Номер провадження: 22-ц/813/768/19
Номер справи місцевого суду: 497/1210/15-ц
Головуючий у першій інстанції Раца В.А.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.10.2019 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 497/1210/15-ц

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),

- суддів: - Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря судового засідання Віцько А.І.,

учасники справи:

- позивач - ОСОБА_1 ;

- відповідачі 1) ОСОБА_2 , 2) ОСОБА_3 , 3) ОСОБА_4 , 4) ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про усунення перешкод у користуванні, заапеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Болградського районного суду Одеської області, ухвалене у складі судді Раца В.А. 17 листопада 2018 року,

встановив:

У травні 2015 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вищенаведеним позовом, в якому просить: 1) усунути перешкоди у користуванні домоволодінням, по АДРЕСА_1 , який належить позивачу на праві приватної власності, а саме просить провести роботи для того, щоб уся домашня худоба, яка знаходиться під стіною будинку позивача, була переміщена на відстань не менше ніж 12 метрів від нього; 2) знести всі господарські будівлі, які примикають до стін його дома, або перенести їх на відстань, яка б забезпечувала йому можливість обслуговувати свій будинок.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказує, що йому на праві власності належить домоволодіння, яке розташоване на земельній ділянці, яка виділена під забудову домоволодіння, ще його батькам. По сусідству з ним проживають відповідачі, яким на праві власності належить домоволодіння АДРЕСА_2 . Їх земельні ділянки межують таким чином, що задня стіна домоволодіння позивача знаходиться у дворі відповідачів, які на території своєї земельної ділянці збудували господарські будівлі таким чином, що однією зі стін цих будівель є задня стіна житлового будинку позивача. Починаючі з вулиці відповідачами збудований гараж, потім будівлі для зберігання сіна і для утримання домашньої худоби. У результаті дій відповідачів, позивач позбавлений можливості обслуговувати задню стіну свого будинку. Окрім цього прямо під вікнами будинку постійний запах навозу та шум від ОСОБА_8 . Добровільно усунути вище зазначені перешкоди відповідачі не бажають, тому позивач вимушений звернутися до суду з вищенаведеним позовом (Т. 1, а. с. 1 1 зворотна сторона).

Рішенням Болградського районного суду Одеської області від 17 вересня 2018 р. позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Зобов`язано відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_1 , належному йому домоволодінню АДРЕСА_2 , а саме переміщення домашньої худоби від стіни будинку позивача до встановленої законодавством відстані та надання можливості вільного обслуговування ОСОБА_1 житлового будинку АДРЕСА_2 .

У задоволенні позовних вимог щодо знесення усіх господарських будівель, належних відповідачам відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що за весь час з початку будівництва по теперішній час відповідачу не було направлено жодного припису від компетентних органів щодо порушення порядку та умов зведення споруди на земельній ділянці, яка належить йому. Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що порушення прав позивача ОСОБА_1 , у вільному користуванні та розпорядженні належним йому майном, які виразилися у будівництві гаражу, однією зі стін якого є стіна житлового будинку позивача та розташуванні домашньої худоби біля стіни будинку позивача, що позбавляє позивача вільного доступу до задньої стінки житлового будинку для її обслуговування, однак позов підлягає частковому задоволенню, тільки в частині переміщення домашньої худоби, яку визнали відповідачі, а по вимозі щодо знесення господарських будівель сплинув строк позовної давності (Т. 2, а. с. 107 - 111).

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати. Ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що до самочинного будівництва позовна давність не застосовується. Також не застосовується позовна давність у негаторному позові.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 адвокат Поліщук А.В підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги.

ОСОБА_11 в судовому засіданні заперечувала проти задоволення апеляційної скарги. Апеляційну скаргу просила залишити без задоволення. Рішення суду першої інстанції просила залишити без змін.

Згідно із ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення осіб, які прийняли участь у судовому засіданні, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні рішення, колегія суддів зазначає наступне.

