22-ц/804/2151/19
242/6608/18

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 жовтня 2019 року м. Маріуполь

Єдиний унікальний номер 242/6608/18

Номер провадження 22-ц/804/2151/19

Донецький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Ткаченко Т.Б. (суддя-доповідач), Кочегарової Л.М., Пономарьової О.М.

Секретар Герасимова Г.Є.

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2

за зустрічним позовом:

позивач ОСОБА_2

відповідач ОСОБА_1

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 26 червня 2019 року, у складі судді Черкова В.Г., повний текст судового рішення складений 02 липня 2019 року,

у справі за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про поділ майна, що є спільною сумісною власністю,

за зустрічним позовом ОСОБА_2

до ОСОБА_1

про визнання майна особистою приватною власністю

В с т а н о в и в:

В грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , в якому просив поділити між сторонами об`єкт права спільної сумісної власності у вигляді квартири загальною площею 60,7 кв.м, житловою 34,8 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за позивачем право власності на ? частину вказаної квартири, судові витрати покласти на відповідача.

В мотивування позову зазначив, що з 30 вересня 2000 року перебував з відповідачем ОСОБА_4 в зареєстрованому шлюбі, який розірвано 26 лютого 2016 року на підставі рішення суду. Під час перебування у шлюбі сторонами придбана квартира АДРЕСА_2 , загальною площею 60,7 кв.м, житловою площею 34,8 кв.м. Вважає, що спірна квартира придбана за спільні кошти подружжя, тому є спільним майном подружжя. Добровільно відповідач не бажає розподілити спільне майно, з листопада 2018 року чинить йому перешкоди у користуванні спільним майном, змінила замки на дверях, обмежує його право власності.

В січні 2019 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 , в якій просила визнати спірну квартиру особистою власністю, придбану на підставі договору купівлі-продажу квартири від 25 липня 2009 року, посвідченого державним нотаріусом Першої селидівської державної нотаріальної контори Шарафєєвою І.В., номер за реєстром 1993, а також вирішити питання про стягнення судових витрат, які покласти на ОСОБА_1 .

В мотивування зустрічного позову ОСОБА_2 зазначила, що спірна квартира була придбана нею за кошти, що належали їй особисто від продажу квартири, придбаної до укладення шлюбу з ОСОБА_1 .

Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 26 червня 2019 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна, що є спільною сумісною власністю, задоволено частково.

Визнано квартиру АДРЕСА_3 , сумісно нажитим майно подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_5 й залишено його у спільній частковій власності, визначивши частки рівними, а саме: по 1/2 (одній другій) кожному.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 (одну другу) частину квартири АДРЕСА_3 .

У задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 витрати, пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 704 грн. 80 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні, обставинам справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування матеріального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити, її позовні вимоги за зустрічним позовом задовольнити.

Зокрема вказала, що судом помилково не прийнято до уваги те, що нею спірну квартиру придбано за особисті кошти після продажу квартири за адресою: АДРЕСА_4 . Належну їй квартиру продано після укладання правочину купівлі-продажу спірної квартири, оскільки на той час вона мала двох неповнолітніх дітей та без наявності права власності на житло, відділ опіки та піклування не дозволив продавати квартиру.

Вказує, що судом не правильно застосовано ст.60 СК України, не враховано роз`яснення, викладені у п.п.23, 24 постанови Пленуму ВС України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя».

Судом залишено поза увагою, що за договором купівлі-продажу спірної квартири від 25 липня 2009 року продавцями є ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та позивач ОСОБА_1

Вважає, що спірна квартира є її особистою власністю, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири, яка їй належала до шлюбу з ОСОБА_1 , невеликим проміжком часу між придбанням спірної квартири та продажем її власної квартири, а також тим, що продавцем спірної квартири виступав, в тому числі, позивач, який отримав за неї грошові кошти.

Відповідно до положень статті 360 ЦПК України позивачем ОСОБА_1 на адресу апеляційного суду подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на його обґрунтованість, законність та ухвалення на підставі всебічно досліджених доказів у справі.

Вважає, що твердження ОСОБА_2 про придбання спірної квартири за власні кошти, отримані нею від продажу квартири, належної їй на праві приватної власності, не підтверджено належними та допустимими доказами.

Вказує, що належність частини квартири ОСОБА_1 не стосується предмету спору та не впливає на вирішення спору. Укладання правочинів між подружжям, в тому числі купівля-продаж, не заборонено законодавством.

Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Як передбачено пунктом 1 частини 4 статті 274 ЦПК України, в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя.

Позивач за основним позовом ОСОБА_1 в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином (а.с.120 -122).

В апеляційному суді відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) ОСОБА_2 надала пояснення, аналогічні доводам, викладеним в апеляційній скарзі. Пояснив також, що при укладанні договору купівлі-продажу спірної квартири, нею сплачено ОСОБА_6 частину грошових коштів, а залишок суми після продажу квартири, яка належала їй особисто. Під час укладення даного договору ОСОБА_1 надавав нотаріусу заяву про згоду на придбання його дружиною спірної квартири у спільну сумісну власність. Також пояснила, що не отримувала письмової відмови органу опіки та піклування щодо продажу її квартири без наявності іншого житла у дітей. Працівники цього органу їй надали усну консультацію з цього питання.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним позовом) ОСОБА_2 , яка просила апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити, її зустрічні позовні вимоги задовольнити, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, з таких підстав.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира не була придбана за особисті грошові кошти ОСОБА_2 , оскільки свою квартиру за адресою: АДРЕСА_4 , відповідачем було продано 04 серпня 2009 року, тобто після придбання спірної квартири 25 липня 2009 року, інших належних та допустимих доказів щодо особистої купівлі ОСОБА_2 спірної квартири суду не надано. Також суд виходив з того, що ОСОБА_1 з 06 квітня 2004 року по теперішній час зареєстрований у спірній квартирі.

Суд прийшов до висновку, що трьохкімнатна квартира АДРЕСА_2 була придбана сторонами за час перебування у шлюбі, тому вона є спільною сумісною власністю подружжя, без досягнення згоди між подружжям вона є неподільною, а тому кожний з них має право на 1/2 частину цього майна.

В зв`язку із задоволенням первісного позову, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні зустрічних вимог за їх необґрунтованістю.

З такими висновками апеляційний суд не може не погодитись, виходячи з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 30 вересня 2000 року, який розірвано на підставі рішення суду, яке набрало законної сили 14 березня 2016 року.

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 25 липня 2009 року, посвідченого державним нотаріусом Першої селидівської державної нотаріальної контори Шарафєєвою І.В., продавці ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_1 передали у власність покупця, а ОСОБА_8 (покупець) прийняла та сплатила обумовлену грошову суму за квартиру АДРЕСА_2 , яка складається і має такі характеристики: трьохкімнатна квартира, загальною площею 60,7 кв.м, житловою площею 34,8 кв.м.

З витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого 28 липня 2009 року Селидівським БТІ, вбачається, що трьохкімнатна квартира АДРЕСА_2 , належить на праві приватної власності ОСОБА_8 із часткою 1/1.

Судом також встановлено, що під час перебування у шлюбі сторони набули нерухоме майно трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_2 . При цьому не має жодного правового значення на кого зі сторін записане (зареєстроване) це майно.

Згідно свідоцтва про шлюб НОМЕР_1 , виданого Селидівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, ОСОБА_9 та ОСОБА_8 зареєстрували шлюб 18 листопада 2017 року, після реєстрації шлюбу її прізвище « ОСОБА_10 ».

За положеннями частини 1 статті 21 Сімейного кодексу України (далі - СК України) шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.

Відповідно до частини 1 статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до положень частини першої статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Згідно з частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до частини першої статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Згідно з договором купівлі-продажу квартири від 25 липня 2009 року, посвідченого державним нотаріусом Шарафєєвою І.В., номер за реєстром 1993, ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 (продавці) передали у власність ОСОБА_8 (покупця) квартиру АДРЕСА_2 , покупець приймає та сплачує за неї обумовлену грошову суму. Продаж квартири за домовленістю сторін вчинено за чотирнадцять тисяч чотириста вісім гривень, які продавці отримали до підписання цього договору і підтверджують факт повного розрахунку за продану квартиру (а.с.52).

Згідно з договором купівлі-продажу квартири від 04 серпня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Селидівського міського нотаріального округу Донецької області Нечипоренко Т.І., номер за реєстром 1428, ОСОБА_11 (продавець) продала, а ОСОБА_12 (покупець) купила одну квартиру за адресою: АДРЕСА_4 з одної жилої кімнати загальною площею 30,6 кв.м, житловою -15,3 кв.м. Ця квартира належала продавцю на підставі договора купівлі-продажу квартири від 18.04.2000 року за р.№224, посвідченого приватним нотаріусом Селидівського міського нотаріального округу Донецької області Леоновой В.П. та зареєстрованого Селидівським БТІ 18.04.2000 року № 3184 (зареєстровано в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 28 липня 2009 року). Продаж вчинено за 18000 грн., які продавець одержала повністю до підписання цього договору. Згідно з довідкою у даному договорі квартира є особистою приватною власністю продавця, як набута до шлюбу (а.с.55).

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цих Кодексом випадках.

В силу вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів вважає, що ОСОБА_2 , як одна із подружжя, яка оспорює поширення правового режиму спільного сумісного майна на спірну квартиру, належними та допустимими доказами не довела обставини, на які посилається для спростування презумпції спільності права власності подружжя на вказане майно.

Доводи ОСОБА_2 щодо придбання квартири АДРЕСА_2 за гроші, отримані нею від продажу однокімнатної квартири АДРЕСА_5 , яка належала їй на праві особистої приватної власності, спростовується фактичними обставинами справи, оскільки вказана квартира була продана вже після придбання спірної трьохкімнатної квартири та сплати її вартості.

Як в суді першої інстанції, так і в апеляційному суді ОСОБА_2 не надано доказів того, що грошові кошти за спірну квартиру вона передавала ОСОБА_6 після продажу належної їй особисто квартири АДРЕСА_5 . ОСОБА_13 того її пояснення та доводи апеляційної скарги в цій частині спростовуються пунктом 2.1. договору купівлі-продажу квартири від 25 липня 2009 року (а.с.52), з якого вбачається, що продаж квартири за домовленістю сторін вчиняється за чотирнадцять тисяч чотириста вісім гривень, які продавці отримали до підписання цього договору і підтверджують факт повного розрахунку за продану квартиру.

Не підтверджено ОСОБА_2 належними та допустимими доказами існування відмови органу опіки та піклування щодо здійснення відчуження належної їй на праві особистої власності квартири.

Як пояснила в апеляційному суді ОСОБА_2 , покупка спірної квартири була здійснена за згодою ОСОБА_1 , який надав державному нотаріусу Шарафєєвій І.В. заяву про свою згоду на придбання його дружиною ОСОБА_4 спірної трьохкімнатної квартири у спільну сумісну власність.

З трудової книжки НОМЕР_2 ОСОБА_1 вбачається, що з часу реєстрації шлюбу та до моменту укладення договору купівлі-продажу спірної квартири, він працював водієм, водієм -інкасатором (а.с.126-130).

Відповідно до трудової книжки ТН № 211995 ОСОБА_11 в цей період також постійно працювала (а.с.131-134).

Досліджуючи обставини справи та наведені правові норми у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов до обґрунтованого висновку про задоволення первісного позову та про відмову у задоволенні зустрічного позову, оскільки зустрічні позовні вимоги не підтверджено належними та допустимими доказами.

Викладені в апеляційній скарзі доводи, є непереконливими, такими що не спростовують висновків суду першої інстанції, у зв`язку з чим рішення Селидівського міського суду Донецької області від 26 червня 2019 року слід залишити без змін.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 26 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складений 17 жовтня 2019 року.

Судді: Т.Б.Ткаченко

Л.М.Кочегарова

О.М.Пономарьова