КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 760/25127/18

провадження № 22-ц/824/12834/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А. (суддя-доповідач),

суддів - Мазурик О.Ф., Махлай Л.Д.

за участю секретаря судового засідання - Перебитюка А.М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Національний авіаційний університет

третя особа - ректор Національного авіаційного університету Ісаєнко Володимир Миколайович

розглянув у відритому судовому засіданні апеляційну скаргу відповідача Національного авіаційного університету в особі ректора Ісаєнка Володимира Миколайовича

на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 10 червня 2019 року у складі судді Усатової І.А.

у справі за позовом ОСОБА_1 до Національного авіаційного університету, третя особа ректор Національного авіаційного університету Ісаєнко ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Національного авіаційного університету про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позов мотивований тим, що 01 липня 2015 року наказом Національного авіаційного університету №394/к від 11 червня 2015 року переукладено строковий трудовий договір на посаді директора Інституту економіки та менеджменту з ОСОБА_1. Наказом №387/к від 29 липня 2015 року назву Інституту економіки та менеджменту змінено на Навчально-науковий інститут Економіки та менеджменту (далі - Інститут).

Зазначав, щонаказом в.о. ректора НАУ Ісаєнк а В.М . №387/к від 24 березня 2017 року позивача було звільнено за систематичне невиконання позивачем без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором. Постановою Апеляційного суду м. Києва від 11 квітня 2018 року позивача було поновлено на посаді директора Навчально-наукового інституту економіки та менеджменту з 24 березня 2017 року. Наказом ректора НАУ від 15 травня 2018 року№375/к було скасовано наказ про звільнення позивача та поновлено дію контракту, укладеного між НАУ та позивачем.

Указував, що наказом ректора НАУ від 04 вересня 2018 року №751/к його було звільнено у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці (реорганізації інституту), п.1 ст. 40 КЗпП України.

Уважав, що вказаний наказ є безпідставним, незаконним і таким, що винесений з порушенням чинного законодавства, оскількипід час його звільнення відповідачем було порушено вимоги Кодексу законів про працю України та інших законних та підзаконних актів.

Посилався на те, що підставою для розірвання з працівником трудового договору у зв`язку з реорганізацією підприємства, установи, організації за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України може бути саме реорганізація підприємства, установи організації як юридичної особи. Реорганізація ж структурного підрозділу юридичної особи із створенням або без створення іншого структурного підрозділу не є реорганізацією юридичної особи, а свідчить лише про зміну внутрішньої (організаційної) структури юридичної особи. На відміну від реорганізації юридичної особи, ця обставина може бути підставою для звільнення працівників структурного підрозділу, згідно з п.1 ч. 1 ст.40 КЗпП України, лише по підставах скорочення чисельності або штату працівників у зв`язку з такими змінами за умови дотримання власником вимог ч. 2 ст. 40, ст. ст. 42,43,49-2 КЗпП України.

Зазначав, що при перетворенні інституту у факультет відбулася зміна істотних умов праці керівника підрозділу - найменування посади та зміна тарифного розряду оплати праці. У зв`язку зі зміною істотних умов праці пропозиції щодо продовження трудового договору на посаді декана факультету відповідачем запропоновано позивачу не було, а відповідно і вимоги відповідача щодо надання позивачем згоди на продовження роботи в нових умовах на посаді керівника підрозділу.

Стверджував, що перед звільненням відповідачем йому було запропоновано лише посади професорів двох кафедр при наявності в університеті після реорганізації підрозділів або звільненні керівників вакантних посад керівників навчально-наукових інститутів, факультетів та кафедр, на які на час звільнення позивача не було обрано осіб у відповідності до вимог ст. 43 та п. 11 ст. 55 Закону України «Про вищу освіту».

На думку позивача, наказ відповідача виданий за відсутності на те правових підстав, передбачених пунктом 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, є порушенням його прав, а тому вказаний наказ підлягає скасуванню.

Уважав, що у зв`язку з тим, що звільнення відбулось незаконно, його маєбути поновлено на роботі та виплачено середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 05.09.2018 до моменту прийняття рішення по справі.

Виходячи з викладеного, просив визнати протиправним та скасувати наказ ректора НАУ Ісаєнка В.М. №751/к від 04.09.2018 про звільнення ОСОБА_1 у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці (реорганізації інституту), п. 1 ст. 40 КЗпП України; поновити його на посаді директора Навчально-наукового інституту економіки та менеджменту Національного авіаційного університету; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 05.09.2018 по дату прийняття рішення у справі.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 10 червня 2019 року позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано наказ ректора НАУ Ісаєнка В.М. №751/к від 04.09.2018 про звільнення ОСОБА_1 у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці (реорганізації інституту), п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді директора Навчально-наукового інституту економіки та менеджменту Національного авіаційного університету.

Стягнуто з Національного авіаційного університету на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 05.09.2018 по 10.06.2019 у розмірі 58 896,76 грн.

Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись з указаним рішенням, 09 серпня 2019 року відповідач в особі ректора Ісаєнка В.М. звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог частково, визнання формулювання причин звільнення позивача неправильним, зобов`язання відповідача змінити формулювання причин звільнення з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України (у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці (реорганізація інституту) на п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України (скорочення чисельності або штату працівників), у задоволенні решти позовних вимог - відмовити, оскільки уважає, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, неправильно застосував норми матеріального права та не врахував всіх фактичних обставин справи.

Посилаючись на положення пункту 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06 листопада 1992 року та статті 235 КЗпП України, зазначає, що суд першої інстанції за результатом дослідження матеріалів справи повинен був змінити підставу звільнення ОСОБА_1 на звільнення за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням чисельності або штату працівників.

Уважає, що вищевказана зміна формулювання причин звільнення не суперечить вимогам закону та не порушує прав позивача, підстави для задоволення вимог в частині поновлення на роботі та оплати вимушеного прогулу у суду були відсутні.

05 вересня 2019 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_1 на апеляційну скаргу, в якому останній просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, посилаючись на те, що рішення суду є законним та обґрунтованим.

Представник відповідача у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити з підстав, наведених в ній.

Позивач у судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечував та просив залишити її без задоволення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем порушено трудові права позивача, які підлягають захисту шляхом визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі тастягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Проте, колегія не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що з 01.01.2002 позивач працював у Національному авіаційному університеті.

01.01.2002 на підставі наказу №7/к від 15.01.2002 позивач прийнятий на посаду старшого викладача кафедри менеджменту зовнішньоекономічної діяльності підприємств з укладенням строкового трудового договору.

30.08.2002 на підставі наказу №353/к від 03.07.2002 строк трудового договору на посаді старшого викладача кафедри менеджменту зовнішньоекономічної діяльності підприємств було продовжено.

16.10.2002 на підставі наказу №537/к від 22.10.2002 переведено на посаду доцента кафедри менеджменту зовнішньоекономічної діяльності підприємств з укладенням строкового трудового договору.

01.04.2003 на підставі наказу №298/к від 10.07.2003 переведений на посаду доцента кафедри менеджменту зовнішньоекономічної діяльності підприємств Інституту економіки та менеджменту університету та продовжено строк трудового договору.

01.07.2004 на підставі наказу №371/к від 19.07.2004 строк трудового договору на посаді доцента кафедри менеджменту зовнішньоекономічної діяльності підприємств Інституту економіки та менеджменту університету було продовжено у зв`язку з обранням за конкурсом.

01.07.2005 на підставі наказу №369/к від 29.06.2005 призначений на посаду заступника директора з наукової роботи Інституту економіки та менеджменту університету на умовах контракту.

