуватися в порядку, передбаченому КЗпП України, а не ст.ст.625, 1046, 1047, 1049 ЦК України.

Суд першої інстанції належним чином не дослідив зміст розписки та не дав належної оцінки доводам відповідача, у зв'язку з чим дійшов помилкового висновку про задоволення позову ОСОБА_3

За таких обставин, колегія суддів вважає, що висновки суду не відповідають обставинам справи і таких висновків суд дійшов з неправильним застосуванням норм матеріального права, що, відповідно до п.п.3, 4 ст. 376 ЦПК України, є підставою для скасування рішення суду з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір, сплачений останнім за подання апеляційної скарги у розмірі 1057,20 грн.

Керуючись ст. 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п.п. 3, 4 ч. 1 ст.. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Хустського районного суду від 19 червня 2018 року - скасувати, та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 (АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2) на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) судовий збір у розмірі 1057 (одна тисяча п'ятдесят сім) гривень, 20 копійок.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 15 березня 2019 року.

Головуюча:

Судді: