Дата документу 08.10.2019 Справа № 316/1943/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 316/1943/18 Головуючий у 1 інстанції: Куценко М.О.
№ 22-ц/807/2737/19 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Бєлки В.Ю.

Полякова О.З.

секретар: Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 12 березня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», про зобов`язання вчинити певні дії за договором оренди,

ВСТАНОВИВ

В листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до АТ КБ «ПриватБанк», про зобов`язання вчинити певні дії за договором оренди.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що 16 червня 2011 року відповідачу було передано за актом приймання-передачі приміщення загальною площею 96 кв.м. для його використання у банківській діяльності відповідача на умовах, передбачених договором №2 суборенди приміщення від 24.07.2008р. зі строком дії по 31.05.2013р. Після закінчення строку неодноразово продовжувалася дія договору, а приміщення залишалося у користуванні відповідача. Після останньої пролонгації, на думку позивача, строк дії договору №2 мав би закінчитись 30.05.2017р. Водночас сторони намагалися укласти новий договір оренди на тих самих умовах, але зі строком дії з 01.09.2014р. по 01.08.2017р. Проект такого договору було запропоновано позивачем шляхом його направлення поштовою кореспонденцією на адресу відповідача, він його отримав і не висловлював ніяких заперечень, продовжив користуватися приміщенням, що на думку позивача свідчить про прийняття пропозиції. Позивач зазначає, що в будь-якому випадку у 2017 році закінчився строк дії обох договорів і відповідач зобов`язаний був повернути приміщення. З цього приводу позивач направив на адресу відповідача лист від 24.04.2017р., в якому просив повернути приміщення та ключі від нього 30 квітня 2017 року зі складанням відповідного акту приймання-передачі. Але відповідач не передав приміщення з оренди у спосіб, визначений договором та законом, тобто по акту здачі-приймання приміщення, не повернув ключів від приміщення. Зазначає що ці обставини порушують права позивача як власника вказаного приміщення, позивачеві не відомо в якому воно перебуває стані, що в ньому зберігається, для яких цілей воно використовується і ким, він не має доступу до вказаного приміщення, адже двері до нього є зачиненими і потрапити до нього він не може, а тому позбавлений можливості користуватися своєю приватною власністю.

Посилаючись на зазначені обставини просила суд, зобов`язати відповідача передати приміщення загальною площею 96 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та склада ється з приміщень: №№1-3, 1-4, 1-5, 1-6, 1-8, 1-9, 1-10, власнику ОСОБА_1 по акту здачі-приймання приміщення.

Заочним рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області від 12 березня 2019 року позов задоволено.

Зобов`язано АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» передати приміщення загальною площею 96 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та складається з приміщень: №№1-3, 1-4, 1-5, 1-6, 1-8, 1-9, 1-10, власнику ОСОБА_1 за актом здачі-приймання приміщення.

Стягнуто з АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_1 вартість сплаченого судового збору в розмірі 704,80 гривень.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції було встановлено, що 24 липня 2008 року між орендодавцем фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 , орендарем Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» після реорганізації форми товариства та зміни найменування) та власником ОСОБА_2 було укладено договір №2 суборенди приміщення, предметом якого є надання орендареві в тимчасове користування на платній основі приміщення загальною площею 96 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , для ведення банківської діяльності (а.с. 6-8).

В подальшому до договору №2 була укладена додаткова угода від 16.06.2011 року, внаслідок чого відбулася заміна сторони орендодавця з підприємця на фізичну особу без статусу підприємця, встановлено строк дії договору з 16 червня 2011 року по 31 травня 2013 року та визначено склад орендованого майна - приміщення загальною площею 96 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ), 30 та складається з приміщень: №№1-3, 1-4, 1-5, 1-6, 1-8, 1-9, 1-10 (а.с. 9).

16 червня 2011 року за актом здачі-приймання приміщення орендоване майно було передано в користування відповідачу(а.с. 10).

Як зазначив суд першої інстанції, факт одержання зазначеного орендованого майна від позивача та його використання відповідачем на умовах, передбачених договором №2, сторонами не заперечується.

Таким чином. суд першої інстанції встановив, що спір між сторонами виник із зобов`язальних правовідносин, оскільки передання майна в користування особі, яка зобов`язалася повернути це майно після закінчення строку, на який воно передано, але не виконує цього обов`язку, базується на умовах укладеного між сторонами договору та регулюється відповідно розділу III книги 5 ЦК.

Як у суді першої інстанції так і при апеляційному розгляді, позивач наполягав на тому, що не має доступу до приміщення, яке відповідачем не повернено до теперішнього часу та не складено відповідний акт приймання передачі.

