КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

15 жовтня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: головуючого Сліпченка О.І., Сержанюка А.С., Сушко Л.П.

за участю секретаря: Пітенко І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 06 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк», ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_4 , про визнання недійсним договору поруки.

Заслухавши доповідь судді Апеляційного суду, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд,-

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2018 року ОСОБА_2 звернувся з вищевказним позовом, який обґрунтовано тим, що 22 травня 2008 року між позивачем та ВАТ «ВТБ Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк» (далі ПАТ «ВТБ Банк» та/або банк), було укладено договір поруки, в якості забезпечення зобов`язань за кредитним договором від 22 травня 2008 року укладеного між ВАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_3 .

Позивач вважав, що умови договору поруки є несправедливими в розумінні ЗУ «Про захист прав споживача», зазначив, що він не містить строку дії, порядку зміни і припинення його дії.

Просив визнати договір поруки недійсним.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 06 травня 2019 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу,яку обґрунтовано тим, що місцевий суд неповно з`ясував обставини справи та допустився порушення норм матеріального та процесуального права.

Відзив на апеляційну скаргу у визначений судом строк не надходив.

У судове засіданні належним чином повідомлені учасники справи не з`явились.

У відповідності до вимог статті 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.

Апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами;

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів

3) показань свідків.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення відповідає в повній мірі.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що законодавством не передбачена можливість визнання договору поруки недійсним в разі збільшенням обсягу відповідальності поручителя, а крім того, підписавши договір поруки позивач надав згоду на наступне збільшення обсягу його відповідальності за зобов`язаннями ОСОБА_3 за кредитним договором.

Колегія суддів погоджується з такими висновками з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що 22 травня 2008 року між ВАТ «ВТБ Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВТБ Банк», та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір №42Ф-ІК-5, відповідно до умов якого позичальнику надано кредитні кошти в сумі 400000,00 доларів США з відсотковою ставкою 13,0% річних та строком повернення до 22 травня 2028 року.

В якості забезпечення зобов`язань за кредитним договором, 22 травня 2008 року між позивачем та ВАТ «ВТБ Банк» було укладено договір поруки №42Ф-ІК/z2-5, відповідно п. 1 якого поручитель поручається перед банком за виконання позичальником зобов`язань щодо повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом, комісій, пені, штрафних санкцій та збитків, розмір, термін та умови повернення та сплати яких встановлюється кредитним договором та будь-якими додатковими умовами до нього (в тому числі, що збільшують основне зобов`язання).

28 вересня 2017 року між ОСОБА_4 та ТОВ «Фінстрим» було укладено договір комісії на вчинення правочинів щодо придбання права вимоги за кредитним договором та договором поруки, відповідно до умов якого комісіонер зобов`язується за дорученням комітента за комісійну винагороду вчинити за рахунок комітента від свого імені правочини з первісним кредитором щодо набуття права вимоги до позичальника за кредитним договором, поручителя за договором поруки за ціною не більше узгодженої сторонами, що становить 3000,00 грн. без ПДВ і в строки, визначені сторонами у цьому договорі, а саме: до 29 вересня 2017 року (включно).

29 вересня 2017 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ТОВ «Фінстрим» було укладено договір про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за кредитним договором №42Ф-ІК-5 від 22 травня 2008 року та договором поруки до нього, відповідно до умов якого первісний кредитор передає новому кредитору своє право вимоги, а новий кредитор набуває право вимоги та сплачує первісному кредитору за відступлення права вимоги ціну договору у порядку та строки встановлені цим договором.

Частиною 3 ст. 215 ЦК передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У частині 1 цієї ж статті зазначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК.

Відповідно до ч.1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобовязання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Зі змісту вказаної норми права вбачається, що до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобовязання без згоди поручителя, які зумовили збільшення обсягу відповідальності останнього.

Таке збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобовязання виникає в разі: збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом; установлення нових умов порядку зміни процентної ставки в бік збільшення; розширення змісту основного зобовязання про дострокове повернення кредиту та плати за користування ним; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення) розміру неустойки тощо.

Унесення додатковою угодою змін до кредитного договору в частині збільшення розміру процентної ставки без згоди поручителя на такі зміни призводить до збільшення обсягу відповідальності останнього і зумовлює припинення поруки.

Вищезазначені висновки містяться у правовій позиції Верховного суду України у справі № 6-1161цс15.

Місцевий суд вказував, що підстави на які посилається позивач можуть бути підставою для визнання договору поруки припиненим, однак жодним чином не можуть вказувати на його недійсність.

В апеляційній скарзі, ОСОБА_2 зазначеного місцевим судом не спростовує.

Згідно ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку, а такому такий вид зобов`язання є похідним від зобов`язання основного.

Посилання апелянта на Закону України «Про захист прав споживачів» колегією суддів відхиляється, оскільки поручитель не може розглядатись у договорі поруки як споживач послуг банку, оскільки не є споживачем послуг банку з кредитування, а, навпаки, є особою, яка своєю відповідальністю забезпечує відповідальність боржника в договорі споживчого кредиту, тобто споживача, оскільки договір поруки не є договором на придбання, замовлення, використання продукції для особистих потреб, не пов`язаних з підприємницькою діяльністю, виконанням обов`язку найманого працівника, або договором про намір здійснити такі дії, а тому в цих правовідносинах на нього не поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів».

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Верховного суду України від 19 січня 2016 року у справі № 6-2767ц15.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та прийшов до обґрунтованого висновку.

Апеляційна скарга переповнена оцінкою доказів апелянтом, при цьому не вказується, які з доказів неправомірно були судом першої інстанції не прийняті, чи досліджувались із порушенням установленого законом порядку.

Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 06 травня 2019 рокузалишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: