Постанова

Іменем України

15 жовтня 2019 року

провадження №22-ц/824/12508/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Кравець В.А., Махлай Л.Д.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Солом'янського районного суду м. Києва

від 26 червня 2019 року

в складі судді Шереметьєвої Л.А.

у справі №760/27189/19 Солом'янського районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про зміну розміру аліментів,

В С Т А Н О В И В:

В жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила змінити розмір аліментів, визначений за рішенням суду, на утримання їхнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обгрунтування позову вказувала, що після ухвалення судом рішення про стягнення аліментів на утримання сина відповідач ухилявся від виконання рішення, внаслідок чого у нього виникла заборгованість по аліментам на яку було нараховано пеню.

Також, вказувала, що за станом здоров'я їй встановлено інвалідність, у зв'язку з чим з 02.07.2018 вона вийшла на пенсію. Батьки померли, інших родичів, які б могли надавати фінансову допомогу вона не має, аліментів від відповідача майже не отримує.

За вказаних обставин просила встановити максимальний розмір аліментів на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме у розмірі 10 прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку.

Відповідач позов не визнав та подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позовні вимоги є необгрунтованими та не підтверджені належними доказами. В той же час визнав, що в законодавстві відбулися зміни і у відповідності до вимог ч. 2 ст. 182 СК України держава гарантує розмір аліментів на утримання дитини не нижчий ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а тому просив позовні вимоги задовольнити частково та встановити розмір аліментів у твердій грошовій сумі у розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 26 червня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивачка звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій посилалася на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, незаконність та необґрунтованість рішення суду, ухваленого без повного та всебічного з'ясування обставин справи, що призвело до неправильного вирішення справи.

В обґрунтування апеляційної скарги посилалася на те, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, не взяв до уваги наявність у відповідача заборгованості по сплаті аліментів, змін в сімейному законодавстві, зокрема щодо мінімально необхідного розміру прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку з 30% до 50%, а також наявності інвалідності в одержувача аліментів.

Також, як на підставу скасування рішення суду вказувала на те, що відповідач ще до народження дитини звільнився з добре оплачуваної роботи та знявся з реєстраційного обліку з метою несплати аліментів в подальшому.

Клопотання позивача, що міститься в апеляційній скарзі, про розгляд справи у судовому засіданні з викликом учасників справи не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

У частині першій статті 368 ЦПК України передбачено, що в суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Суд апеляційної інстанції, діючи у межах повноважень та порядку, визначених частиною першою статті 374 ЦПК України, не може встановлювати обставини справи, які можуть додатково пояснити її учасники, збирати й перевіряти докази та надавати їм оцінку.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Заявник (в одній із зазначених справ) не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Київський апеляційний суд надав учасникам судового процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів, у яких такий рух описаний, а саме учасникам справи направлено копії ухвал про відкриття апеляційного провадження та про закінчення підготовчих дій і призначення справи до розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Крім того, кожен з учасників справи мав право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи в суді апеляційної інстанції з викликом її учасників.

Зважаючи на відсутність необхідності виклику сторін для надання пояснень, з огляду на обставини справи, підстави для задоволення вказаного клопотання відсутні.

Також, слід зазначити, що спір щодо стягнення аліментів у відповідності до вимог ч. 4 ст. 274 ЦПК України не відноситься до спорів, які не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) учасників справи.

За приписами ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідач, заперечуючи проти апеляційної скарги, подав відзив, в якому посилаючись на те, що доводи апеляційної скарги є безпідставними та не спростовують висновків суду, а рішення є законним та обгрунтованим, просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення - залишити без змін.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, та вимог, що заявлялися в суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності та необгрунтованості.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його правильним, враховуючи наступне.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 04.08.2006 по 18.06.2009 перебували у шлюбі та є батьками неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 07 квітня 2008 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі ј з усіх видів заробітку відповідача, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 01 лютого 2016 року і до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 16 березня 2010 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто пеню за прострочення сплати аліментів у розмірі 63 337,06 грн, який зменшено рішення Апеляційного суду м. Києва від 22.07.2010 до 49 886,80 грн.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 21 липня 2011 року з відповідача на користь позивачки стягнуто неустойку від несплачених аліментів у розмірі 10 000,00 грн.

Звертаючись до суду, позивачка в обгрунтування необхідності зміни способу стягнення аліментів з ј частки доходу відповідача до 10 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян для дитини відповідного віку посилалася на наявність у відповідача заборгованості по аліментам, зміну законодавства, а також на те, що вона не працює, оскільки вийшла на пенсію у зв`язку з інвалідністю.