01.07.2005 на підставі наказу №369/к від 29.06.2005 переведений за сумісництвом на посаду завідувача кафедри (0,5 окл.) економічної кібернетики Інституту економіки та менеджменту університету у зв`язку з обранням за конкурсом.

01.07.2006 на підставі наказу №630/к від 27.07.206 продовжено строк трудового договору на посаді заступника директора Інституту економіки та менеджменту університету на умовах контракту.

01.12.2007 на підставі наказу №1285/к від 28.11.2007 переведений на посаду завідувача кафедри фінансів, обліку і аудиту Інституту економіки та менеджменту університету на умовах контракту зі збереженням строку обрання за конкурсом.

10.12.2014 на підставі наказу №716/к від 10.12.2014 переведений на посаду директора Інституту економіки та менеджменту університету до проходження за конкурсом зі збереженням умов контракту.

01.07.2015 на підставі наказу №394/к від 11.06.2015 переукладено строковий трудовий договір на посаді директора Інституту економіки та менеджменту університету у зв`язку з обранням за конкурсом на умовах контракту.

01.09.2015 на підставі наказу №243/од від 29.07.2015 назву Інституту економіки та менеджменту було змінено на Навчально-науковий інститут економіки та менеджменту.

31.10.2017 в.о. ректора Національного авіаційного університету Ісаєнком В. було видано наказ №509/од. «Про реорганізацію Навчально-наукового інституту економіки та менеджменту», згідно якого реорганізовано Навчально-науковий інститут економіки та менеджменту шляхом перетворення його на Факультет економіки та бізнес-адміністрування з 01.01.2018.

З матеріалів справи вбачається та не заперечувалось сторонами, що 21.05.2018 позивач був повідомлений про реорганізацію Навчально-наукового інституту економіки та менеджменту шляхом його перетворення на Факультет економіки та бізнес-адміністрування на підставі наказу від 31.10.2017 №509/од, також ознайомлений з пропозицією на призначення за переведенням на іншу посаду. Так, йому було запропоновано у відповідності до ст. 49-2 КЗпП України посади: професора на кафедрі фінансів, обліку і аудиту Факультету економіки та бізнес-адміністрування та професора на кафедрі організації авіаційних перевезень Факультету транспортних технологій. Також повідомлено, що в разі відмови від пропозиції позивач підлягатиме звільненню за п. 1 ст. 40 КЗпП із наданням пільг та компенсацій, передбачених законодавством про працю, не раніше 2-х місячного терміну, а саме 21.07.2018.

Також, судом першої інстанції встановлено, що 26.07.2018 ОСОБА_1 було звільнено з роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України (наказ від 26.07.2018 №614/к). Після видання наказу про звільнення, позивач надав адміністрації університету листки тимчасової непрацездатності серії АДІ № 226768 та № 226808. У зв`язку із тим, що у день звільнення 26 липня 2018 року адміністрації університету не було відомо про те, що позивач є непрацездатним, а листки про непрацездатність з 25.07.2018 по 03.09.2018 позивач надав після одужання, наказ від 26.07.2018 №614/к про звільнення ОСОБА_1 було скасовано.

04.09.2018 на підставі наказу №751/к від 04.09.2018 позивача звільнено з роботи у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці (реорганізація інституту), п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 21 КЗпП України трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно зі ст.141 КЗпП України власник або уповноважений ним орган повинен правильно організувати працю працівників, створювати умови для зростання продуктивності праці, забезпечувати трудову і виробничу дисципліну, неухильно додержувати законодавства про працю і правил охорони праці, уважно ставитися до потреб і запитів працівників, поліпшувати умови їх праці та побуту.

Згідно з п.п.1, 6 ч.1 ст.5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, вільний вибір виду діяльності та правовий захист від незаконного звільнення.

