Постанова

Іменем України

10 жовтня 2019 року

м. Київ

справа №643/14829/16-ц

провадження № 61-29397ск18

Верховний суд у складі колегії суддів Третьої Судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Сімоненко В. М. (суддя-доповідач),

суддів: Мартєва С.Ю. та Петрова Є.В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 11 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 27 вересня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, скаржник) звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (далі по тексту - відповідач, ПАТ «Укрсоцбанк», Банк), в якому просив суд визнати недійсним пункти Договору кредиту №819/3-28/5-179, а саме: пункт 1.1. в частині збільшення процентів з 13 % на 14 % річних, підпункт 3.3.15, підпункт 3.3.16, пункт 3.4, пункт 4.2, пункт 4.3, пункт 4.4, пункт 4.5.

Позовні вимоги (з врахування уточнення позовних вимог) мотивовані тим, що 12 серпня 2005 року між позивачем та Акціонерним-комерційним банком соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» (в подальшому перейменовано на Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк») укладено договір кредиту №819/3-28/5-179 за умов якого банк надав у тимчасове користування позивачу грошові кошти в сумі 13 000 доларів США зі сплатою 13% річних, строком повернення до 10 грудня 2015 року.

В подальшому 28 жовтня 2008 року між сторонами укладено додаткову угоду про внесення змін до договору кредиту №819/3-28/5-179 від 12 серпня 2005 року, за якою встановлена процента ставка за користування кредитом на рівні 14%.

Позивач вважав, що внесення змін до договору кредиту щодо збільшення процентів річних, є несправедливими, так як, всупереч принципу добросовісності, наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків. Також вважав несправедливими умови кредитного договору в частині надання кредитних коштів у доларах США. Внаслідок зростання курсу долара США по відношенню до гривні, сума боргу значно зросла у гривневому еквіваленті. Умови кредитного договору не відповідають вимогам статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Також, кредитний договір не містить повних умов кредитування, кредитний договір, додатки до нього не містять графіку погашення платежів та сукупної вартості кредиту з детальним розписом загальної вартості кредиту, вартості супутник послуг за кожним платіжним періодом. Банком у кредитному договорі передбачені підстави для набуття вимоги щодо повного погашення кредиту до настання кінцевого строку його погашення, тобто фактичного дострокового розірвання договору в односторонньому порядку, навіть якщо порушення умов кредитного договору з боку споживача не є істотним і не впливають на основні права банку, не завдають йому збитків, в той час коли споживачу договір такого права не надає, отже, такий договір спрямований лише на захист інтересів банку.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Московський районний суд м. Харковавід 11 липня 2017 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційний інстанції, виходив з того що позивач звертаючись з позовом до суду пропустив строк позовної давності, що у відповідності до вимог статті 267 ЦК України є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог, оскільки користувач був свідомий про підвищення відсоткової ставки, про що підписав додаткову угоду від 28 жовтня 2008 року.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Харківської областівід 27 вересня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Московського районного суду м. Харкова від 11 липня 2017 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що встановивши невідповідність умов кредитного договору та додаткової угоди до нього статтям 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», в суду наявні передбачені у статтях 203, 215 ЦК України підстави для визнання пунктів вказаного спірного кредитного договору та додаткової угоди недійсним. Однак позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права 29 листопада 2016 року, вже після спливу трирічного строку позовної даності передбаченої статтею 257 ЦК України, перебіг якої слід відраховувати з дня, коли позивач довідався або, діючи розумно, міг довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, частини 1 статті 261 ЦК України, тобто з дня укладення ним спірних кредитного договору та додаткової угоди, відповідно з 12 серпня 2005 року та 28 жовтня 2008 року. Так, як відповідачем в суді першої інстанції подано заяву про застосування строків позовної давності, то слив позовної давності є підставою для відмови у позові.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої та апеляційної інстанції норм матеріального права, просить суд скасувати рішення Московського районного суду м. Харкова від 11 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 27.09.2017 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 18 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі і витребувано з Московського районного суду м. Харкова цивільну справу №643/14829/16-ц.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

9 жовтня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що на думку позивача оспорюваний договір не відповідає вимогам статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а в супереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача, розрахунок платежів у додатковій угоді від 28 жовтня 2008 року, з урахуванням збільшеної процентної ставки, не визначений, відсутня інформація щодо кінцевих сум кредиту.

