ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

09 жовтня 2019 року

м. Харків

справа № 643/9794/17

провадження № 22-ц/818/4190/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Пилипчук Н.П. ,

суддів: Бурлака І.В., Маміної О.В.

за участю секретаря судового засідання : Соколовій А.В.

Учасники справи:

позивачі за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідач за первісним позовом за позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_3 ,

треті особи - Служба у справах дітей Московського району управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, Служба у справах дітей Сумської обласної державної адміністрації,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особи: Служба у справах дітей Московського району управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, Служба у справах дітей Сумської обласної державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини, визначення порядку участі у вихованні, припинення стягнення аліментів, стягнення аліментів, та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа Служба у справах дітей Московського району управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, про відібрання дитини, визначення місця проживання дитини,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , в особі представника ОСОБА_4 , на рішення Московського районного суду м.Харкова від 22 травня 2019 року, ухвалене суддею Єрмак Н.В., в залі суду в м. Харкові,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися з позовною заявою до відповідача про визначення місця проживання дитини, визначення порядку участі в вихованні, припинення стягнення аліментів, стягнення аліментів.

В обґрунтування позовних вимог позивач ОСОБА_1 посилається на те, що він з відповідачем по справі перебував в зареєстрованому шлюбі з 22.02.2014 року по 22.07.2016 року. Від шлюбу мають малолітню дитину ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Московського районного суду м.Харкова від 25.05.2017 року з позивача стягнуто аліменти на користь ОСОБА_3 на утримання дитини ОСОБА_5 . Між сторонами була оговорена участь у вихованні дитини, але відповідач систематично порушувала домовленості та не привозила дитину до батька. Останні півтора роки дитина проживає разом з позивачами. Вважає, що в інтересах доньки проживати саме з ним, а не з її матір`ю. Дитина потребує лікування в зв`язку з наявністю певних хвороб. Позивач зазначив, що він любить свою доньку і спроможний забезпечити її всім необхідним, постійно слідкує за станом здоров`я дитини, її розвитком, виховує та піклується про неї. Крім того, відповідач ставить перепони бабусі - матері позивача спілкуватися з онукою. Проживання доньки разом з ним відповідатиме інтересам дитини, оскільки він має можливість забезпечити їй належні умови проживання, повною мірою займатися вихованням дитини, чого відповідач забезпечити не в змозі. У разі визначення місця проживання дитини з батьком, також, просить припинити стягнення аліментів та стягнути аліменти на утримання дитини з відповідача на його користь.

У зв`язку із чим просили визначити місце проживання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з батьком ОСОБА_1 . Визначити порядок участі у вихованні ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 того з батьків,який буде проживати окремо. Визначити порядок участі у вихованні ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 її бабусі ОСОБА_2 Припинити стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 на утримання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 200 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

Позивач ОСОБА_2 посилається на ту обставину, що відповідач ставить їй перепони у спілкуванні з онукою.

16 листопада 2017 року до Московського районного суду м.Харкова надійшов зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання малолітньої дитини та відібрання дитини.

ОСОБА_3 зустрічний позов обґрунтовує тим, що дитина проживала разом з нею, утримання та виховання, а також соціальний та інтелектуальний розвиток їй забезпечувала мати. 20.09.2017 року ОСОБА_1 , зловживаючи довірою, під приводом зустрічі з дитиною викрав її та утримує в невідомому місці. 24.10.2017 року вона подала заяву до Московського ВП ГУ НП у Харківській області за фактом викрадення дитини. Зазначає, що позивач за первісним позовом не виконував батьківських обов`язків з 2016 року, а дитина йому потрібна тільки для маніпулювання почуттями матері дитини та ухилення від сплати аліментів. Просить в задоволенні первісного позову відмовити та задовольнити зустрічний позов.

У зв`язку із чим просила встановити місце проживання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з матір`ю - ОСОБА_3 за адресою проживання матері - АДРЕСА_1 . Відібрати дитину ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у батька ОСОБА_1 без позбавлення батьківських прав та передати її матері. - ОСОБА_3 .

