Постанова

Іменем України

09 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 521/19424/14-ц

провадження № 61-9076св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В., Сердюка В. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Бланковська Галина Олександрівна, на заочне рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 12 січня 2015 року у складі судді Сегеди О. М. та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 15 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Журавльова О. Г., Комлевої О. С., Кравця Ю. І.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2014 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»

(далі - ПАТ «УкрСиббанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту.

Позовна заява мотивована тим, що 16 січня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого позичальник отримала кредит у розмірі 81 800 дол. США зі сплатою 12,4 % річних з кінцевим строком повернення до 16 січня 2029 року.

З метою забезпечення виконання кредитних зобов`язань між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 16 січня 2008 року був укладений договір поруки.

Позичальник умови кредитного договору належним чином не виконала, тому станом на 20 жовтня 2014 року утворилася заборгованість перед банком у розмірі 155 295,09 дол. США, яка складається із: заборгованості за тілом кредиту - 81 128,55 дол. США, заборгованості зі сплати процентів - 62 137,28 дол. США, пені за прострочення сплати кредиту - 2 156,26 дол. США, пені за прострочення сплати процентів - 9 873 дол. США.

На підставі викладеного ПАТ «УкрСиббанк» просило стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором у розмірі 155 295,09 дол. США, що за курсом Національного банку України станом на 20 жовтня 2014 року еквівалентно 2 011 260,86 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 12 січня 2015 року позов задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором від 16 січня 2008 року в розмірі 155 295,09 дол. США, що за курсом НБУ станом на 20 жовтня 2014 року становить 2 011 260,86 грн, яка складається

з: кредитної заборгованості - 81 128,55 дол. США, що за курсом НБУ станом на 20 жовтня 2014 року становить 1 050 713,70 грн; заборгованості зі сплати строкових та прострочених відсотків за користування кредитом - 62 137,28 дол. США, що за курсом НБУ станом на 20 жовтня 2014 року становить 804 753,58 грн; пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом - 2 156,26 дол. США, що за курсом НБУ станом на 20 жовтня 2014 року становить 27 926,18 грн; пені за несвоєчасне погашення заборгованості зі сплати відсотків за користування кредитом - 9 873 дол. США, що за курсом НБУ станом на 20 жовтня 2014 року становить 127 867,40 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» у рівних частках витрати по оплаті судового збору в розмірі 3 654 грн, а саме по 1 827 грн з кожного.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позичальник порушив умови кредитного договору, забезпеченого договором поруки, внаслідок чого виникла заборгованість перед банком, яка підлягає до стягнення солідарно з відповідачів на користь позивача.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 15 листопада 2017 року заочне рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, а також зазначив, що з метою досудового врегулювання спірних правовідносин, ПАТ «УкрСиббанк» зверталося до відповідачів з письмовими вимогами про виконання зобов`язань по кредитному договору в добровільному порядку, проте останні свої зобов`язання відповідно до кредитного договору не виконують та ухиляються від погашення кредитної заборгованості.

Короткий зміст вимог касаційних скарг

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення місцевого суду та ухвалу апеляційного суду, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення місцевого суду та ухвалу апеляційного суду, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Доводи осіб, які подали касаційні скарги

Касаційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що він не був повідомлений належним чином про розгляд справи в суді першої інстанції, що підтверджується матеріалами справи.

Умовами кредитного договору передбачено сплату процентів за користування кредитом у розмірі 12,4 % річних, проте без згоди поручителя розмір процентів було збільшено до 24,8 % річних, тобто збільшився обсяг відповідальності боржника без згоди поручителя, що є підставою для застосування частини першої статті 559 ЦК України та припинення поруки.

Банк у 2012 році вже звертався до суду з аналогічним позовом до позичальника та поручителя, за результатом розгляду якого у справі № 1519/18274/2012 Малиновським районним судом міста Одеси постановлено ухвалу від 18 квітня 2013 року про залишення вказаного позову без розгляду.

Крім того, 10 березня 2009 року банк надіслав ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вимоги про дострокове повернення кредиту, тому змінив строк виконання основного зобов`язання, а до суду з позовом до боржника та поручителя вперше звернувся лише 12 жовтня 2012 року, отже пропустив шестимісячний строк звернення з вимогою до поручителя, який визначений частиною четвертою статті 559 ЦК України, що є підставою для припинення поруки відповідно до указаної норми матеріального права.

При цьому, судом апеляційної інстанції безпідставно відмовлено

у долученні до матеріалів справи вимоги (претензії) про дострокове повернення кредиту, оскільки ОСОБА_2 обґрунтовував ці обставини тим, що вказані докази він отримав після подання апеляційної скарги і їх неподання до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами, зокрема ухваленням заочного рішення у справі.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що у матеріалах справи відсутні докази отримання позичальником повісток про розгляд справи

у суді першої інстанції, хоча вона весь час знаходилась за місцем постійного проживання.

Неповідомлення відповідача у встановленому порядку про розгляд справи позбавило її передбаченого цивільним законодавством права надати суду докази, якими вона заперечувала проти позову та заявити про застосування позовної давності.