Колегія суддів не погоджується з вищезазначеними висновками суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні вказаних вище позовних вимог щодо усунення перешкод у користуванні майном. Вважає, що суд першої інстанції на підставі наявних у справі, наданих сторонами і досліджених судом доказів невірно встановив вищевказані обставини по справі, дійшов неправильного вищезазначеного висновку про відмову у задоволенні вказаних вище позовних вимог щодо усунення перешкод у користуванні майном. Висновки суду не відповідають обставинам справи, вимогам норм матеріального (ст. ст. 11, 16, 253, 257, 261, 321, 376 ЦК України, ст. ст. 103, 104 ЗК України) та процесуального (ст. ст. 263, 264 ЦПК України) права.

Судом встановлено, що позивачу ОСОБА_1 на праві власності належить житловий будинок, розташований по АДРЕСА_2 , що підтверджено свідоцтвом про право власності від 30 серпня 2003 року, видане Дмитрівською сільською радою на підставі рішення виконавчого комітету Дмитрівської сільської ради від 20.08.2003 року №7 (Т. 1, а. с. 3).

Відповідно до технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_2 , виданий КП «Ізмаїльське МБТІ», до складу вище вказаного домоволодіння входять: житловий одноповерховий будинок літ. «А» з підвалом літ. «а» та навісом літ. «а-1»; господарські будівлі: сарай літ. «Б», сарай літ. «В», гараж літ. «Г», сарай літ. «Д», сарай літ. «Е», сарай літ. «Ж» з навісом літ. «ж», господарські (надвірні) споруди: № 1- №5.

Також судом встановлено, що позивачу на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 0,2216 га, цільове призначення якої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташована за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер якої :02:003:0005, що підтверджено свідоцтвом про право власності на нерухоме майно № 7482520 від 02.08.2013 року, серії НОМЕР_1 та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень № 7482962 від 02.08.2013 року (Т. 1, а. с. 55, 56).

Власником сусідньої земельної ділянки площею 0,1561, цільове призначення якої для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована по АДРЕСА_2 є ОСОБА_2 , що підтверджено державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 509902, виданого 06.12.2010 року (Т.1, а. с. 68).

Також судом встановлено, що інформація про реєстрацію права власності за адресою: АДРЕСА_2 відсутня, що підтверджується довідкою КП «Болградське БТІ» №59 від 10.03.2016 року (Т. 1, а. с. 150).

Відповідно до листа Дмитрівської сільської ради Болградського району Одеської області №59 від 17.03.2016 року ОСОБА_2 є власником домоволодіння, розташованого за адресою АДРЕСА_3 , а. с. 151), а відповідно до довідки Дмитрівської сільської ради Болградського району Одеської області № 581 від 27.04.2015 року (Т. 1, а. с. 5), домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 станом на 14 квітня 1991 року відносилося до колгоспного типу двору, до складу якого входили: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , тобто відповідачі по справі, однак суду не було надано жодного правовстановлюючого документу на це домоволодіння.

Так, відповідною комісією Дмитрівської сільської ради Болградського району 07.04.2015 року було проведено обстеження домоволодінь, розташованих по АДРЕСА_4 , в результаті якого комісією вирішено рекомендувати ОСОБА_3 добровільно знести споруди по утриманню овець, які межують із задньою стіною домоволодіння по АДРЕСА_1 (а .с. 8). Однак, 10.10.2016 року при перевірці на предмет виконання цього акту, комісією було встановлено, що відповідачі рекомендації комісії не виконали (Т. 1, а. с. 209).

