Єдиний унікальний номер 266/7672/18
Номер провадження 22-ц/804/2557/19
Головуючий у 1-й інстанції Пантелєєв Д.Г.
Доповідач Биліна Т.І.
ПОСТАНОВА

І м е н е м У к р а ї н и

09 жовтня 2019 року Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Биліни Т.І.,

суддів Мироненко І.П., Баркова В.М.

за участю секретаря Тулянкіної М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який діє в інтересах особи, яка не брала участь у справі, але суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та обов`язки - ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 11 лютого 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «СРЗ» про визнання права власності за набувальною давністю, -

в с т а н о в и в :

26 грудня 2018 року позивач ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «СРЗ» (надалі ТОВ «СРЗ»), в якому просила визнати за нею право власності за набувальною давністю на житловий будинок з господарськими будівлями (житловий будинок літ.А-2 підвал А/п, сарай а2/п, замощення І, огорожа №1), розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Позов вмотивовано тим, що вона з 24.10.1981 року по 22.05.2003 року знаходилась в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . Під час шлюбу ОСОБА_2 , згідно рішення виконавчого комітету Жданівської міської Ради народних депутатів №269, отримав земельну ділянку площею 480 кв.м., розташовану в АДРЕСА_1 . В лютому 1990 року на вказаній ділянці було зведено житловий будинок, в який в 1991 році вселилося подружжя, незважаючи на те що будинок не був прийнятий в експлуатацію. В 1997 році ОСОБА_2 залишив будинок та виїхав за межі м. Маріуполь. Шлюб між сторонами розірвано в 2003 році. Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 22.01.2013 року ОСОБА_2 визнано таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 . З 1997 року. позивач постійно відкрито мешкає в будинку, підтримує його в належному технічному стані, сплачує комунальні платежі. Оскільки вона відкрито, безперервно володіє чужим майном, просила визнати за нею право власності за набувальною давністю на вказаний будинок.

Рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 11 лютого 2019 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач безперервно, відкрито та добросовісно володіла будинком АДРЕСА_1 , а тому, є підстави для визнання за нею права власності на вказаний будинок, задоволення позову є єдиним способом захисту прав позивача як добросовісного набувача, оскільки позивач володіє вказаним майном з 2001 року, продовжує відкрито, безперервно проживати у житловому будинку АДРЕСА_1 та сплачує комунальні послуги.

Не погодившись з даним рішенням ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 - особи, яка не брала участь у справі, але суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та обов`язки подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що приймаючи рішення, суд першої інстанції порушив норми ст.ст.12, 13, 51 ЦПК України, не взяв до уваги, що згідно матеріалів справи спірний будинок був побудований у період знаходження позивача у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , якому була виділена земельна ділянка для будівництва зазначеного в позові будинку. Суд повинен був залучити ОСОБА_2 до участі у справі, тому як порушені в позові питання стосуються його прав. Позивач не заперечувала, що спірний будинок будувався під час шлюбу. Крім того, приймаючи рішення на користь позивача, суд першої інстанції не перевірив хто є власником спірного будинку та на якій підставі. Таким чином в цьому випадку про добросовісність позивачки не йдеться, помилка в розумінні закону не веде до добросовісності.

Позивач скористалася своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу в якому зазначила, що скарга містить посилання на те, що на дату прийняття рішення скаржник є власником спірного домоволодіння на підставі дублікату договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва жилого будинку на праві приватної власності, виданого 21.10.1987 року другою Маріупольською державною нотаріальною конторою, на підставі якого державний реєстратор прийняла рішення про державну реєстрацію прав та їх обмежень. Проте на теперішній час рішення державного реєстратора оскаржується Соловйовою С.О. в Жовтневому районному суді м.Маріуполя, в позові вона просить скасувати запис №27960902 в державному реєстрі майнових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності відносно житлового будинку АДРЕСА_1 від 18.09.2018 року за ОСОБА_4 , розгляд якого призначено на 18.10.2019 року. З огляду на вказане просила скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 - особи, яка не брала участь у справі, але суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та обов`язки, підтримав доводи апеляційної скарги, просив їх задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_5 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, просила її залишити без задоволення, рішення першої інстанції - залишити без змін.