Рішенням Московського районного суду м.Харкова від 22 травня 2019 року первісний позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - задоволено частково.

Визначено місце проживання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_1 .

Припинено стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 на утримання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на підставі виконавчого листа № 643/14465/16-ц, виданого за рішенням Московського районного суду м.Харкова від 25.05.2017 року.

Стягнуто з ОСОБА_3 аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітньої дитини - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 200 гривень щомісячно, з дня набрання рішення законної сили до досягнення повноліття дитини.

На підставі ст. 430 ЦПК України допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць.

Стягнути з ОСОБА_3 (з урахуванням ухвали Московського районного суду м.Харкова від 03 червня 2019 ) в дохід держави судовий збір в сумі 640 грн. 00 коп.

В іншій частині первісного позову відмовлено.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 , в особі представника ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити її зустрічні позовні вимоги в повному обсязі. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не було прийнято до уваги наявність кримінального провадження відкритого за заявою ОСОБА_3 відносно ОСОБА_1 . Також судом не було встановлено реальне місце проживання дитини, умови її проживання, стан здоров`я, оскільки первісним позивачем по справі не допущено службу у справах дітей для співбесіди з дитиною, огляду умов її проживання, не проведено співбесіду з особами, з якими дитина, зі слів свідків проживає. В основу рішення суд першої інстанції поклав виключно дві складові: тривалий час проживання дитини з батьком та показання свідків зі сторони позивачів за первісним позовом. Суд першої інстанції проігнорував факт наявності ухилення батька від обов`язку сплатити аліментів та наявності заборгованості у розмірі 8 706, 52 грн. Судом не наведено підстав чому дитина не може проживати з матір`ю, не встановлено причинно-наслідкового зв`язку хвороб дитини, які остання набула за час проживання з батьком.

ОСОБА_1 надав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу залишити без задоволення. Відзив мотивований тим, що посилання апелянта на те, що судом першої інстанції не було прийнято до увагу наявність кримінального провадження, відкритого за заявою ОСОБА_3 не відповідають дійсності, оскільки вказані обставини були досліджені судом та їм надана оцінка. Також вказує, що матеріали справи не містять жодного посилання на ту обставину, що позивачами за первісним позовом не допущено службу у справах дітей для співбесіди із особами, з якими проживає дитина. В той час, як адреса, за якою проводилось обстеження умов проживання дитини разом з матір`ю, в апеляційній скарзі, як адреса місця проживання матері дитини не зазначена. Позивачем за зустрічним позовом не надано доказів належності на праві власності або на праві довгострокового найму житлового приміщення, яке є її постійним місцем проживання та ймовірним місцем проживання дитини. Судом першої інстанції справедливо зазначено, що протягом останнього часу мати дитини стала менше приділяти уваги дитині, не відвідує дитячі свята у дитсадку, щоб поцікавитися розвитком дитини, не намагається із нею побачитися, що було підтверджено показами свідків. Доводи апелянта про те, що батько перешкоджає їй бачитися із дитиною чи обмежує її спілкування не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи. Вказує на те, що на час ухвалення рішення судом першої інстанції було відомо, що відповідачка ОСОБА_3 , мати дитини звільнена з останнього місця роботи. Відомостей про нове місце працевлаштування ОСОБА_3 матеріали справи не містять. Посилається на те, що матеріали справи містять докази того, що після повернення від матері ІНФОРМАЦІЯ_3 дитини потребувала складного та тривалого лікування, яке їй забезпечував батько . Вказує на те, що у разі визначення місця проживання дитини разом із батьком, це жодним чином не вплине негативно на розвиток дитини, не буде суперечити її правам та інтересам.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони з 22.02.2014 року перебували у шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 у подружжя народилася донька ОСОБА_5 , про що свідчить свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 .

Рішенням Московського районного суду м.Харкова від 22.07.2016 року шлюб між сторонами розірваний.

Рішенням Московського районного суду м.Харкова від 25.05.2017 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 стягнуто аліменти на утримання дитини - ОСОБА_5 .

Відповідно до розрахунку заборгованості по аліментам від 27.11.2017 року, заборгованість позивача станом на 01.11.2017 року складає 8706,52 грн.

Відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 року ОСОБА_7 одружився з громадянкою ОСОБА_8 .

Також з матеріалів справи слідує, що у 2017 році між сторонами виник спір щодо місця проживання їх доньки ОСОБА_5

В 2017 році ОСОБА_3 звернулася з заявою до Московського відділу ГУНП в Харківській області, за якою 04.12.2017 року було розпочате досудове розслідування по кримінальному провадженню №0007108 за ч.2 ст.146 КК України.

З довідки КП «Жилкомсервіс» №990 від 07.06.2017 року вбачається, що позивач ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Вказана квартира належить матері позивача ОСОБА_2 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 14.11.2011 року.

Позивач ОСОБА_1 працює кухарем в кафе «Capri Pizza&Grill», за місцем роботи характеризується позитивно, має постійний дохід.

Позивач ОСОБА_2 працює продавцем консультантом в магазині продукти 137, її заробітна плата за період з лютого 2017 року по травень 2017 року складає 22381,71 грн., що підтверджується відповідною довідкою від 06.06.2017 року №6026.

ОСОБА_3 з 21.08.2018 року по 29.08.2018 року працювала у КЗ «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) № 97 Харківської міської ради» на посаді помічника вихователя. Була звільнена згідно наказу № 51-к від 25.08.2018 року. (том 2 а.с. 263)

Позивач ОСОБА_1 на обліку лікарів нарколога та психіатра не перебуває.

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_3 на обліку лікарів нарколога та психіатра також не перебуває.

Згідно з інформацією адміністрації Харківської міської дитячої поліклініки № 13, де малолітня ОСОБА_5 , перебуває під наглядом фахівців з вересня 2017 року, дитина отримує курс лікування з приводу астеноневротичного синдрому, синдрому внутрішньоутробної гіпертензії, синдрому гіперзбудженості. З 22.09.2017 року по 06.11.2017 року ОСОБА_5 пройшла лікування у лікаря гінеколога з діагнозом бактеріальний вульвовагініт. Також була пролікована у дитячого лікаря-пульмонолога з приводу обструктивного бронхіту з повторними епізодами. Виявлене мікроплазменне інфікування.

Службою у справах дітей Московського району управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради під час розгляду справи 16.04.2018 року надано висновок про доцільність визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_5 . У вказаному висновку орган опіки та піклування встановив, що умови проживання за адресою відповідача ОСОБА_3 задовільні. При цьому, також встановлено зі слів матері, що малолітня донька ОСОБА_5 проживає разом з батьком з вересня 2017 року, в зв`язку з чим нею написано заяву до відділу поліції про викрадення дитини. Також у висновку Комісія посилається на ненадання батьком відомостей з приводу причин невідвідування дитиною дитячого закладу. З урахуванням викладеного, орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання дитини разом з матір`ю ОСОБА_3

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 та задовольняючи первісним позов, суд, врахувавши такий висновок, вважав, що є підстави для визначення місця проживання сина сторін з батьком, оскільки ОСОБА_7 довів у судовому засіданні, що він спроможний надати дитині належний рівень виховання, постійного піклування та розвитку, має достатній дохід та належні житлово-побутові умови останній, приділяє дитині багато уваги, опікується його духовним та інтелектуальним розвитком, а тому, належним чином відноситься до виконання своїх батьківських обов`язків, крім того відповідач працює, забезпечений житлом, позитивно характеризується за місцем роботи.

Судова колегія погоджується з таким висновками суду, враховуючи наступне.

В силу ч. 1 ст. 3 Конвенції «Про права дитини», ратифікованої постановою Верховної Ради України 27 лютого 1991 р., в усiх дiях щодо дiтей, незалежно вiд того, здiйснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соцiального забезпечення, судами, адмiнiстративними чи законодавчими органами, першочергова увага придiляється якнайкращому забезпеченню iнтересiв дитини.

В силу ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до ст. ст. 8, 11, 15 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 р., у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральності та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матірю.