Суди залишили поза увагою ту обставину, що сторонами погоджено строк дії кредитного договору до 16 січня 2029 року, а банк не надав доказів про одержання повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту відповідачем. Також позивачем порушено пункт 12.2 кредитного договору, оскільки вказана вимога не була направлена цінним листом

з повідомленням про вручення або кур`єром.

Позивач порушив умови кредитного договору про дострокове повернення кредиту (розділ 12), звернення до суду є безпідставним.

Крім того, суди залишили поза увагою заперечення ОСОБА_1 щодо непідписання нею договору про надання споживчого кредиту, а також без обґрунтування відмовили у задоволенні клопотання про призначення почеркознавчої експертизи.

Також вказувала, що апеляційний суд не надав у справі правової оцінки заяві про застосування строків позовної давності.

Так, відповідно до довідки-розрахунку заборгованості ОСОБА_1 припинила погашення заборгованості за наданим кредитом з січня 2009 року, а враховуючи, що за умовами договору погашення кредиту та процентів за його користування повинно здійснюватись позичальником щомісячно частинами, то початок перебігу позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту невиконання позичальником кожного з цих зобов`язань.

Кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув.

Доводи інших учасників справи

Інший учасник справи не скористався своїми правами на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направив.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 грудня 2017 року відкрито касаційне провадження та витребувано цивільну справу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

29 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 26 вересня 2019 року справу призначено до розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 16 січня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого позичальник отримала кредит у розмірі 81 800 дол. США зі сплатою 12,4 % річних

з кінцевим строком повернення до 16 січня 2029 року.

З метою забезпечення виконання кредитних зобов`язань між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 16 січня 2008 року був укладений договір поруки.

Умовами пункту 1.3 договору поруки передбачено, що поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й позичальник. Відповідальність поручителя і позичальника є солідарною.

Суди встановили, що з метою досудового врегулювання спірних правовідносин, ПАТ «УкрСиббанк» зверталося до відповідачів з письмовими вимогами про виконання зобов`язань по кредитному договору у добровільному порядку, проте останні свої зобов`язання відповідно до кредитного договору не виконують та ухиляються від погашення кредитної заборгованості.

Оскільки відповідачі не виконали кредитних зобов`язань, то відповідно до наданого позивачем розрахунку станом на 20 жовтня 2014 року утворилася заборгованість перед банком у розмірі 155 295,09 дол. США, яка складається із: заборгованості за тілом кредиту - 81 128,55 дол. США, заборгованості зі сплати процентів - 62 137,28 дол. США, пені за прострочення сплати кредиту - 2 156,26 дол. США, пені за прострочення сплати процентів - 9 873 дол. США.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційні скарги підлягають задоволенню частково.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвала апеляційного суду не відповідає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Зобов`язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено частиною другою статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).

Визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України, згідно з якою зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з нормою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним з видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк договору», так і «строк (термін) виконання зобов`язання» (статті 530, 631 ЦК України).

Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Відповідно до умов кредитного договору сторони встановили як строк дії договору, так і строки виконання зобов`язань з погашенням ануїтетних платежів, останній з яких у визначеній сумі підлягав виконанню у строк до 16 січня 2029 року.

Таким чином, умовами договору погашення кредитної заборгованості та строки сплати визначено ануїтетними черговими платежами.

Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення ануїтетних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 цього Кодексу).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Так, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252 - 255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право у примусовому порядку через суд.

У справі, яка переглядається, установлено, що згідно з пунктом 4.2 кредитного договору позичальник зобов`язується погашати кредит та сплачувати нараховані проценти шляхом сплати ануїтетних платежів, розмір яких встановлений згідно з пунктом 1.2.2, на рахунок, указаний у пункті 1.2.2 цього договору.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості, позичальник почала допускати прострочення сплати тіла кредиту з 16 лютого 2009 року, а процентів за користування кредитним коштами - з 19 січня 2009 року.

У заяві про перегляд заочного рішення відповідач, як солідарний боржник, посилався на пропуск позивачем строку позовної давності.

Проте, апеляційний суд вказані доводи залишив поза увагою та не перевірив їх, відповідно, не спростував ці доводи належними та допустимими доказами.

Оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже, і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Проте апеляційний суд у справі, яка переглядається, допустив помилку в застосуванні зазначених правових норм і не врахував доводів відповідачів, як солідарних боржників, щодо спливу позовної давності з огляду на те, що позичальник почала допускати прострочення зі сплати кредиту з січня 2009 року, а з позовом до суду про стягнення вищезазначеної заборгованості позивач звернувся лише 04 листопада 2014 року.

Крім того, позивачем подано до матеріалів справи вимогу від 18 вересня 2014 року, яка відповідно до відмітки оператора поштового зв`язку відправлена на адресу позичальника 19 вересня 2014 року.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у частині другій статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до вказаної вище вимоги банк вимагає сплатити заборгованість за кредитним договором у розмірі 140 336,59 дол. США, а у випадку не усунення порушень на 32 день з дня отримання цієї вимоги або у випадку відсутності підтвердження отримання вимоги - з 41 календарного дня

з дати відправлення позичальнику повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту ПАТ «УкрСиббанк» вимагає сплатити заборгованість по поверненню суми кредиту в повному обсязі, сплатити нараховані проценти.