Позивач ОСОБА_3 , представник відповідача ТОВ «СРЗ», особа, яка не брала участь у справі - ОСОБА_2 , в судове засідання не з`явилися, надали заяви про розгляд справи у їх відсутність

Зважаючи на положення ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Вказаним вимогам оскаржуване рішення не відповідає, обставини судом першої інстанції встановлено неповно, висновки зроблено не у відповідності до вимог законів, які регулюють спірні відносини.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач уклала шлюб з ОСОБА_2 , який зареєстровано 24.10.1981 року. (а. с. 34)

Рішенням виконавчого комітету Жданівської міської Ради народних депутатів №269 ОСОБА_2 було виділено земельну ділянку площею 480кв.м., розташованому в АДРЕСА_1 для будівництва житлового будинку на підставі спільної постанови адміністрації та профкому Жданівського судноремонтного заводу АМП. (а. с. 28, 29, 30)

ОСОБА_2 було надано дозвіл №152 строком дії до жовтня 1990 року на будівництво індивідуального житлового будинку. (а. с. 31)

ОСОБА_2 , отримав кошти від Жданівського судноремонтного заводу АМП в якості позики, заборгованості за нею немає. (а. с. 32)

Рішенням апеляційного суду Донецької області від 22.01.2013 року ОСОБА_2 визнано таким, що втратив право користування житловим приміщенням АДРЕСА_1 . (а. с. 35-42). Вказаним рішенням встановлено, що в 1997 році ОСОБА_2 залишив будинок та виїхав за межі м. Маріуполь.

Шлюб між ОСОБА_2 та позивачем було розірвано 22.05.2003 року. (а. с. 34)

19.07.2003 року позивач уклала шлюб з ОСОБА_6 та змінила прізвище на ОСОБА_3 . (а. с. 33)

Позивач відкрито користується будинком, про що свідчить наявність технічного паспорту на ім`я позивача, домова книга, довідка відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради (а. с. 43-48, 49-54, 55)

ОСОБА_3 мешкає в будинку з 25.01.1991 року по теперішній час, утримує будинок, поліпшує його експлуатаційні характеристики, проводить ремонтні роботи (а. с. 57-76)

Згідно з положеннями ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

З наведеного вбачається, що позов не міг бути задоволений, оскільки при вирішенні питання, пов`язаного із набуттям права власності за набувальною давністю, суд повинен був врахувати, що володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав на набуття права власності, володіння визначається відкритим, якщо особа не приховала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховання цього майна, володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалося протягом всього строку набувальної давності.

Відповідно висновків, зазначених в постанові ВС від 01.08.2018 року у справі №201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) набуття права власності на чужі речі можливе лише за наявності наступних умов: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність.

Тобто, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності.

Безтитульне володіння - фактичне володіння, яке не спирається на будь яку правову підставу володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності.

Добосовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння , не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник вдмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що було придбано добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

В даному випадку позивач звернулася з позовом про визнання права власності за набувальною давністю на будинок, який було побудовано на грошові кошти відповідача.

Вказана обставина підтверджена довідкою відповідача, що ОСОБА_2 , отримав кошти від Жданівського судноремонтного заводу АМП в якості позики, заборгованості за нею немає (а. с. 32)

Для вирішення спору має значення добросовісність саме на момент передачі позивачу майна, який як незаконний володілець протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що він отримав це майно з підстав, достатніх, щоб мати право власності на нього.

При вирішенні спорів про набувальну давність необхідно враховувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися у повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Позов про право власності за давністю володіння не може пред`явити законний володілець, тобто особа, яка володіє майном з волі власника і завжди знає хто є власником.

З аналізу наведеного на вимоги висунуті ОСОБА_3 дія норми ст.344 ЦК України не поширюється.

Проте суд першої інстанції на ці обставини уваги не звернув,чим порушив норми матеріального права. Колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується з висновками суду першої інстанції.

Доводи позивача про те,що вона з 2001 року безперервно користується спірним будинком не можна прийняти до уваги,оскільки ці дії позивача не свідчать про набуття нею права власності на спірний будинок та не є підставою для набуття такого права.

На підставі наведеного, апеляційний суд вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими,що не підлягають задоволенню, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню,а апеляційна скарга задоволенню.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд. та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINAv. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСІІЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення є: неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Повний текст постанови виготовлено 14 жовтня 2019 року.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який діє в інтересах особи, яка не брала участь у справі, але суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та обов`язки - ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 11 лютого 2019 року скасувати.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «СРЗ» про визнання права власності за набувальною давністю відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного судового рішення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Т.І. Биліна

Судді І.П. Мироненко

В.М. Барков