За п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 27.06.2012 року в справі №6-65цс12, ліквідація структурного підрозділу юридичної особи зі створенням чи без створення іншого структурного підрозділу не є ліквідацією або реорганізацією юридичної особи, а свідчить лише про зміну внутрішньої (організаційної) структури юридичної особи. На відміну від ліквідації чи реорганізації юридичної особи, ця обставина може бути підставою для звільнення працівників цього структурного підрозділу згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України лише з підстав скорочення чисельності або штату працівників у зв`язку з такими змінами при умові дотримання власником вимог ч. 2 ст. 40, ст. ст. 42, 43, 49-2 КЗпП України.

Згідно з ч. 2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у п.п.1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п.19 Постанови Пленуму Верховного суду України за №9 від 09.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 33 Закону України «Про вищу освіту» структура закладу вищої освіти, статус і функції його структурних підрозділів визначаються статутом закладу вищої освіти та положеннями про відповідні структурні підрозділи. Структура закладу вищої освіти, що не є бюджетною установою, може визначатися статутом закладу без дотримання вимог цієї статті. Структурні підрозділи утворюються рішенням вченої ради закладу вищої освіти у порядку, визначеному цим Законом і статутом закладу вищої освіти. Основними структурними підрозділами закладів вищої освіти (крім коледжів, які не здійснюють підготовку бакалаврів) є факультети, кафедри, бібліотека. Факультет - це структурний підрозділ закладу вищої освіти, що об`єднує не менш як три кафедри та/або лабораторії, які в державних і комунальних закладах вищої освіти у сукупності забезпечують підготовку не менше 200 здобувачів вищої освіти денної форми навчання (крім факультетів вищих військових навчальних закладів (закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання), закладів вищої освіти фізичного виховання і спорту, закладів вищої освіти культури та мистецтва).

Згідно п. 1 ч. 7 ст. 33 ЗУ «Про вищу освіту» структурними підрозділами закладу вищої освіти можуть бути, зокрема, навчально-науковий інститут - структурний підрозділ університету, академії, інституту, що об`єднує відповідні кафедри, лабораторії, науково-дослідні центри та експериментальні лабораторії, які провадять освітню діяльність і проводять наукові дослідження.

Таким чином, Навчально-науковий інститут економіки та менеджменту був структурним підрозділом Національного авіаційного університету.

Згідно з ч.ч. 1-4 статті 64 ГК України підприємство може складатися з виробничих структурних підрозділів (виробництв, цехів, відділень, дільниць, бригад, бюро, лабораторій тощо), а також функціональних структурних підрозділів апарату управління (управлінь, відділів, бюро, служб тощо). Функції, права та обов`язки структурних підрозділів підприємства визначаються положеннями про них, які затверджуються в порядку, визначеному статутом підприємства або іншими установчими документами. Підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Підприємство має право створювати філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи, погоджуючи питання про розміщення таких підрозділів підприємства з відповідними органами місцевого самоврядування в установленому законодавством порядку. Такі відокремлені підрозділи не мають статусу юридичної особи і діють на основі положення про них, затвердженого підприємством. Підприємства можуть відкривати рахунки в установах банків через свої відокремлені підрозділи відповідно до закону.

Так, ст. 31 Закону України «Про вищу освіту» врегульовано утворення, реорганізація та ліквідація закладу вищої освіти.

Згідно п. 1 ч. 1 та ч. 2 ЗУ «Про вищу освіту» рішення про утворення, реорганізацію (злиття, приєднання, поділ, перетворення) чи ліквідацію закладу вищої освіти приймається: для закладів державної форми власності - Кабінетом Міністрів України. Реорганізація чи ліквідація закладу вищої освіти не повинна порушувати права та інтереси осіб, які навчаються у цьому закладі вищої освіти. Обов`язок щодо вирішення всіх питань продовження безперервного здобуття вищої освіти такими особами покладається на засновника (засновників) закладу вищої освіти.

Відповідно до п. 14 ч. 2 ст. 32 Закону України «Про вищу освіту» заклади вищої освіти мають право утворювати, реорганізовувати та ліквідовувати свої структурні підрозділи.

