КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 759/13994/17

провадження № 22-ц/824/10986/2019

18 жовтня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів :

судді-доповідача Кирилюк Г.М.,

суддів: Рейнарт І.М., Семенюк Т.А.,

розглянув в порядку письмового провадження справу за позовом Комунального підприємства «Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду в Святошинському районі м. Києва» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення боргу за житлово-комунальні послуги, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , до якої приєдналася ОСОБА_4 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 22 квітня 2019 року в складі судді Миколаєць І. Ю.,

встановив:

19.09.2017 року Комунальне підприємство «Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду в Святошинському районі м. Києва» (далі - КП «Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду в Святошинському районі м. Києва») звернулося до суду з вказаним позовом, в якому просило стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за спожиті комунальні послуги за період з 01.01.2011 року по 28.02.2015 року в сумі 105 835,85 грн, з яких: основна сума заборгованості - 74 450,69 грн; інфляційні нарахування - 24 349,93 грн; 3% річних -7 035,23 грн.

Посилалося на ті підстави, що КП «Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду в Святошинському районі м. Києва» створене на підставі рішення Святошинської районної у місті Києві ради від 24.04.2008 року № 212 «Про удосконалення комунальних підприємств та реорганізацію КП «Галагани».

Відповідно до Статуту КП «Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду в Святошинському районі м. Києва» предметом діяльності підприємства є управління та обслуговування жилого та нежилого фонду, прибудинкових територій, виконання комплексу послуг із забезпечення функціонування жилого та нежилого нерухомого майна в установленому порядку, здійснення нарахувань, перерахунків, облік платежів та заборгованості за отримані послуги з утримання будинку та прибудинкової території, послуг з теплопостачання, водопостачання, енергопостачання та водовідведення.

13.07.2017 року позивач звертався до суду в порядку наказного провадження з заявою про стягнення боргу за житлово-комунальні послуги з урахуванням трьох відсотків річних та інфляційних втрат.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 28 липня 2017 року у прийняті вказаної заяви про видачу судового наказу (справа № 759/10534/17 пров. № 2-н/759/232/17) відмовлено.

Згідно витягу з розпорядження Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації від 29.12.2001 року № 2592 відповідачі є наймачами квартири АДРЕСА_1 , користувалися послугами, що надавалися позивачем.

Відповідачі не в повному обсязі та несвоєчасно сплачують квартирну плату та плату за надані послуги, внаслідок чого виникла заборгованість за період з 01.01.2011 року по 28.02.2015 року в сумі 105 835,85 грн, з яких: основна сума заборгованості - 74 450,69 грн.; інфляційні нарахування - 24 349,93 грн, 3% річних - 7 035,23 грн, що стало підставою для звернення з даним позовом.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 22 квітня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_5 на користь КП «Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду в Святошинському районі м. Києва» заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги за період з 01.01.2011 року по 28.02.2015 року у розмірі 41 248,42 грн та судовий збір у розмірі 1 600 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 , до якої приєдналася відповідач ОСОБА_5 , просить скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 22 квітня 2019 року в частині солідарного стягнення з неї заборгованості та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Свої доводи мотивує тим, що з оскаржуваного судового рішення не зрозуміло з яких підстав та якими доказами керувався суд першої інстанції, дійшовши висновку про стягнення суми заборгованості в розмірі 41 248,42 грн.

Судом першої інстанції не взято до уваги, що за наданим позивачем розрахунком заборгованості сума боргу станом на 01.01.2011 вже зазначена як 33 202, 27 грн, в той час як матеріали справи містять рахунок-попередження №11 від 17.05.2017, де борг станом на кінець грудня 2010 становить 0,00 грн. Наслідком неправомірно нарахованої основної суми заборгованості є невірне нарахування індексу інфляції та 3% річних.

Розрахунок заборгованості за житлово-комунальні послуги за період з 01.01.2011 р. по 28.02.2015 р. не містить відомостей, які б дозволили перевірити правомірність нарахованих сум.

Судом першої інстанції не враховано надані нею копії квитанцій про здійснення ОСОБА_2 в період з серпня 2014 року по 2015 рік оплати за житлово-комунальні послуги.

Матеріали справи не містять жодного доказу оплати ОСОБА_2 в серпні 2013 року 900,53 грн. При цьому судом неправомірно не застосовано до заявлених позовних вимог строк позовної давності.

У відзиві на апеляційну скаргу представник КП «Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду в Святошинському районі м. Києва» просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Зазначив, що про сплату заборгованості свідчить той факт, що відповідно до довідки про нарахування та сплату та розрахунку заборгованості за надані послуги, долучені до матеріалів справи, 01.08.2013 року було нараховано 925,63 грн, а сплачено - 900,53 грн, що свідчить про переривання позовної давності.

Позивачем було надано суду розрахунок заборгованості з детальним відображенням помісячних нарахувань окремо за кожен вид житлово-комунальної послуги та загалом, сума оплат та борг на кінець місяця. У разі непогодження із вказаною сумою нарахувань відповідачі вправі були звернутися до бухгалтера з нарахування оплати за житлово-комунальні послуги або надати свій розрахунок.

Судом першої інстанції в оскаржуваному рішення не було враховано суму боргу в розмірі 33 202,27 грн, які містяться в рахунку-попередженні №11 від 17.05.2017 року, а також нараховані індекс інфляції та 3% річних.