Згідно з висновком експерта № 41/49-2017 від 26.03.2018 року розташування гаражу розміром в плані 11,0 м х 4,5 м по АДРЕСА_2 та житлового будинку літ. «А» по АДРЕСА_2 один відносно одного не відповідає вимогам державних будівельних норм 3.25* ДБН 360-92** «Містобудування. Планування та забудова міських і селищних поселень», оскільки: - вказані будівлі розташовані в безпосередній близькості (впритул) одна відносно іншої, тобто без дотримання встановлених протипожежними вимогами розривів; - вказані будівлі розташовані на відстані меншій ніж один метр від лінії суміжної межі, що унеможливлює обслуговування їх стін; - зливові води від атмосферних опадів з даху житлового будинку літ. «А» по АДРЕСА_1 стікають на дах будівлі гаражу по АДРЕСА_2 тобто на територію суміжної земельної ділянки; - розташований по АДРЕСА_2 розміром в плані 11,0 м. х 4,5 м забезпечений скатною хвилястою волокнисто цементною покрівлею із механічним кріпленням до дерев`яної обрешітки, яка встановлена по дерев`яній основі. Хвиляста волокнисто цементна покрівля розташованого по АДРЕСА_2 гаражу частково заведена під покрівлю із цементно-піщаної черепиці житлового будинку літ. «А» по АДРЕСА_1 , між вказаними покрівлями існують просвіти (зазори), які утворені внаслідок нещільного прилягання одна до одної виконаних із несумісних матеріалів покрівель двох будівель, що разом із різністю похилу схилів цих дахів створює умови для потрапляння атмосферних опадів до горищного простору житлового будинку літ. «А» по АДРЕСА_1 . В своєму висновку експерт зазначає, що технічно, для усунення можливості проникнення атмосферних опадів до горищного простору житлового будинку літ. «А» домоволодіння АДРЕСА_1 . Які наявні між покрівлею даху гаражу домоволодіння АДРЕСА_2 та покрівлею даху житлового АДРЕСА_5 можуть бути усунуті заповненням їх цементно-піщаним розчином марки 50 на довжину не менше 150 мм, як зазначено у пункті 7.4.3 державних будівельних норм ДБН В.2.6-220:2017 «Покриття будівель і споруд», або можуть бути виконанні роботи по улаштуванню обшивки даху і улаштуванню організованого водозбору з даху будівлі, але для цього необхідно виконати реконструкцію будівлі гаражу у складі домоволодіння АДРЕСА_2 в частині зменшення її висоти.

За правилами ч. 1 ст. 11 ЦК України, ч. 1 ст. 16 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Як роз`яснено в пункті 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення ст. 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень ст. ст. 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених ч. 2 ст. 353 цього Кодексу.

За змістом ч. 1 ст. 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо).

Згідно зі ст. 104 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати припинення діяльності на сусідній земельній ділянці, здійснення якої може призвести до шкідливого впливу на здоров`я людей, тварин, на повітря, земельні ділянки та інше.

Відповідно до ч. 3 п. 3.25 ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» для догляду за будівлями і здійснення їх поточного ремонту відстань до межі сусідньої ділянки від найбільш виступної конструкції стіни треба приймати не менше 1,0 м. При цьому повинно бути забезпечене влаштування необхідних інженерно-технічних заходів, що запобігатимуть стіканню атмосферних опадів з покрівель та карнизів будівель на територію суміжних ділянок.

Відповідно до частин першої, другої, четвертої та сьомої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Збудований об`єкт нерухомості може бути знесений особою, яка здійснила самочинне будівництво, або за її рахунок лише на підставі судового рішення у випадках, передбачених частинами четвертою та сьомою статті 376 ЦК України, а саме: якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, що здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці; якщо така забудова порушує права інших осіб; якщо проведення перебудови об`єкта є неможливим; особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, відмовляється від проведення перебудови відповідно до прийнятого судом рішення.

Судом першої інстанції встановлено факт порушення прав позивача ОСОБА_1 , у вільному користуванні та розпорядженні належним йому майном, які виразилися у будівництві гаражу, однією зі стін якого є стіна житлового будинку позивача та розташуванні домашньої худоби біля стіни будинку позивача, що позбавляє позивача вільного доступу до задньої стінки житлового будинку для її обслуговування, однак відмовлено у задоволенні вимоги щодо знесення господарських будівель через сплив строку позовної давності.