Виходячи з аналізу вказаних правових норм, для розлучення малолітньої дитини з матір`ю мають бути встановлені виняткові обставини, які визначені у ч. 2 ст. 161 СК України.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини) держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

За частинами першою, другою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Під забороною розлучення дитини зі своєю матір`ю в контексті Декларації прав дитини слід розуміти не обов`язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі й матері, прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року.

У частині першій статті 3 цієї Конвенції закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

При цьому положення вказаної Конвенції, яка ратифікована Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 14-327цс18.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

При визначенні місця проживання дитини необхідно встановлювати не лише наявність або відсутність виняткових обставин, коли дитина може бути розлучена зі своєю матір`ю, а крізь призму врахування найкращих інтересів дитини, виходячи із рівності прав батьків щодо дитини, встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до положень ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, письмовими, речовими і електронними доказами.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 з 21.08.2018 року по 29.08.2018 року працювала у КЗ «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) № 97 Харківської міської ради» на посаді помічника вихователя. Була звільнена згідно наказу № 51-к від 25.08.2018 року. (том 2 а.с. 263)

Матеріли справи не містять належних та допустимих доказів того, що на час ухвалення судом оскаржуваного рішення ОСОБА_3 мала самостійний дохід та має такий дохід на цей час.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_3 надала позитивну характеристику від ФОП ОСОБА_10 .

Між тим, належних та допустимих доказів того, в який період ОСОБА_3 працювала у ФОП ОСОБА_10 суду не надано, таких даних характеристика не містить, відсутні відомості, що вона працевлаштована і на цей час.

З відповіді начальника Служби у справах дітей Великописарівської районної держаної адміністрації Сумської області вбачається, що ОСОБА_3 та її малолітня донька ОСОБА_5 зареєстровані за адресою : АДРЕСА_3 , але фактично по вищевказаній адресі не проживають. Тому перевірити та надати акт обстеження житлово-побутових вимог не має можливості.

ОСОБА_3 вказує, що фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_1 . Між тим, належних та допустимих доказів того, на якій правовій підставі та умовах вона займає вказане житло ОСОБА_3 суду не надала.

Отже, матеріали справи не містять доказів на підтвердження працевлаштування матері дитини, її доходу, наявності місця проживання та належних соціально-побутових умов. Дитина тривалий час проживає разом з батьком, у неї встановився певний спосіб життя.

З пояснень сторін встановлено, що після розірівання шлюбу за домовленістю сторін дитина проживала переважно з матір*ю.

Мати дитини посилається на те, що місце проживання дитини було самовільно змінено батьком 20.09.2017 року без її згоди, за відсутності будь-яких підстав.

Між тим, ОСОБА_1 пояснив, що зустрівшись з дитиною 20.09.2017 року він був занепокоєний станом її здоров`я, звернувся до медичної установи, обстеження та лікування дитини зайняло певний час. Зазначені доводи ОСОБА_1 підтверджені матеріалами справи (том 1 а.с. 62-105 ), не спростовані ОСОБА_3 .

Так, із медичної документації вбачається, що ОСОБА_5 страждає на астено-невротичний синдром, синдром гіперзбудження, синдром внутрішньочерепної гіпертензії, алолію, дислексію, атопічний дерматит. Крім того, з 20.09.2017 року дитина хворіла на обструктивний бронхіт, бактеріальний вульвовагініт, дисбактеріоз кішківника, бактеріурію, спостерігалася у невропатолога, пульмонолога, гінеколога, дерматолога, алерголога, гастроентеролога, отоларинголога, нефролога, кардіолога, педіатра, ортопеда, психолога.

З медичних даних, що містяться в матеріалах справи вбачається, що стан здоров`я дитини, в тому числі, і неврологічний стан, мова, за період постійного проживання з батьком та бабусею покращився.

19.12.2017 року дитина повернулася до матері та проживала з останньою по 09.01.2018 року, після чого знову стала проживати з батьком.

ОСОБА_3 вказує, що ОСОБА_1 силою відібрав дитину, між тим належними та допустимими доказами зазначене не підтверджено.