Виходячи з викладеного та зважаючи, що Навчально-науковий інститут економіки та менеджменту був структурним підрозділом Національного авіаційного університету, суд першої правильно встановив, що у даному випадку мала місце реорганізація саме структурного підрозділу університету, а не юридичної особи вцілому.

Підставою для розірвання з працівником трудового договору у зв`язку з реорганізацією підприємства, установи, організації по п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України може бути реорганізація підприємства, організації як юридичної особи.

Реорганізація ж структурного підрозділу юридичної особи із створенням або без створення іншого структурного підрозділу не є реорганізацією юридичної особи, а свідчить лише про зміну внутрішньої (організаційної) структури юридичної особи.

На відміну від реорганізації юридичної особи, ця обставина може бути підставою для звільнення працівників структурного підрозділу, згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, лише на підставах скорочення чисельності або штату працівників у зв`язку з такими змінами за умови дотримання власником вимог ч. 2 ст. 40, ст. ст. 42, 43, 49-2 КЗпП України.

Власник уважається таким, що належно виконав вимоги частини 2 статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Так, відповідно до вимог частини третьої статті 49-2 КЗпП України одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

З матеріалів справи убачається та не заперечувалось сторонами під час розгляду справи, що ОСОБА_1 21 травня 2018 року одночасно з попередженням про реорганізацію Навчально-наукового інституту економіки та менеджменту, виходячи з наявної у позивача спеціальності, було запропоновано наступні посади: професора на кафедрі фінансів, обліку та аудиту; професора на кафедрі організації авіаційних перевезень.

Матеріалами справи встановлено, що у 2003 році ОСОБА_1 присуджено науковий ступінь кандидата економічних наук зі спеціальності економіка транспорту і зв`язку. У 2011 році присвоєно вчене звання професора кафедри фінансів, обліку і аудиту (а.с. 27, 28).

Отже, запропоновані відповідачем посади відповідали спеціальності (кваліфікації) ОСОБА_1 .

Проте, позивач, ознайомившись з повідомленням від 21 травня 2018 року про реорганізацію Навчально-наукового інституту економіки та менеджменту шляхом його перетворення на Факультет економіки та бізнес-адміністрування, не відмовився від запропонованих йому посад, однак зазначив, що має право на прийняття рішення протягом 2 місяців.

Листом від 12 липня 2018 року №01.01/96 позивача було повторно повідомлено про необхідність надати відповідь щодо переведення на одну із запропонованих посад та роз`яснено про необхідність у разі згоди на призначення за переведенням надати відповідну заяву, в іншому випадку його буде звільнено (а.с. 34). Вказаний лист ОСОБА_1 було отримано 18 липня 2018 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення (а.с. 35), проте відповіді не надано.

Окрім того, листом від 04 червня 2018 року №01.02./73. позивача було повідомлено про неможливість запропонувати йому інші посади, крім запропонованих раніше.

У судовому засіданні ОСОБА_1 повідомив, що не був згодний на переведення на одну із запропонованих відповідачем посад та уважав, що йому повинні були запропонувати посаду рівнозначну займаній останнім посади директора інституту, а саме, посаду декана.

При цьому, позивач посилався на те, що у зв`язку із реорганізацією Навчально-наукового інституту економіки та менеджменту шляхом його перетворення на Факультет економіки та бізнес-адміністрування відбулись зміни істотних умов праці у розумінні частини третьої статті 32 КЗпП України та фактично, на думку позивача, посада директора інституту «перетворилась» на посаду декана.

Відповідно до частини третьої статті 32 КЗпП України у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 36 КЗпП України у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40).

