Постанова

Іменем України

09 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 661/1925/16-ц

провадження № 61-24995св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , правонаступником якої є ОСОБА_2 ,

представник позивача - ОСОБА_3 ,

відповідач - ОСОБА_4 ,

представник відповідача - ОСОБА_5 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Новокаховського міського суду Херсонської області від 04 липня 2017 року у складі судді Бойко М. Є. та ухвалу Апеляційного суду Херсонської області від 05 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Кутурланової О. В., Майданіка В. В., Орловської Н. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання договору дарування житлового будинку та договору земельної ділянки недійсними.

Позов мотивовано тим, що їй на праві особистої приватної власності належав житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , а також земельна ділянка площею 0,0432 га за цією ж адресою. Зазначала, що вона проживала сама, а тому з 2014 року ОСОБА_4 почав допомагати їй у побуті, а потім умовив укласти договір, за умовами якого він буде її утримувати довічно, а вона передасть йому у власність свої житловий будинок та земельну ділянку, на що вона погодилась, оскільки мала похилий вік та вже не мала можливості самостійно доглядати за собою та вести господарство.

У лютому 2015 року ОСОБА_4 привіз її до нотаріуса і там вона підписала всі надані їй договори дарування без з`ясування їх змісту, оскільки повністю на той час довіряла відповідачу, вважаючи, що укладає договір довічного утримання. Після цього вона продовжувала проживати у своєму будинку, а ОСОБА_4 доглядав за нею та забезпечував матеріально, але весною 2016 року він припинив це робити, пославшись на те, що в укладених між ними договорах такого обов`язку не передбачено. За таких обставин, вона звернулась за допомогою до своїх знайомих, які їй і роз`яснили, що насправді вона підписала не договори довічного утримання, а договори дарування житлового будинку та земельної ділянки. Дізнавшись про це, вона запропонувала ОСОБА_4 розірвати указані договори, на що останній не погодився та почав їй погрожувати фізичної розправою, у зв`язку з чим вона зверталась до поліції з відповідною заявою.

Вона вважала, що договори дарування від 02 лютого 2015 року повинні бути визнані недійсними на підставі статті 229 ЦК України, оскільки укладені внаслідок помилки, через невірне розуміння обставин, їх природи та наслідків.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд визнати договори дарування житлового будинку та земельної ділянки від 02 лютого 2015 року, укладені між нею та ОСОБА_4 , недійсними.

Ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 16 січня 2017 року ОСОБА_2 була залучена до участі у справі як правонаступник ОСОБА_1 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 87).

Короткий змістрішення суду першої інстанції

Рішенням Новокаховського міського суду Херсонської області від 04 липня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 була достатньо обізнана щодо правової природи як договору довічного утримання, так і дарування, і після роз`яснення нотаріусом всіх прав та обов`язків за договором дарування бажала укладення з відповідачем саме договору дарування, а посилання останньої на укладення оспорюваного правочину внаслідок помилки щодо його правової природи та необізнаності щодо прав та обов`язків сторін за цим видом правочину, а також наявність домовленостей сторін щодо довічного утримання позивача не доведені належними та допустимими доказами.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 05 вересня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено. Рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що висновки суду першої інстанції про необґрунтованість наведених позовних вимог ОСОБА_1 та обізнаність позивача щодо правової природи оспорюваних договорів є законними та обґрунтованими, ОСОБА_1 усвідомлювала різницю між договорами дарування та довічного утримання, оскільки, коли її воля була направлена на укладення договорів довічного утримання, то нею укладалися саме такі правочини, з чітко визначеними обов`язками іншої сторони по її утриманню, про що свідчать укладенні нею та нотаріально посвідченні договори довічного утримання з іншими особами від 17 липня 2008 року та 12 вересня 2010 року, які були розірвані за вимогою останньої.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій є незаконними, необґрунтованими й такими, що ухвалені з неправильнимзастосуванням норм чинного законодавства. Зазначала про те, що ОСОБА_1 було 92 роки, у зв`язку з похилим віком останній було важко доглядати за собою, вести домашнє господарство. ОСОБА_4 ввів її матір в оману, скориставшись похилим віком ОСОБА_1 , станом здоров`я і бажанням останньої, щоб нею піклувалися і саме відповідач запропонував ОСОБА_1 спочатку зробити заповіт, а потім ще переконав останню укласти договори дарування. Суди попередніх інстанцій не надали оцінки наявності чи відсутності помилки, неправильного сприйняття ОСОБА_1 фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення останньої під час укладення договору дарування, а саме: вік ОСОБА_1 , її стан здоров`я та потреба, у зв`язку із цим, у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла, як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдарованому та продовження позивачем проживати в спірному будинку після укладення договору дарування, оплатою за надані житлово-комунальні послуги. Судами установлено, що ОСОБА_1 ніколи не передавала спірний будинок відповідачу, а весь час сама проводжувала в ньому проживати і сплачувати комунальні платежі, іншого житла не мала. Проте належної правової оцінки цим обставинам суди не надали.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 листопада 2017 року було відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано зНовокаховського міського суду Херсонської області зазначену цивільну справу.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У червні 2019 року відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано судді-доповідачу.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 25 вересня 2019 року справу за позовом ОСОБА_1 , правонаступником якої є ОСОБА_2 , до ОСОБА_4 про визнання договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки недійсними призначено до розгляду.