З наведеного слідує, що позивачка фактично звернулася до суду з вимогами про зміну способу виконання рішення суду шляхом збільшення розміру аліментів.

Згідно з частиною першою статті 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Аналіз вказаної норми закону приводить до висновку, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.

Крім цього, наведена правова норма вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав.

Отже, враховуючи зміст статті 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним та у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів стягувач аліментів може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів.

Таким чином, стаття 192 СК України вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із сторін.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, з`ясувавши обставини щодо щодо матеріального та сімейного стану, а також стану здоров`я, як платника аліментів, так і стягувача, дійшов обгрунтованого та мотивованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Так, судом першої інстанції враховано, що позивачка, звертаючись до суду з позовом та посилаючись на погіршення матеріального становища, у відповідності до вимог ст. 12, 76, 77, 81 ЦПК України не надала суду належних доказів погіршення свого матеріального стану стягувача, окрім наказу про звільнення у зв`язку з хворобою та довідки МСЕК від 17.12.2018 про встановлення ОСОБА_1 третьої групи інвалідності.

Судом також враховано, що встановлення позивачці третьої групи інвалідності не тягне за собою втрати працездатності, а відтак не може свідчити про погіршення матеріального стану останньої.

Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом першої інстанції наявності у позивачки третьої групи інвалідності, як підстави для зміни розміру аліментів, спростовуються висновками суду, викладеними в мотивувальній частині рішення.

Більш того, як зазначено в рішенні суду позивачка не заперечувала тієї обставини, що встановлення третьої групи інвалідності не свідчить про її непрацездатність, проте на даний час вона не працює.

Матеріали справи не містять доказів щодо зміни майнового стану позивача у зв'язку з встановленням третьої групи інвалідності.

Враховуючи наведені обставини та положення закону, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачка не надала суду належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів, згідно яких наявні підстави для зміни розміру аліментів.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що при ухваленні рішення судом не враховано зміну законодавства, а саме щодо мінімального розміру аліментів з 30% до 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з огляду на наступне.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту пава дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» від 17.05.2017 №037-VIII ч. 2 ст. 182 СК України викладено в такій редакції; «Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку».

Отже, вказаним законом збільшено мінімальний розмір аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів. Визначаючи розмір аліментів на одну дитину, суд не може визначити їх розмір на одну дитину менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Таким чином, зміна закону, яким установлюється мінімальний розмір аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів на одну дитину, не є підставою для зміни розміру аліментів, відповідно до ст. 192 СК України.

Суд не визначає мінімального розміру аліментів на одну дитину, оскільки такий розмір встановлюється законом, а не судовим рішенням. При присудженні аліментів суд ураховує, що їх розмір на одну дитину не може бути меншим, ніж визначений законом, зокрема ч. 2 ст. 182 СК України.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними в п. 17 постанови Пленуму ВСУ «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 №3 зміна мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення.

В частині 1 статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діяв щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Отримувати підвищений мінімальний розмір аліментів - це безумовне право, визначене законом, яке захищається в судовому порядку.

Разом з тим, збільшення мінімального розміру аліментів не є підставою для ухвалення рішення про зміну (збільшення) розміру аліментів.

Доводи апеляційної скарги щодо наявності у відповідача заборгованості по аліментам доводять той факт, що останній належним чином не виконує свої аліментні зобов`язання, а не факт погіршення матеріального стану позивачки.

Посилання в апеляційні скарзі, що до народження дитини відповідач звільнився з роботи, знявся з реєстраційного обліку за місцем проживання, що на думку позивачки є метою уникнення від сплати аліментів, не свідчать про погіршення матеріального стану позивачки, а тому у відповідності до вимог ст. 192 СК України не можуть бути підставою для зміни розміру аліментів.

Матеріали справи не містять належних, достатніх, достовірних та допустимих доказів щодо зміни матеріального та сімейного стану відповідача, як платника аліментів, і такі обставини не доводилися позивачем в суді першої інстанції.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем не доведено погіршення матеріального становища позивача чи виникли інші обставини, які відповідно до вимог ст. 192 СК України є підставою для збільшення визначеного судом розміру аліментів.

Фактично доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновком суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції, який їх обґрунтовано спростував.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 77-82, 89 ЦПК України, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення про відмову в задоволенні позову, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду без змін, а скарги без задоволення.

Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (192 100,00 грн); справи незначної складності є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа незначної складності, то вона відноситься до малозначних справ.

За приписами п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 26 червня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 15 жовтня 2019 року.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді В.А. Кравець

Л.Д. Махлай