Справа № 531/935/18
Номер провадження 2/540/226/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.02.2019 Машівський районний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді Косик С.М.

за участю: секретаря Ткач Н.М.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт Машівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1, що діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, -

відповідно до ч. 1 ст. 268 ЦПК України в судовому засіданні 27.02.2019 року проголошено вступну та резолютивну частину Рішення, -

в с т а н о в и в :

у серпні 2018 року до Машівського районного суду Полтавської області надійшла вказана позовна заява, мотивована тим, що вироком Карлівського районного суду Полтавської області від 13 грудня 2017 року відповідача визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286, ч. 1 ст. 135 КК України та засуджено до 5 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на 3 роки. Потерпілим від ДТП є його син ОСОБА_3, який зазнав травм та тривалий час лікується. Стверджує, що діями відповідача їм завдано матеріальних збитків та моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, викликаних травмуванням під час ДТП, тривалим лікуванням сина, погіршенням його здібностей до вільного пересування. Добровільно відшкодувати завдану шкоду відповідач відмовився, не надав жодної допомоги на лікування. ПАТ «Страхова компанія «Ю.бі.Ай», де застрахована цивільно-правова відповідальність відповідача, розглянула повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду та виплатила страхове відшкодування в сумі 17702,14 грн, проте не відшкодувала витрати на придбання паливно-мастильних матеріалів в сумі 7000,00 грн. У зв'язку з наведеним, позивач в інтересах неповнолітнього сина просить стягнути з відповідача матеріальну шкоду у розмірі 7000 грн, моральну шкоду у розмірі 150 000 грн та судові витрати у розмірі 6800 грн.

У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та наполягали на його задоволенні, пояснивши, що з травня до грудня 2017 року син позивача не відвідував школу, лікувався спочатку на стаціонарі, потім амбулаторно, внаслідок відкритої черепно-мозкової травми був без свідомості близько 10 днів, потім тривалий час не міг ходити і батько носив його на руках. ОСОБА_5 відстав від навчального процесу, до цього часу приймає ліки. Відповідач не відвідав постраждалого в лікарні, навіть не намагався вибачитися чи допомогти.

Відповідач у судове засідання не з'явився, на даний час відбуває покарання у місцях позбавлення волі, натомість надав письмові пояснення в яких зазначив, що просить справу розглянути без його участі, зазначив, що він не відмовляється від сплати моральної та матеріальної шкоди, але просить суд свідомо поставитись до визначення розміру суми, просить взяти до уваги те, що він відбуває покарання у вигляді реальної міри покарання за вчинене, має похилий вік, хворіє, не працює, сплачує матеріальні збитки за лікування потерпілого у сумі 37070,98 грн. Вину у скоєнні злочину визнає, вибачення просив у залі суду (а.с.90).

Суд, заслухавши пояснення сторін та дослідивши надані ними письмові докази, прийшов до такого висновку.

Судом установлено, що 08 травня 2017 року, близько 10 години 50 хвилин, в світлий час доби, ОСОБА_4, перебуваючи у стані алкогольного спяніння, керуючи легковим автомобілем марки ВАЗ-21011, державний номерний знак р5683ПО, належним ОСОБА_6, рухаючись по вулиці Великотирнівській міста Карлівки у напрямку провулку Успенський, в порушення вимог п.12.3. Правил дорожнього руху України здійснив наїзд передньою правою частиною автомобіля на неповнолітнього пішохода ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який йшов по правому узбіччю дороги у напрямку провулку Успенський м. Карлівки по ходу руху автомобіля. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди за висновком судово-медичної експертизи №101 від 31.07.2017 неповнолітньому пішоходу спричинено ряд тілесних ушкоджень, які кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя. Причиною дорожньо-транспортної події та наслідків, що настали, згідно висновку судової автотехнічної експертизи №284 від 08.06.2017 є порушення вимог п.12.3. ПДР України водієм ОСОБА_4 Окрім того, 08 травня 2017 року, близько 10 години 50 хвилин, ОСОБА_4 , керуючи легковим автомобілем марки ВАЗ-21011, допустивши наїзд на пішохода ОСОБА_3, поставивши тим самим потерпілого у небезпечне для життя становище, не вжив заходів до надання потерпілому першої медичної допомоги, не викликав карету швидкої медичної допомоги для доставки потерпілого у медичний заклад, не доставив потерпілого самостійно до лікувальної установи, хоча мав таку можливість і зобовязаний був це зробити у відповідності до вимог п.п. «г», «ґ» п.2.10 ПДР України. Діючи в порушення вищевикладених норм, залишив потерпілого в небезпечному для життя становищі, тобто становищі, коли потерпілий внаслідок травм, отриманих під час ДТП, не міг самостійно вжити ефективних заходів до самозбереження, та з місця події втік.