04 вересня 2018 року позивача було звільнено з роботи на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Згідно пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Аналіз указаної норми дає підстави для висновку, що вона передбачає декілька самостійних підстав для розірвання з ініціативи власника трудового договору з працівником, а саме, ліквідація, реорганізація, банкрутство або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Тобто кожна із зазначених підстав є самостійною підставою для звільнення працівника з ініціативи власника відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

З матеріалів справи убачається та на цьому наголошував представник відповідача, що у зв`язку з реорганізацією Навчально-наукового інституту економіки та менеджменту шляхом його перетворення на Факультет економіки та бізнес-адміністрування у Національному авіаційному університеті відбулися зміни у штатному розписі, а саме, штатна чисельність директорів інститутів з 11 посад скоротилися на 2 одиниці та з 01 січня 2018 року у штатному розписі передбачено лише 9 посад директорів інституту.

На підтвердження вказаних обставин у справі містяться копії витягів зі штатних розписів з 01 січня 2017 року та з 01 січня 2018 року (а.с. 29,30).

Окрім того, відповідно до Наказу №509/од від 31 жовтня 2017 року наказано реорганізувати Навчально-науковий інституту економіки та менеджменту (ННІЕМ) шляхом перетворення його на Факультет економіки та бізнес-адміністрування (ФЕБА) з 01 січня 2018 року. Кафедри ННІЕМ підпорядкувати в.о. декана Факультету економіки та бізнес-адміністрування (а.с. 10). Тобто, при реорганізації посада в.о. декана не була вільною, а посада декана - взагалі не існувала.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Таким чином, виходячи з того, що в Національному авіаційному університеті у зв`язку з реорганізацією Навчально-наукового інституту економіки та менеджменту шляхом його перетворення на Факультет економіки та бізнес-адміністрування мало місце скорочення чисельності працівників, а звільнення ОСОБА_1 відбулось саме на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, відсутні підстави уважати, що в університеті відбулись зміни істотних умов праці у розумінні частини третьої статті 32 КЗпП України та звільнення позивача мало бути здійснено на підставі частини шостої статті 36 КЗпП України, як на це посилався позивач.

Отже, установивши, що у відповідача дійсно мали місце реорганізація структурного підрозділу та скорочення чисельності працівників, останнім додержано норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, при цьому працівник не надав згоду на переведення на іншу посаду та попереджався за 2 місяці про наступне вивільнення, колегія суддів доходить висновку, що звільнення позивача за пунктом 1 статті 40 КЗпП України з посади відповідачем було проведено правомірно, з дотриманням вимог діючого законодавства.

В апеляційній скарзі, відповідач, посилаючись на положення статті 235 КЗпП України, просив задовольнити позовні вимоги частково, визнати формулювання причин звільнення позивача неправильним, зобов`язати відповідача змінити формулювання причин звільнення з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України (у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці (реорганізація інституту) на п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України (скорочення чисельності або штату працівників), у задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Такі доводи не заслуговують на увагу суду та є безпідставними з огляду на положення частини першої статті 13 ЦПК України, якою передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, проте позивачем таких вимог заявлено не було.

Окрім того, відповідач не позбавлений можливості внести зміни до наказу про звільнення або скасувати останній самостійно у разі наявності відповідних підстав.

З огляду на викладене, колегія уважає, що суд першої інстанції залишив поза увагою той факт, що при реорганізації інституту, як структурного підрозділу, відбулось скорочення штату працівників, при цьому позивач не надав згоду на переведення на іншу запропоновану йому посаду, що є підставою для звільнення останнього відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, що призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення про задоволення позову.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Наведені порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову згідно з ч. 1 ст. 376 ЦПК України.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, перевірених у судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів доходить висновку про задоволення апеляційної скарги частково та скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача Національного авіаційного університету в особі ректора Ісаєнка Володимира Миколайовича- задовольнити частково.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 10 червня 2019 року - скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Національного авіаційного університету, третя особа ректор Національного авіаційного університету Ісаєнко ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 15 жовтня2019 року.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.Ф. Мазурик

Л.Д. Махлай