Отже судом першої інстанції встановлено, сторонами не оскаржується, факт саме порушення прав позивача вказаним самочинним будівництвом.

Що стосується висновку суду першої інстанції про сплив позовної давності щодо вимог позову про усунення перешкод у користуванні власністю позивача, апеляційний суд зазначає наступне.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України, встановлена загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Сплив позовної давності, про застосування дійшов висновку суд першої інстанції, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК України перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Пунктом 29 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», роз`яснено, що враховуючи, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього, строк позовної давності на вимоги про проведення перебудови самочинно збудованого чи такого, що будується, житлового будинку, прибудови до нього, будівлі, споруди чи іншого нерухомого майна, а також про знесення таких об`єктів не вважається пропущеним незалежно від тривалості часу, який минув після закінчення чи початку будівництва.

Стосовно триваючих порушень Пленум Вищого господарського суду України роз`яснює у пункті 5.1 Постанови від 29.05.2013 № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів», що позовна давність не може поширюватися на вимоги про усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України), оскільки в такому разі йдеться про так зване триваюче правопорушення. Аналогічне положення містить пункт 36 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав».

Таким чином, самочинне будівництво є триваючим правопорушенням, отже позовна давність не розповсюджується на негаторний позов, тому підстав для застосування наслідків спливу позовної давності суд не вбачає.

З урахуванням вказаного доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не пропущено строк позовної давності щодо вимоги про усунення перешкод у користуванні майном є обґрунтованими.

Посилання суду першої інстанції на те, що за весь час з початку будівництва по теперішній час відповідачу не було направлено жодного припису від компетентних органів щодо порушення порядку та умов зведення споруди на належній позивачу земельній ділянці - не має наслідком задоволення/відмови у задоволенні даного позову, так як, в порядку ч. 1 ст. 16 ЦПК, з вищенаведеним позовом звернулась особа за захистом своїх прав власника.

Отже на підставі наявних у справі, наданих сторонами і досліджених судом доказів суд першої інстанції дійшов невірного вищевказаного висновку про сплив позовної давності щодо вимоги про усунення вказаного триваючого правопорушення.

Апеляційна скарга є частково обґрунтованою і підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.

Оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом порушено норми процесуального права, неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції, в частині відмови у задоволенні позовних вимог про зобов`язання знести господарські будівлі, підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення в цій частині про задоволення цих позовних вимог за вищевказаного обґрунтування.

Відповідно до ст. ст. 133, 141 ЦПК України необхідно здійснити перерозподіл судових витрат пропорційно до розміру задоволення позовних вимог, а саме: стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача судові витрати у розмірі 413, 40 грн..

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Болградського районного суду Одеської області від 17 листопада 2018 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про зобов`язання знести господарські будівлі- скасувати. Ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про зобов`язання знести господарські будівлі задовольнити.

Зобов`язати ОСОБА_2 знести гараж, розміром 11,0 м. х 4,5 м., розміщений на земельній ділянці по АДРЕСА_2 , який впритул прилягає до належного ОСОБА_1 житлового будинку АДРЕСА_2 .

Зобов`язати ОСОБА_2 перемістити сарай для утримання худоби, загальною площею 6 (шість) кв. м., розміщений на земельній ділянці по АДРЕСА_2 , який впритул прилягає до належного ОСОБА_1 житлового будинку АДРЕСА_2 , на відстань не менше 12 (дванадцять) метрів від належного ОСОБА_1 житлового будинку АДРЕСА_2

В решті рішення залишити без змін.

Здійснити перерозподіл судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) на користьОСОБА_1 (паспорт НОМЕР_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 )судовий збір у сумі 413 (чотириста тринадцять) грн. 40 коп..

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 15 жовтня 2019 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: С. О. Погорєлова

О. М. Таварткіладзе