13.12.2017 р. вироком Карлівського районного суду Полтавської області ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.286 КК України та ч.1 ст.135 КК України та у відповідно до ч.1 ст.70 КК України призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки. Даний вирок суду набрав законної сили 15.01.2018 р. (а.с.7-10).

З урахуванням викладеного, винним у даній дорожньо-транспортній пригоді є ОСОБА_4, і зазначений вирок суду від 13.12.2017 р. є преюдиціальним для суду, який розглядає справу. Це випливає з положення ч. 6 ст. 82 ЦПК України, яка вказує, що вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обовязковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Таким чином, вина у скоєнні ДТП ОСОБА_4 доведена і доказуванню підлягає лише розмір шкоди.

В позовній заяві позивач зазначає, що ПАТ «Страхова компанія «Ю.бі.Ай» прийняла рішення про виплату страхового відшкодування у розмірі 17702,14 грн, яку виплачено позивачу, натомість не відшкодовано позивачу витрати на придбання паливно-мастильних матеріалів, розмір яких становить 7000 грн.

Крім цього, позивач зазначає, що крім матеріальної також було завдано моральної шкоди, яка полягає у фізичному болю і стражданнях, які отримав потерпілий, син позивача у зв'язку з значним ушкодженням здоров'я та довгим терміном лікування, також відмова відповідача добровільно відшкодувати спричинену шкоду посилювала переживання, а тому глибину душевних страждань у грошовому виразі становить 150000 грн.

Статтею 1166 ЦК України передбачено обовязок особи, винної в заподіянні шкоди, відшкодувати її в повному обсязі.

Відповідно до ч.1,2 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки в тому числі є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особливості відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки визначено ст. 1188 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов'язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини.

Таким чином, законодавство повязує настання цивільно-правової відповідальності за завдану внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки шкоду з наявністю вини особи, яка цю шкоду завдала.

Крім того, ст. 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування в повному обсязі. У ч. 2 цієї статті зазначається, що збитками є втрати, яких особа зазнала, у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 1 липня 2004 року № 1961-IV у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, завдану внаслідок ДТП майну третьої особи.

За загальним правилом, викладеним у пункті 5 частини першої статті 991 ЦК України, страховик має право відмовитися від здійснення страхової виплати у разі несвоєчасного повідомлення страхувальником без поважних на те причин про настання страхового випадку або створення страховикові перешкод у визначенні обставин, характеру та розміру збитків.

Закон № 1961-IV передбачає спеціальні правила щодо наслідків невиконання страхувальником обов'язку перед страховиком, зокрема з надання своєчасного повідомлення про настання страхового випадку.

Так, підпункт 33.1.4 пункту 33.1 Закону № 1961-IV в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачав, що у разі настання ДТП, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування, водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов'язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов'язок, він має підтвердити це документально.

У випадку невиконання чи неналежного виконання страхувальником вказаного обов'язку страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника (підпункт 38.1.1 («ґ») пункту 38.1 статті 38 зазначеного Закону).