Також, позивач вважає, що ним не пропущено позовна давність.

Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу

В запереченнях на касаційну скаргу відповідач зазначив, що при укладанні спірного кредитного договору та додаткової угоди до нього позивач діяв добровільно, а відповідач дотримався положень статей 215, 627, 628, 1048-1052, 1054, 1055 ЦК України та вимог Закону України «Про банки та банківську діяльність», статей 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Щодо пропуску позовної давності зіслався на правову позицію Верховного суду України викладену у постанові №6-2469цс16 від 16 листопада 2016 року, відповідно до якого позивач повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Під час розгляду справи суди установили, 12 серпня 2005 року між ОСОБА_1 та АКБ «УКРСОЦБАНК» укладено договір кредиту № 819/3-28/5-179, згідно умов якого банк надав у тимчасове користування грошові кошти в сумі 13 000 доларів США зі сплатою 13% річних, з кінцевим терміном повернення 10 серпня 2023 року.

Відповідно до Додаткової угоди про внесення змін від 28 жовтня 2008 року до договору кредиту, укладеної між ОСОБА_1 та АКБ «УКРСОЦБАНК», сторони погодили зміну процентної ставки до розміру 14%.

В подальшому відповідно до умов кредитного договору сторони визначили, що банк зобов`язується надати позичальнику кредитні кошти в іноземній валюті - доларах США в сумі 13 000 що дорівнює 65 650 грн за курсом НБУ на день укладання договору, а позичальник зобов`язується прийняти належним чином, використовувати і повернути банку кредитні кошти та сплатити плату за кредит у порядку та на умовах,зазначених у даному договорі.

Такі обставини підтверджено копіями запиту на отримання кредиту від 20 липня 2005 року, заяви на видачу готівки від 12 серпня 2005 року, договору кредиту від 12 серпня 2005 року, додаткової угоди від 28 жовтня 2008 року (Том 1, а.с.6-12, 40-42).

Суди встановили, що ОСОБА_1 ознайомлений з умовами кредитування, про що особисто поставив підпис, на адресу позичальника надіслано лист повідомлення від 1 жовтня 2008 року, відповідно до якого повідомлялось про намір банку підвищити проценту ставку до 14% річних та додатком до листа надісланий примірник Додаткової угоди про внесення змін до договору кредиту (Том 1, а.с.43-46), за умовами якої з 20 жовтня 2008 року встановлено проценту ставку за користування кредитом на рівні 14 (чотирнадцять) процентів річних та відповідно зазначено по тексту Договору процентну ставку в розмірі 14 (чотирнадцять) процентів річних.

ОСОБА_1 28 жовтня 2008 року власноручно у відділенні банку підписав додаткову угоду про зміну процентної ставки.

20 березня 2017 року Банком було подано заяву про застосування позовної давності.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги та дослідивши матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У відповідності до положень частини 2 статті 192 ЦК України до грошових коштів належить і іноземна валюта, яка може використовуватися в Україні у випадках і в порядку встановлених законом, а згідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти - гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність у другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів.

Можливість кредитування в іноземній валюті передбачена статтею 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність», згідно до положень якої кредитною операцією, зокрема, є розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик.

Статті 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання та валютного контролю».

Згідно до укладеного між сторонами умов кредитного договору позивач отримав у відповідача кредитні кошти в доларах США, його виконання згідно до умов цього кредиту також відбувалося у вказаній валюті, що відповідає положенням статті 1054 ЦК України, згідно до якої за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3,5,6 статті 203 ЦК України, тобто недодержання загальних вимог необхідних для чинності правочину. Згідно до частини 1 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечить цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, яка діяла на день укладення спірних договору кредиту та додаткової до нього угоди, передбачає такі права споживача в разі придбання ним продукції у кредит, зокрема:

1. Договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Не вважається пропонуванням споживчого кредиту застереження про можливість надання його під час придбання продукції.

2. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця;

2) кредитні умови, зокрема:

а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений;

б) форми його забезпечення;

в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача;

г) тип відсоткової ставки;

ґ) суму, на яку кредит може бути виданий;

д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо);

е) строк, на який кредит може бути одержаний;

є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги;

ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови;

з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється;

и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію;

і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

4. Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві.

Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця.

Споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються:

1) сума кредиту;

2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача;

3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту;

4) право дострокового повернення кредиту;

5) річна відсоткова ставка за кредитом;

6) інші умови, визначені законодавством.

У договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках. Про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни. Без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною.

5. До договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими:

1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом;

2) споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача;

3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки;

4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

При вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК України (статті 215, 1048-1052, 1054, 1055 ЦК України) статей 18, 19 Закону України «Про захист прав споживача».

Відсутність в умовах договору сукупної вартості кредиту та детального розпису загальної вартості кредиту для споживачів можна вважати однією із форм підприємницької практики, перелік яких згідно до статтею 19 Закону України "Про захист прав споживачів" не є вичерпним, що вводить в оману стосовно суттєвих умов кредиту, що впливає на рішення споживача укласти договір кредиту і тому крім передбаченої у статті 11 Закону України «Про захист прав споживача» відповідальності, встановленої статтями 15 і 23 цього Закону, наявні передбачені у статтях 203, 215 ЦК України підстави для визнання цього договору недійсним з огляду на невідповідність його вищевказаних вимог статей 11, 19 Закону «Про захист прав споживачів».

Крім того, не відповідають умови спірного договору кредиту вимогам статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» про заборону включення до споживчого договору умов, які є несправедливими, всупереч принципу добросовісності наслідком таких умов є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача, а саме п.п. 3.3.16, 3.4.1, 4.5 договору про те, що: протягом першого і другого років користування кредитом у разі дострокового його погашення в день такого погашення позичальник повинний сплачувати на користь кредитора комісію у відповідних розмірах, встановлених в п.п. 3.4.1 цього договору; право позичальника на дострокове погашення кредиту обумовлена обов`язком сплати комісії в розмірі один процент від суми дострокового погашення кредиту; у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, зазначених у п.п. 3.3.8, 3.3.9 цього договору (сплата кредиту та процентів за його користування), протягом більше, ніж шістдесят календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та відповідно, позивальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит у повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції, що не обумовлено умовами наявності в таких випадках у банка суттєвої шкоди.

Разом з тим, особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу в межах строку позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Частиною першою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже, перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину починається за загальними правилами, визначеними у частині першій статті 261 ЦК України, тобто від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про вчинення цього правочину.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме : забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України 2004 року, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-2469цс16.

Колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанції про те, що строк позовної давності до вимог про захист порушеного права обчислюється з дня укладення між позивачем та відповідачем спірного кредитного договору та додаткової угоди до нього, а саме з 12 серпня 2005 року та 28 жовтня 2008 року.

Як встановлено судами, 20 березня 2017 року відповідачем подано заяву про застосування наслідків спливу позовної даності, аргументуючи тим, що на день звернення (29 листопада 2016 року) ОСОБА_1 з позовом до суду, вже сплила передбачена статтею 257 ЦК України загальна позовна давність у три роки.

Таким чином, спірний договір кредиту № 819/3-28/5-179 від 12 серпня 2005 року не відповідає приписам статей 11, 18 та 19 Закону «Про захист прав споживачів», що у відповідності до статей 203 та 215 ЦК України є підставою для визнання недійсним пунктів вищевказаного договору, однак, так як позивач звернувся до суду за захистом порушеного права з пропуском трирічного строку позовної даності, поважність пропуску якого у відповідності до приписів статті 81 ЦПК України 2004 року не довів під час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанції, то позовні вимоги не підлягають задоволенню з підстав пропуску трирічного строку позовної даності.

Отже, суди першої та апеляційної інстанції, встановивши всі фактичні обставини справи, всебічно дослідили обставини справи, правильно визначили юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, порушень норм матеріального та процесуального законодавства при розгляді справи не допустили, тому, прийшли до обґрунтованого висновку про відмову в позові.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04),а тому інші доводи касаційної скарги не розглядаються, як такі що не є суттєвими для цієї справи.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Таким чином судами повно та відповідно до наданих сторонами та оцінених доказів встановлено фактичні обставини справи, висновки судів відповідають норма застосованого матеріального права та є такими що зроблені у відповідності до норм процесуального права. А тому судові рішення скасуванню не підлягають.

Керуючись статтями 400, 401, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 11 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 27 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Сімоненко

С.Ю. Мартєв

Є.В. Петров