Після повернення дитини ОСОБА_1 . встановив погіршення стану її здоров`я та з 24.01.2018 року по 05.02.2018 року дитина перебувала на стаціонарному лікуванні в гінекологічному відділенні Інституту охорони здоров`я дітей та підлітків НАМН.

Вірним є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для відібрання дитини у батька.

Відповідно до статті 162 СК України, якщо один із батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення і повернути її тому, з ким вона проживала.

Оскільки до ухвалення оскаржуваного рішення питання про визначення місця проживання дитини обмежувалось домовленностями сторін, судом або органом опіки і піклування не визначалось, то підстав для відібрання дитини не вбачається.

Такий висновок суду відповідає правовій позиції викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 357/17852/15-ц (провадження № 14-199цс19).

Суд першої інстанції обґрунтовано відхилив висновок органу опіки та піклування від 16 квітня 2018 року, яким рекомендовано визначити місце проживання дитини разом із матір`ю.

Відповідно до пункту 71 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866, під час розв`язання спорів між батьками щодо визначення місця проживання (перебування) дитини служба у справах дітей повинна керуватися найкращими інтересами дитини з урахуванням рівних прав та обов`язків матері та батька щодо дитини. Під час розгляду питання про визначення місця проживання дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, стан здоров`я дитини, факти вчинення домашнього насильства стосовно дитини або за її присутності та інші вагомі обставини. Після обстеження житлово-побутових умов, проведення бесіди з батьками та дитиною служба у справах дітей складає висновок про визначення місця проживання дитини і подає його органу опіки та піклування для прийняття відповідного рішення.

Згідно з частиною шостою статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Колегія суддів вважає, що висновок Служби у справах дітей Московського району управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради від 16.04.2018 року є недостатньо обгрунтованим, оскільки органом опіки та піклування не наведено мотивів з яких він надав перевагу матері, не перевірив обставини, викладені в поясненнях батьків, не взяв до уваги стан здоров*я дитини.

Колегія суддів не бере до уваги доводи ОСОБА_3 що стосуються заборгованості, наявної у ОСОБА_1 по сплаті аліментів, оскільки в період, за який виникла така заборгованість дитина переважно проживала з батьком, знаходилась на його утриманні.

Доказів того, що дитина хворіє з вини батька або матері матеріали спраи не містять.

Навність кримінального провадження, відкритого за заявою ОСОБА_3 , сама по собі без відповідного вироку суду не доводить, що ОСОБА_1 вчинені будь-які протиправні дії.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що особи, які проживають з ОСОБА_1 - його дружина, мати та відчим негативно впливають на дитину та таке оточення є неблагонадійним для неї.

Службою у справах дітей Московського району управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради встановлено, що за місцем проживання ОСОБА_1 дитина займає окрему мебльовану кімнату у трикімнатній квартирі, в якій маються ліжко, шафа, письмовий стіл, іграшки, одяг. Тобто створені належні умови для дитини.

Той факт, що дитина тривалий час проживає разом із батьком не є вирішальним у цій справі.

Водночас встановлено, що ОСОБА_1 зміг забезпечити розвиток дитини у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним, має з донькою тісний емоційний зв`язок, забезпечує її гармонійний розвиток, відповідально займається її лікуванням, матеріально утримує.

Враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, виходячи із пріоритету інтересів дитини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про визначення її місця проживання разом із батьком, що відповідатиме інтересам дитини, сприятиме належним умовам її проживання, гармонійному розвитку та вихованню, належному матеріальному забезпеченню.

Визначення місця проживання дитини з батьком, не впливатиме на їх взаємовідносини з матір`ю, оскільки визначення місця проживання дітей з однім із батьків, не позбавляє іншого батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків.

Мати дитини, яка безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку дитини, має право та обов`язок піклуватися про здоров`я дитини, стан її розвитку, незалежно від того з ким дитина буде проживати.

Апеляційна скарга не містить доводів на спростування висновків суду першої інстанції, які є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні обставин справи судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , в особі представника ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м.Харкова від 22 травня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття , але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий - Н.П.Пилипчук

Судді - І.В. Бурлака

О.В. Маміна