Відповідно до ст. 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою.

Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом № 1961-IV у страховика не виник обов'язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

З огляду на наведене вище, ОСОБА_7 Верховного Суду у постанові від 4 липня 2018 року по справі № 755/18006/15-ц зробила висновок про те, що покладання обов'язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закон № 1961-IV).

За таких обставин, враховуючи те, що страхова компанія виконала свій обовязок та сплатила позивачу страхове відшкодування в межах ліміту, оскільки позивач не надав відмову страховика відповідача у виплаті страхового відшкодування паливно-мастильних матеріалів, а відразу пред'явив вимогу про стягнення матеріальної шкоди до відповідача, то такі вимоги задоволенню не підлягають.

Щодо вимог позивача про відшкодування моральної шкоди суд зазначає наступне.

Згідно ч.1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болі та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

З наданих позивачем документів убачається, що ОСОБА_3 перебував на стаціонарному лікуванні в дитячій міській клінічній лікарні та Карлівській ЦРЛ з 08.05.2017 року на протязі 4-х місяців з діагнозом: відкрита черепно-мозкова травма, забій головного мозку тяжкого ступеню. Внутрішньо шлуночковий крововилив правого бокового шлуночку. Відкритий уламковий перелом лівого стегна зі зміщенням. Забиті рани правої тімяної ділянки та підборіддя. Множинні ссадна обличчя, тулуба, кінцівок. Переніс оперативне втручання скелетне витягнення над виростками лівого стегна, демонтаж стержневого апарату зовнішньої фіксації. Рекомендовано гіпсову повязку 1,5 міс., нагляд ортопеда-травматолога, невролога поліклініки, звільнення від фізнавантажень на 6 місяців (а.с.11-73, 119).

Копіями чеків стверджується придбання позивачем ліків, медичних витратних матеріалів та засобів реабілітації милиць (а.с.120-132).

Враховуючи, що через протиправну поведінку відповідача син позивача отримав тяжкі тілесні ушкодження та був залишений відповідачем в небезпеці, тривалий час лікувався та був позбавлений можливості рухатися та відповідно відвідувати школу, відчував сильний біль та до цього часу приймає ліки, тобто був порушений нормальний спосіб життя позивача та його сімї, а тому суд уважає що позивач та його сімя зазнали душевних страждань та переживань.

При цьому суд враховує правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року № 6-2808цс15, відповідно до якої право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована. У разі задоволення такого позову заподіювач шкоди не позбавлений можливості пред'явити майнові вимоги до страхової компанії, з якою ним укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Суд погоджується з розміром моральної шкоди, яку просить стягнути позивач та вважає що він відповідає принципу справедливості та розумності.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, враховуючи що за постановою ВС від 23.01.2019 року (справа № 187/291/17, провадження № 51-274км17) засуджений, який несе цивільну відповідальність, не сплачує жодних судових витрат, суд не стягує з відповідача судовий збір на користь держави та відмовляє в стягненні витрат на професійну правову допомогу.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 1-18, 81, 141, 209-245, 259, 264, 265, 268, 354, 355 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

позов ОСОБА_1, що діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1, що діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_3 моральну шкоду в розмірі 150000 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Полтавського апеляційного суду через Машівський районний суд Полтавської області.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Позивач в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_3 ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженець, м.Карлівка Полтавської області, зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_3, паспорт громадянина України серія КН №114847 від 03.04.1996 р., реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1.

Неповнолітній - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, уродженець ІНФОРМАЦІЯ_5, паспорт громадянина України №532 від 01.02.20108 р, інші відомості відсутні.

Відповідач ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_6, останнє відоме місце проживання ІНФОРМАЦІЯ_7, на даний час відбуває покарання в Менській випраній колонії №91 смт Макошине, Менський район Черкаська область, інші відомості відсутні.

Повний текст Рішення складено 07.03.2019 року.

Суддя С.М.Косик