ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

іменем України

16 жовтня 2019 року

м. Харків

справа № 631/322/17

провадження № 22-ц/818/4001/19

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Котелевець А.В.,

суддів - Піддубного Р.М., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря - Огар І.В.,

імена (найменування) сторін:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 представника ОСОБА_2 на рішення Нововодолазького районного суду Харківської області від 23 травня 2019 року в складі судді Трояновської Т.М.,

у с т а н о в и в:

В травні 2017 року ОСОБА_1 звернулася у суд із позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на Ѕ частину житлового будинку.

Позовна заява мотивована тим, що з 12 серпня 1987 року по 07 грудня 2010 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 . За час шлюбу вони придбали житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності на зазначений житловий будинок зареєстровано за ОСОБА_4 на підставі договору купівлі продажу, посвідченого 06 квітня 2001 року державним нотаріусом, Нововодолазької державної нотаріальної контори за реєстраційним номером № 520.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.

Зазначає, що вона в встановлений законом строк звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, однак постановою державного нотаріуса Нововодолазької державної нотаріальної контори Харківської області від 12 квітня 2017 року їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з наявністю спору про право між спадкоємцями померлого ОСОБА_4 та ненадання оригіналу правовстановлюючого документу, який пройшов державну реєстрацію.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просила визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового буд. АДРЕСА_1 .

30 жовтня 2018 року ОСОБА_3 представник ОСОБА_2 подав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Відзив мотивовано тим, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, а й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті цього майна. Вважає, що, визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, необхідно також встановити факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти подружжя. Відповідних доказів позивачем не надано. Крім того, позивачем пропущено строк позовної давності на пред`явлення вимоги щодо поділу майна колишнього подружжя.

Рішенням Нововодолазького районного суду Харківської області від 23 травня 2019 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 640 грн. 00 коп. судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірний житловий будинок було придбано під час шлюбу позивача зі спадкодавцем ОСОБА_4 Незалежно від того, хто із подружжя був зареєстрований як власник, він є спільною сумісною власністю колишнього подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_1

03 липня 2019 року ОСОБА_3 представник ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального, процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не з`ясував обставини, що мають значення для справи, та не застосував норму матеріального права, яка підлягала застосуванню до спірних правовідносин. Належність майна до спільного сумісної власності подружжя визначається часом набуття та коштами, за які майно придбане. Вважає, що факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання майну статусу спільної сумісної власності подружжя. Крім того, суд першої інстанції не застосував строк позовної давності.

14 серпня 2019 року ОСОБА_5 - представник ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Відзив мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції по суті вирішення спору є правильним, підтверджується наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини першої статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Матеріали справи свідчать, що 12 серпня 1987 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 було укладено шлюб, про що Нововодолазьким районним відділом запису актів громадського стану Харківської області зроблено відповідний актовий запис № 76 та видано свідоцтво про укладання шлюбу серії НОМЕР_1 .

07 грудня 2010 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 розірвано, про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Нововодолазького районного управління юстиції Харківської області в Книзі реєстрації розірвання шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 79 та 20 січня 2012 року ОСОБА_1 видано свідоцтво про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 .

Відповідно до договору купівлі продажу, посвідченого 06 квітня 2001 року державним нотаріусом Нововодолазької державної нотаріальної контори Харківської області Змієвською Т.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 520, ОСОБА_4 придбав у ОСОБА_7 житловий буд АДРЕСА_1 .

Згідно з копію інвентаризаційної справи № 236 на спірний житловий будинок, яка була надана Комунальним підприємством «Нововодолазьке архітектурно інвентаризаційне бюро» 12 лютого 2019 року за вихідним № 132, вищевказаний договір у встановленому законом порядку був зареєстрований за місцем знаходження будинку у Нововодолазькому малому державному підприємстві технічної інвентаризації.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданого повторно Нововодолазьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області 31 березня 2017 року, серія НОМЕР_3

За життя ОСОБА_4 . визначив своїх спадкоємців шляхом складання заповіту, згідно з яким все своє майно, де б воно не знаходилось і в чому б воно не виражалося, і взагалі все те, що буде йому належати на день смерті і на що по закону він буде мати право, заповів ОСОБА_2

ОСОБА_1 в встановлений законом строк звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Постановою державного нотаріуса Нововодолазької державної нотаріальної контори Харківської області від 12 квітня 2017 року їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з наявністю спору про право між спадкоємцями померлого ОСОБА_4 та ненадання оригіналу правовстановлюючого документу, який пройшов державну реєстрацію.

Правовідносини з приводу поділу майна подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 виникли до набрання чинності ЦК України та СК України, тобто до 01 січня 2004 року, тому вони регулюються положеннями Кодексу про шлюб та сім'ю (далі - КпШС).

Відповідно до статті 22 КпШС України, який був чинним до 01 січня 2004 року, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно зі статтею 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Згідно зі статтею 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Аналогічна норма міститься у статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно статтею 16 Закону України «Про власність» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім'ю України.

Критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

В пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» №16 від 12.06.1998р., роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Спірний житловий будинок ОСОБА_4 було придбано на підставі Договору купівлі-продажу 06 квітня 2001 року, тобто за час перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , а тому він є спільним майном подружжя і підлягає поділу.

Доказів на підтвердження того, що зазначений житловий будинок було придбано ОСОБА_4 за особисті кошти, матеріали справи не містять. Не надано таких доказів і до суду апеляційної інстанції.

Встановивши вказані обставини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення строків позовної давності не можуть бути прийняті до уваги.

Вирішуючи питання про початок перебігу строку позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюбу, на який посилається відповідач, а з часу, коли особа дізналися або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, бо саме по собі припинення шлюбу не є свідченням порушення права власності когось з подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Аналогічний висновок щодо застосування строку позовної давності за вимогами про поділ спільного майна подружжя зроблений колегією суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 30.05.2018 року по справі № 441/1224/15-ц (провадження № 61 7994св18) та колегією суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 06.02.2019 року по справі № 2 142/2011 (провадження № 61 31864св18).

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, фактично зводиться до переоцінки доказів, яким судом надана належна оцінка

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Нововодолазького районного суду Харківської області від 23 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 17 жовтня 2019 року.

Головуючий А.В.Котелевець

Судді Р.М.Піддубний

О.Ю.Тичкова