Постанова

Іменем України

11 березня 2019 року

м. Київ

справа № 405/5367/16-ц

провадження № 61-32479св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: приватний нотаріус Київського нотаріального округу Данич Оксана Федорівна, публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Ленінського районного суду міста Кіровограда від 13 березня

2017 року у складі судді Шевченко І. М. та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 15 червня 2017 року у складі колегії суддів: Карпенка О. Л., Голованя А. М., Гайсюка О. В.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ:

Короткий зміст позовних вимог:

У липні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Данич О. Ф. про визнання недійсним державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Позовна заява мотивована тим, що 13 січня 2016 року приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Данич О. Ф.зареєстровано право власності за публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») на об'єкт нерухомого майна - комплекс будівель в місті Кіровоград по вулиці Родімцева генерала, 96а. Підставою виникнення права власності банку, відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, зазначено іпотечний договір № 29 від 15 січня 2008 року, підстава внесення запису - рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 27802236 від 13 січня

2016 року.

Вказане майно належало ОСОБА_6, який передав його банку в іпотеку за вказаним договором. Проте ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_6 помер, а позивач є його спадкоємцем. Він вважає здійснену реєстрацію права власності на майно за банком, вчиненою з порушенням вимог законодавства так, як відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку» правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїм правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Проте ОСОБА_6, ні позивач не укладали договір про задоволення вимог іпотеко держателя, а в самому тексті іпотечного договору відсутнє відповідне застереження, отже у нотаріуса були відсутні підстави для вчинення реєстраційної дії. Нотаріус не повідомив позивача про вчинення нотаріальної дії та не узгодив з ним оцінку майна. Іпотечним договором передбачено вирішення спірних питань третейським судом, а не у спосіб, який застосовано нотаріусом. Нотаріусом проігноровано факт накладення державною виконавчою службою арештів на предмет іпотеки на користь інших фізичних та юридичних осіб.

ОСОБА_4 просив визнати недійсною державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, вчинену приватним нотаріусом Данич О. Ф.

13 січня 2016 року та відповідно до якої зареєстровано право власності за ПАТ «Укрсоцбанк» на комплекс будівель в місті Кіровоград по вулиці Родімцева генерала, 96а.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій:

Ухвалою Ленінського районного суду міста Кіровограда від 26 вересня

2016 року залучено ПАТ «Укрсоцбанк» до участі у справі в якості співвідповідача.

Рішенням Ленінського районного суду міста Кіровограда від 13 березня

2017 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що ПАТ «Укрсоцбанк» у спосіб, передбачений законом та договором, задовольнив свої вимоги за рахунок переданого в іпотеку майна. Посилання позивача на можливість вирішення майнового спору лише у третейському суді та за умови узгодження з ним вартості майна, з урахуванням прав інших обтяжувачів суд вважав безпідставними.

Ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 15 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено.

Рішення Ленінського районного суду міста Кіровограда від 13 березня

2017 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу ОСОБА_4, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги:

06 липня 2017 року ОСОБА_4 через засоби поштового зв'язку подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Ленінського районного суду міста Кіровограда від 13 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 15 червня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що суди не врахували відсутність угоди про передачу банку прав на іпотечне майно, або виконавчого напису нотаріуса, а отже у нотаріуса були відсутні підстави для здійснення такої реєстрації права. Суди не врахували відсутність повідомлення про перехід права власності та застосування застереження про добровільну передачу предмета іпотеки іпотекодержателю. Суди не врахували, що реєстраційна дія вчинена нотаріусом без повідомлення позивача, всупереч договору та законодавству. Суди проігнорували факт реєстрації переходу права власності на майно всупереч існуючим арештам на це майно, накладеним на користь інших осіб.

Доводи інших учасників справи:

01 листопад 2017 року ПАТ «Укрсоцбанк» через засоби поштового зв'язку подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення, в якому просить касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, а рішення Ленінського районного суду міста Кіровограда від 13 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 15 червня 2017 року залишити без змін.

Рух касаційної скарги:

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 вересня 2017 року поновлено ОСОБА_4 строк на касаційне оскарження рішення Ленінського районного суду міста Кіровограда від 13 березня 2017 року та ухвали апеляційного суду Кіровоградської області від 15 червня 2017 року.

Відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Ленінського районного суду міста Кіровограда.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року касаційну скаргу разом з матеріалами цивільної справи передано до Верховного Суду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ:

Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у запереченні на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оцінка аргументів учасників справи й висновків судів попередніх інстанцій:

За змістом частини першої статті 575 ЦК Українита статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме

майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

За правилами статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи - іпотекодавця, такий спадкоємець не несе відповідальність перед іпотекодержателем за виконання основного зобов'язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК Україний передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Статтею 36 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, яка діяла на час прийняття нотаріусом оспорюваного рішення) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Висновки Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду за результатом розгляду касаційної скарги:

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_8, місцевий суд, з висновком якого погодився й апеляційний суд, правильно виходив з того, що згідно договору іпотеки, сторони погодили звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, а саме у пункту 4.5.5. договору іпотеки передбачили, що іпотекодержатель звертає стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку», тому нотаріус, як уповноважена законом особа, відповідно до наданих банком документів, перелік яких визначений Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, правомірно здійснив державну реєстрацію права власності на іпотечне майно за банком.

Щодо доводів касаційної скарги:

Доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування рішень судів попередніх інстанцій, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального та процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді апеляційної інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду міста Кіровограда від 13 березня

2017 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 15 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М.Коротун

М. Є.Червинська