Відзив на касаційну скаргу учасники справи до суду не подали.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

02 лютого 2015 року між ОСОБА_1 , як дарувальником, та ОСОБА_4 , як обдаровуваним, укладено договір дарування житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Новокаховського міського нотаріального округу Херсонської області Іваніщенко С. І., зареєстрований у реєстрі за № 236, відповідно до умов якого об`єктом дарування є житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, номер АДРЕСА_1 . Договір зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 02 лютого 2015 року за реєстраційним № 07.

Крім того, 02 лютого 2015 року між ОСОБА_1 , як дарувальником, та ОСОБА_4 , як обдаровуваним, укладено договір дарування земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Новокаховського міського нотаріального округу Херсонської області Іваніщенко С. І., зареєстрований у реєстрі за № 237, відповідно до умов якого об`єктом дарування є земельна ділянка площею 0,0432 га, що розташована у АДРЕСА_1 . Договір зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 02 лютого 2015 року за реєстраційним № 07.

Відповідно до заповіту від 30 січня 2015 року, посвідченого нотаріально приватним нотаріусом Новокаховського міського нотаріального округу Херсонської області Іваніщенко С. І. та зареєстрованого в реєстрі за № 221, ОСОБА_1 все своє майно заповіла ОСОБА_4 (а. с. 216).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 11 липня 2016 року.

Відповідно до спадкової справи № 300/16, що заведена Новокаховською державною нотаріальною конторою Херсонської області, після смерті ОСОБА_1 25 серпня 2016 року ОСОБА_2 подала заяву про прийняття спадщини після смерті своєї матері.

Відповідачем ОСОБА_4 також подана заява про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_1 , але у видачі такого свідоцтва нотаріусом йому було відмовлено у зв`язку із пропуском шестимісячного строку для прийняття спадщини (а. с. 215).

Ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 16 січня 2017 року ОСОБА_2 була залучена до участі у справі як правонаступник ОСОБА_1 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 87).

27 грудня 2008 року державним нотаріусом Новокаховської державної нотаріальної контори Херсонської області Пасько Н. О. було посвідчено договір про розірвання договору довічного утримання (догляду) між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , який був укладений між ними 17 липня 2008 року (а. с. 150).

Крім того, 30 жовтня 2013 року приватним нотаріусом Новокаховського міського нотаріального округу Херсонської області Іваніщенко С. І. було посвідчено угоду про розірвання ще одного договору довічного утримання, укладеного 12 вересня 2010 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 (а. с. 152).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга ОСОБА_8 задоволенню не підлягає.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Частиною першою статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з частинами першою, третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частини першої статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, установлених законом.

Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 роз`яснено, що правочин, учинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент учинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Помилка, допущена внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним.

Правочини, вчинені внаслідок помилки належать до категорії правочинів, в яких внутрішня воля співпадає з волевиявленням та дійсно спрямована на досягнення мети правочину, але формування такої волі відбулося під впливом обставин, які спотворили справжню волю особи. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, розуміється помилка щодо, зокрема, природи правочину, прав та обов`язків сторін.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише у разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 , суди першої та апеляційної інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшло обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 була достатньо обізнана щодо правової природи як договору довічного утримання, так і дарування, і після роз`яснення нотаріусом всіх прав та обов`язків за договором дарування бажала укладення з відповідачем саме договору дарування, а посилання останньої у позовній заяві на укладення оспорюваного правочину внаслідок помилки щодо його правової природи та необізнаності щодо прав та обов`язків сторін за цим видом правочину, а також наявність домовленостей сторін щодо довічного утримання позивача не доведені належними та допустимими доказами.