Натомість відповідач заперечує проти цього та зазначає, шо неодноразово пропонував позивачеві забрати приміщення та повідомляв про необхідність забрати ключі від нього, а натепер за поясненнями відповідача, ключі від приміщення знаходяться у відповідача, але позивач як орендодавець не звертається до нього.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно виходив з положень ст. ст.759 ЦК України, за якими за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно ч.1 ст.763 ЦК України, договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Згідно ст.764 ЦК України, якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму (оренди), то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Відповідно до статті 785 ЦК України у разі припинення договору найму, наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договору.

Відповідно до ч.2 ст. 795 ЦК України, повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється.

Таким чином, обов`язок щодо передання приміщення у належному стані та з дотриманням передбаченого договором порядку, в тому числі зі складанням відповідного акту приймання-передачі, покладено законом на орендаря.

Зокрема, згідно п. 5.1 договору №2 від 24.07.2008р. передача орендодавцем та прийняття орендарем приміщення в оренду засвідчується актом здачі-приймання приміщення у суборенду. Повернення приміщення орендодавцеві здійснюється за актом здачі приймання. Обов`язок по складанню акта здачі-приймання покладається на сторону, яка передає приміщення іншій стороні договору. Орендар/орендодавець зобов`язаний здійснити огляд приміщення під час підписання акту здачі-приймання (а.с. 7).

Згідно п.5.2 цього договору - приміщення та інше майно вважаються фактично переданими орендодавцеві/орендареві з моменту підписання акта здачі-приймання. У момент підписання цього акта орендар/орендодавець передає орендодавцеві/орендареві ключі від приміщення.

Згідно п.6.1 цього договору №2 - порушенням зобов`язання є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Відтак судом першої інстанції зроблено обґрунтований висновок, що відповідачем порушені умови договору, зокрема, відповідачем було прийнято одноособове рішення про припинення дії договору оренди з 10.06.2015р. у зв`язку із зміною обставин, якими сторони керувалися під час його укладення, після чого так само одноособово орендар перевірив приміщення та опечатав його у присутності сторонніх осіб та за відсутності орендодавця, склавши про це акт від 10.06.2015 року, залишивши ключі від приміщення у себе в опечатаному конверті.

Тож суд першої інстанції правомірно вважав, що такі дії не є достатніми, а обов`язки орендаря не можна вважати такими що виконані належним чином, оскільки такий порядок повернення приміщення не передбачено ані в законі, ані в договорі.

Посилання у апеляційній скарзі на процесуальні порушення, нібито допущені судом при розгляді справи не може бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

Так, зазначення у апеляційній скарзі про те, що не було забезпечено слухання справи в режимі відео конференції, про безпідставне ухвалення заочного рішення тощо, не містять зазначень про те, як це вплинуло на остаточне судове рішення. Адже відповідач був обізнаний про час та місце розгляду справи та не надав жодних переконливих доводів з приводу того, щоб справа обов`язково слухалась в режимі відеоконференції, а представник їх позбавлений можливості з`явитися до суду.

Натомість в справі містяться відомості про запізнє повідомлення суду про бажання проведення відео конференції, про неможливість організації зв`язку тощо.

Відповідач не був позбавлений можливості ані протягом розгляду справи у першій, ані в апеляційній інстанції, надати свої заперечення проти позову.

Посилання у апеляційній скарзі на те, що з 10.6.2015 року приміщення було повністю звільнене, не свідчить про дотримання умов договору оренди, позаяк позивач мав перевірити якість приміщення яке поверталося, та сторонами мали оформити передання відповідним актом.

Наявність судового рішення, яким вирішувалися питання щодо стягнення орендної плати і зокрема, відмова у стягненні орендної плати не можуть бути підставою для відмови у позові про повернення приміщення, строк користування яким закінчився.

Посилання на пропуск строку позовної давності є безпідставним, позаяк позови про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, а також позови про витребування майна з чужого незаконного володіння можуть бути пред`явлені протягом періоду порушення права власності, яке визначається триваючим.

Відповідна позиція Верховного Суду відображена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 р. у справі №653/ 1096/16-ц щодо застосування негаторного способу захисту, а також у постановах від 06.03.2018 р. у справі №904/9159/16 та від 22.03.2018 р. у справі №904/12521/16 щодо застосування віндикації.

Тож суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, виходив з наявних у матеріалах справи доказів, наданих позивачем у відповідності із процесуальним законом, і керувався принципами змагальності та диспозитивності цивільного судочинства.

Наведені вище обставини свідчать про те, що суд першої інстанції, мотивуючи своє рішення, вірно проаналізував норми закону та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Доводи скарги та матеріали справи не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене, судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Заочне рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 12 березня 2019 року по цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17.10. 2019 р.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: В.Ю. Бєлка

О.З. Поляков