Відповідно до положень ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 сторони не оскаржують, а тому у вказаній частині воно не є предметом апеляційного розгляду.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_5 є споживачами житлово-комунальних послуг, які надавались позивачем в спірний період за адресою: АДРЕСА_2 .

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову до вказаних відповідачів в сумі 41 248,42 грн, суд першої інстанції виходив з того, щоостанні не в повному обсязі та несвоєчасно сплачують квартирну плату та плату за надані послуги, внаслідок чого виникла заборгованість, яка відповідно до наданого розрахунку за період з 01.01.2011 по 28.02.2015 складає 105 835,85 грн.

Відмовляючи у застосуванні наслідків спливу позовної давності по заявленим позовним вимогам суд першої інстанції виходив з того, що за серпень 2013 року відповідачами була сплачена заборгованість у розмірі 900,53 грн.

Колегія суддів не може повністю погодитись з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи, 13.07.2017 року КП «Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду в Святошинському районі м. Києва» звернулося до суду в порядку наказного провадження із заявою про стягнення боргу за житлово-комунальні послуги з урахуванням трьох відсотків річних та інфляційних втрат.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 28 липня 2017 року у прийняті вказаної заяви про видачу судового наказу відмовлено (справа № 759/10534/17 пров. № 2-н/759/232/17).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові ( ч.4 ст.267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

За ч.1, ч. 2 ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 13 січня 2016 року у справі №6-931цс15, ураховуючи, що судовий захист права кредитора (виконавця послуг) на стягнення грошових коштів можна реалізувати у позовному провадженні та шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення, подання кредитором (виконавцем послуг) заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому розділом ІІ ЦПК України, перериває перебіг позовної давності.

Таким чином, позивачем пропущено строк звернення до суду з даним позовом по вимогам за період з 01.11.2011 р. по 30.06.2014 р.

Як вбачається з наданого позивачем розрахунку заборгованості, за серпень 2013 року при нарахуванні 925,63 грн сплачено 900 ,53 грн (а.с.10).

За таких обставин вказану дію не можна розцінювати, як визнання боржником боргу, що виник за попередній період.

Суд першої інстанції вказаного не врахував та дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для застосування наслідків спливу позовної давності до вимог, що заявлені за період з 01.11.2011 р. по 30.06.2014 р.

Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до розрахунку позивача, за період з липня 2014 року по лютий 2015 року існує заборгованість: за липень 2014 р. - 540,75 грн; за серпень 2014 р. - 355,47 грн; за лютий 2015 р. - 267,41 грн.

Відповідно до наданих відповідачами суду першої інстанції рахунків на сплату житлово-комунальних послуг, за серпень 2014 р. ними було сплачено 20.09.2014 р - 355,47 грн (а.с.59).

Суд першої інстанції даному доказу жодної оцінки не надав.

Доказів сплати заборгованості за липень 2014 р. та лютий 2015 р. матеріали справи не містять.

З огляду на викладене, позовні вимоги про стягнення суми заборгованості за житлово-комунальні послуги в розмірі 74 450,69 грн підлягали задоволенню лише частково, в сумі 808, 16 грн.

При цьому висновок суду першої інстанції про стягнення заборгованості в сумі 41 248,42 грн жодним чином не мотивований.

Нормами частини 2 ст. 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Відповідно до заявлених позовних вимог, суму боргу з урахуванням індексу інфляції та 3% річних позивач просив стягнути за період по 28.02.2015 р.

Враховуючи викладене, з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню 3 % річних та інфляційне збільшення суми боргу, що виникла у липні 2014 року.

Період прострочення оплати комунальних послуг за липень 2014 року починається з 20.08.2014 року, тому 3 % річних за несплачений платіж у липні 2014 року становить 8,58 грн, виходячи з такого розрахунку: 540,75 грн х 3% : 365 днів х 193 днів прострочення.

Збитки від інфляції за несплачений у липні 2014 року платіж становлять 108,47 грн, виходячи з такого розрахунку: 540,75 грн х 120,06 % (сукупний індекс інфляції за період прострочення)/100% - 540,75 грн.

Враховуючи, що прострочення платежу за житлово-комунальні послуги за лютий 2015 року відбулося починаючи з 20 числа березня місяця, 3 % річних за вказаний період та інфляційне збільшення боргу, в межах заявлених позовних вимог, становить 0,00 грн.

Загальна сума заборгованості в межах строку позовної давності становить 925,21 грн (808,16 грн + 8,58 грн + 108,47 грн).

Неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, призвело до помилкового стягнення з відповідачів на користь позивача суми боргу, яка виникла за межами позовної давності, про застосування якої було подано відповідну заяву.

З огляду на викладене ухвалене по справі судове рішення підлягає зміні шляхом зменшення суми, що підлягає стягненню, з 41 248,42 грн до 925,21 грн, а суми судового збору - з 1600 грн до 13,92 грн, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (0,87 %).

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , до якої приєдналася ОСОБА_4 , задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 22 квітня 2019 року змінити.

Зменшити суму, що підлягає стягненню з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на користь Комунального підприємства «Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду в Святошинському районі м. Києва», з 41 248,42 грн до 925,21 грн, а суму судового збору - з 1600 грн до 13,92 грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач: Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. А. Семенюк