Посилання касаційної скарги на те, що спірний будинок був єдиним місцем проживання ОСОБА_1 , а також на її похилий вік та наявність різних захворювань, не свідчать про те, що у 2015 році в момент підписання договору остання помилялась щодо змісту та правової природи правочинів, які вона укладала та не спростовують висновків судів про недоведеність обставин про те, що остання помилялась щодо змісту та правової природи спірних правочинів. Визначення сторонами права дарувальника проживати в будинку після укладення договору ЦК України не заборонено. Такі умови свідчать про домовленість сторін щодо права користування будинком та не можуть бути розцінені як вчинення обдаровуваним дій майнового характеру на корись дарувальника, оскільки не покладають на нього будь-яких майнових обов`язків перед дарувальником. Сплата позивачем житлово-комунальних послуг в ході розгляду справи не доведена, але наявність чи відсутність таких обставин щодо оплати цих послуг ОСОБА_1 по факту їх споживання після укладення спірних договорів, не свідчить про наявність помилки при укладенні спірних договорів.

Виписки з амбулаторної картки підтверджують лише стан здоров`я ОСОБА_1 у визначений період та не є доказами тих обставин, що вона допустила помилку при укладенні договорів дарування.

Зокрема, з довідки № 200, виданої 30 січня 2015 року психоневрологічним відділенням комунального закладу «Центральна міська лікарня м. Нова Каховка» встановлено, що ОСОБА_1 , 1925 року народження, на диспансерному обліку у лікаря психіатра не знаходилась, тяжких психічних розладів у неї не виявлено, що спростовує зазначені у позові доводи про те, що вона не усвідомлювала значення своїх дій при укладенні спірних договорів, а, отже, могла помилятись щодо їх правової природи.

Будь-яких інших доказів на підтвердження недійсності договорів дарування з підстав, передбачених статтею 229 ЦК України, зокрема, на підтвердження того, що ОСОБА_1 на час укладення спірних договорів помилялась щодо їх правової природи, вважала їх договорами довічного утримання, судам надано не було, як позивачкою на час пред`явлення позову, яка померла, так і правонаступником, залученим до участі у справі.

При цьому судами правильно було враховано встановлені обставини про те, що 27 грудня 2008 року державним нотаріусом Новокаховської державної нотаріальної контори Херсонської області Пасько Н. О. було посвідчено договір про розірвання договору довічного утримання (догляду) між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , який було укладено між ними 17 липня 2008 року. 30 жовтня 2013 року приватним нотаріусом Новокаховського міського нотаріального округу Херсонської області Іваніщенко С. І. було посвідчено угоду про розірвання ще одного договору довічного утримання, укладеного 12 вересня 2010 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_1

Такі обставини обґрунтовано визнані такими, що свідчать про те, що ОСОБА_1 , неодноразово укладаючи раніше договори її довічного утримання з іншими особами, повністю розуміла характер вчинення нею юридично значимих дій, зокрема, щодо укладення оспорюваних договорів, а, отже, не помилялася, а мала на меті саме безоплатну передачу ОСОБА_4 свого будинку та земельної ділянки у власність, оскільки добре розуміла відмінність цього договору від договору довічного утримання. Про це також свідчить і той факт, що саме дарувальник ( ОСОБА_1 ) особисто сплатила витрати за укладання договорів.

Наміри ОСОБА_1 щодо безоплатної передачі майна відповідачу підтверджуються також залишеним останньою заповітом на ім`я відповідача.

Доводи касаційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваних судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, неповне з`ясування судами обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, порушення норм матеріального та процесуального права при їх ухваленні не знайшли свого підтвердження і спростовуються належними та допустимими доказами у справі.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

При вирішенні вказаної справи судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює.

Відповідно до частин першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення залишити без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Новокаховського міського суду Херсонської області від 04 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Херсонської області від 05 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович