ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/4820/170/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2019 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії

суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Ярмолюка О.І. (суддя-доповідач), Спірідонової Т.В., Янчук Т.О.,

секретар судового засідання Шевчук Ю.Г.,

з участю позивачки ОСОБА_1 ,

представниці відповідача Гойди Т.С.,

представника третьої особи Гречанюка А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної казначейської служби України у місті Хмельницькому Хмельницької області, третя особа Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області, про відшкодування шкоди за апеляційною скаргою Управління Державної казначейської служби України у місті Хмельницькому Хмельницької області на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 24 жовтня 2018 року,

встановив:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Управління Державної казначейської служби України у місті Хмельницькому Хмельницької області (далі Держказначейство), третя особа Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області (далі УПФ), про відшкодування шкоди.

ОСОБА_1 зазначила, що з 15 грудня 2015 року вона як суддя у відставці отримує в УПФ щомісячне довічне грошове утримання. На підставі абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України (далі ПК України) УПФ як податковий агент щомісячно утримувало з довічного грошового утримання позивачки податок з доходів фізичних осіб і військовий збір. Рішенням Конституційного Суду України від 27 лютого 2018 року №1-р/2018 вказану норму визнано такою, що не відповідає Конституції України. В результаті прийняття Верховною Радою України неконституційного закону щодо оподаткування довічного грошового утримання їй було заподіяно майнову шкоду у виді утриманого податку з доходів фізичних осіб і військового збору за період з 15 грудня 2015 року по лютий 2018 року включно в розмірі 40 998 грн 15 коп.

За таких обставин ОСОБА_1 просила суд стягнути з Державного бюджету України на свою користь шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України 40 998 грн 15 коп. шкоди, завданої законом, що визнаний неконституційним.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 24 жовтня 2018 року позов задоволено. Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України за рахунок бюджетної програми 3504030 «Відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, відшкодування громадянинові вартості конфіскованого та безхазяйного майна, стягнутого в дохід держави, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб» на користь ОСОБА_1 шкоду за період з 15 грудня 2015 року по 28 лютого 2018 року в сумі 40 998 грн 15 коп., завдану законом, що визнаний неконституційним.

Судові витрати віднесено на рахунок держави.

Суд виходив з того, що неконституційним законом ОСОБА_1 завдано збитків, які підлягають відшкодуванню в порядку ст. 152 Конституції України та ст. 1175 ЦК України.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі Держказначейство просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в позові посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 не має законного права вимагати повернення відрахованого податку з часу дії відповідних положень ПК України, оскільки неконституційна норма втратила чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про її неконституційність, а Держказначейство не вчинило жодних протиправних дій, які б могли призвести до порушення прав та інтересів позивача, і не повинно відповідати за її позовом.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, вказуючи на його законність та обґрунтованість.

УПФ не скористалося своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.

2.Мотивувальна частина

Позиція суду апеляційної інстанції

Частинами 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

Заслухавши учасників судового процесу та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини

ОСОБА_1 як суддя у відставці перебуває на обліку в УПФ та отримує щомісячне довічне грошове утримання.

Внаслідок прийняття Верховною Радою України Закону України від 27 березня 2014 року №1166-VII «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» були внесені зміни до ПК України. Зокрема, пункт 164.2 статті 164 цього Кодексу було доповнено підпунктом 164.2.19, в силу якого оподаткуванню підлягають суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять тисяч гривень на місяць, у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати.

В подальшому до цієї норми вносилися зміни щодо розміру граничної бази оподаткування. Так, згідно Закону України від 28 грудня 2014 року №71-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» підлягали оподаткуванню суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує три розміри мінімальної заробітної плати (у розрахунку на місяць), встановленої на 1 січня звітного податкового року, у частині такого перевищення.

Законом України від 2 червня 2016 року №1411-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо звільнення від оподаткування пенсій» підпункт 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 ПК України викладено в новій редакції, зокрема, було визначено, що базою оподаткування є суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць), встановленого на 1 січня звітного податкового року, у частині такого перевищення.

На підставі вказаної норми закону в період з 15 грудня 2015 року до 28 лютого 2018 року з щомісячного довічного грошового утримання ОСОБА_1 утримано 37 652 грн 39 коп. податку на доходи фізичних осіб і 3 345 грн 76 коп. військового збору.

Рішенням Конституційного Суду України від 27 лютого 2018 року №1-р/2018 положення підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 ПК України визнано таким, що не відповідає Конституції України.

Застосовані норми права

Частиною 1 статті 19 ЦПК України встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідно з ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження (п. 1); спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби (п. 2).

За змістом п.п. 2, 7, 17 ч. 1 ст. 4 КАС України у цьому Кодексі наведені нижче терміни вживаються у такому значенні:

2) публічно-правовий спір спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи;

7) суб`єкт владних повноважень орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

17) публічна служба діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування .

Чинним законодавством урегульовано питання, пов`язані з прийняттям (обранням, призначенням) громадян на публічну службу, її проходженням та звільненням з публічної служби (припиненням), спеціальними нормативно-правовими актами.

Таким спеціальним нормативно-правовим актом є Закон України від 7 липня 2010 року №2453-VI «Про судоустрій і статус суддів», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин (далі Закон №2453-VI).

В силу ч. 2 ст. 1 Закону №2453-VI судову владу реалізовують професійні судді та, у визначених законом випадках, народні засідателі і присяжні шляхом здійснення правосуддя в рамках відповідних судових процедур.

Суддею є громадянин України, який відповідно до Конституції України та цього Закону призначений чи обраний суддею, займає штатну суддівську посаду в одному з судів України і здійснює правосуддя на професійній основі (ч. 1 ст. 52 Закону №2453-VI).

Як передбачено ч. 1 ст. 111 Закону №2453-VI, суддя суду загальної юрисдикції може бути звільнений з посади органом, який його обрав або призначив, виключно з підстав, визначених частиною п`ятою статті 126 Конституції України, в тому числі за його заявою про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням.

Згідно з ч.ч. 1, 5 ст. 120 Закону №2453-VI суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається відповідно до статті 135 цього Закону, має право подати заяву про відставку. За суддею, звільненим за його заявою про відставку, зберігається звання судді та гарантії недоторканності, встановлені для судді до його виходу у відставку.

Із положень ст. 141 Закону №2453-VI слідує, що суддя у відставці отримує щомісячне довічне грошове утримання.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейська комісія з прав людини у рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі «Leo Zand v. Austria» вказала, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції

Аналіз указаних процесуальних норм дає підстави для висновку, що до адміністративної юрисдикції відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один з його учасників суб`єкт владних повноважень, здійснює владні управлінські функції, в цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин, у тому числі відносин публічної служби.

Натомість визначальні ознаки приватноправових відносин це юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило майнового) певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.

Предметом судового розгляду у цій справі є вимога ОСОБА_1 як судді у відставці про стягнення з держави Україна в особі Держказначейства майнової шкоди в розмірі 40 998 грн 15 коп., завданої позивачці внаслідок прийняття Верховною Радою України неконституційного закону щодо оподаткування щомісячного утримання судді у відставці.

Спір між сторонами пов`язаний з вирішенням питань, які стосуються діяльності ОСОБА_1 на посаді судді, такий спір має розглядатися за правилами адміністративного судочинства, незважаючи на те, що спірні правовідносини фактично виникли після припинення позивачкою публічної служби.

Саме таку правову позицію висловили Велика Палата Верховного Суду в постанові від 5 червня 2019 року (справа №686/23445/17, провадження №14-162цс19) та Верховний суд у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 5 вересня 2019 року (справа №686/6775/18, провадження №61-42631сво18), яка згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України має враховуватися нижчестоящими судами при застосуванні норм права.

Апеляційний суд не знаходить аргументованих підстав для того, щоб відступити від указаної правової позиції Верховного Суду.

3.Висновки суду апеляційної інстанції та межі розгляду справи

Суд першої інстанції, розглянувши справу в порядку цивільного судочинства, діяв не як суд, встановлений законом, а тому ухвалене ним рішення підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Згідно з ч. 4 ст. 367, ч. 2 ст. 377 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, оскільки під час розгляду справи встановлено недотримання судом першої інстанції правил предметної юрисдикції.

Щодо судових витрат

Відповідно до п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України від 8 липня 2011 року №3674-VI «Про судовий збір» ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору за подання позовної заяви, внаслідок чого сплачений Держказначейством судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 057 грн 20 коп. (платіжне доручення №352 від 18 грудня 2018 року) має бути відшкодований відповідачеві з державного бюджету.

Керуючись ст.ст. 141, 255, 374, 377, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу Управління Державної казначейської служби України у місті Хмельницькому Хмельницької області задовольнити частково.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 24 жовтня 2018 року скасувати, а провадження у справі закрити.

Повідомити заявника, що розгляд такої справи віднесено до адміністративної юрисдикції.

Відшкодувати з Державного бюджету України на користь Управління Державної казначейської служби України у місті Хмельницькому Хмельницької області (місцезнаходження 29001, місто Хмельницький, вулиця Проскурівська, 56; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 38045529) 1 057 гривень 20 копійок судового збору, сплаченого ним за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 17 жовтня 2019 року.

Судді: /підпис/ О.І. Ярмолюк

/підпис/ Т.В. Спірідонова

/підпис/ Т.О. Янчук

Згідно з оригіналом: суддя апеляційного суду О.І. Ярмолюк

Головуючий у першій інстанції Бондарчук В.В.

Доповідач Ярмолюк О.І. Категорія 59