Заперечуючи проти заявлених вимог ОСОБА_1 вказувала, що вона не отримувала вимоги банку, але ця обставина впливає лише на те, з якого календарного дня строк дії договору вважається припиненим, оскільки такі умови погоджено сторонами у договорі (пункт 12.1), ці обставини також залишились апеляційним судом поза увагою.

Крім того, ОСОБА_1 вказувала, що вона не підписувала поданий до суду банком кредитний договір, тому просила призначити у справі почеркознавчу експертизу.

Відповідно до частини першої статті 143 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій) для з`ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань

у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Відмовляючи у задоволенні заявленого позичальником клопотання про призначення почеркознавчої експертизи, апеляційний суд лише послався на розрахунок, який здійснений позивачем, та зазначив, що цим розрахунком підтверджується часткове виконання боржником кредитних зобов`язань.

Разом з тим, встановлення (спростування) факту наявності між сторонами кредитних зобов`язань у поданій до суду редакції кредитного договору має суттєве значення для правильного вирішення спору.

Отже, апеляційний суд дійшов передчасного висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимоги до ОСОБА_1 .

Суд апеляційної інстанції не перевірив наданий позивачем розрахунок.

У мотивувальній частині рішення має міститися обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції. Проте апеляційний суд пояснення відповідачів залишив поза увагою, не спростував ці доводи належними та допустимими доказами.

Зазначене вище свідчить про неповне встановлення судом апеляційної інстанції фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, у частині вирішення позовних вимог до ОСОБА_1

Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, якими суд керувався при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.

Крім того, апеляційний суд не перевірив належним чином доводи

ОСОБА_2 щодо припинення поруки.

Припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Отже, порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора.

Як установлено судом, боржник (а відтак і поручитель) взяв на себе зобов`язання повернути суму кредиту з відповідними процентами до 16 січня 2029 року, сплачуючи її частинами (ануїтетними платежами).

Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то у разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно

з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Отже, оскільки кредитним договором передбачено сплату ануїтетних платежів, а за договором поруки відповідальність поручителя і боржника

є солідарною (пункт 1.4), тому з часу несплати кожного з платежів відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника, та обрахування встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) шестимісячного строку для пред`явлення вимог до поручителя.

У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України

(в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Разом з тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов`язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов`язань.

Таким чином, аналізуючи частину четверту статті 559 ЦК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), слід дійти висновку про те, що застосоване в цій нормі поняття «строк чинності поруки» повинне розглядатися однаково, тобто як строк, протягом якого кредитор може реалізувати свої права за порукою як видом забезпечення зобов`язання.

Відповідно закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не пред`явить вимоги до поручителя.

У справі яка переглядається, апеляційний суд не врахував, що кредитним договором передбачено виконання грошових зобов`язань шляхом здійснення ануїтетних платежів, залишив поза увагою, що банк не пред`явив вимоги до поручителя у межах шести місяців.

Крім того, позивачем подано до матеріалів справи вимогу від 18 вересня 2014 року до поручителя, яка відповідно до відмітки оператора поштового зв`язку відправлена на адресу ОСОБА_2 19 вересня 2014 року.

Відповідно до вказаної вимоги банк вимагає сплатити заборгованість за кредитним договором у розмірі 140 336,59 дол. США, а у випадку не усунення порушень на 32 день з дня отримання цієї вимоги або у випадку відсутності підтвердження отримання вимоги - з 41 календарного дня з дати відправлення позичальнику повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту ПАТ «УкрСиббанк» вимагає сплатити заборгованість по поверненню суми кредиту в повному обсязі, сплатити нараховані проценти.

Апеляційний суд не встановив, коли вказана вимога отримана поручителем, що впливає на визначення строку припинення поруки.

Крім того, поручитель вказував, що листом від 10 березня 2009 року йому була направлена вимога, якою банк встановив новий строк повернення всієї суми заборгованості за кредитним договором, а саме на 30 день з дати отримання позичальником цього листа, отже змінив строк виконання основного зобов`язання відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, тому зобов`язаний був звернутися до суду у шестимісячний строку, проте до суду звернувся поза межами вказаного строку.

Як вбачається з матеріалів справи, вказані вимоги до боржника та поручителя ОСОБА_2 подав до суду апеляційної інстанції разом з доповненнями до апеляційної скарги.

Разом з тим, ОСОБА_2 заявляв, що не був присутнім у судовому засіданні

у суді першої інстанції, тому не мав можливості подати ці докази до місцевого суду.

Відповідно до частини першої статті 303 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи судом апеляційної інстанції) апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Проте, постановляючи ухвалу про відмову в прийнятті доповнень до апеляційної скарги та поданих доказів, апеляційний суд не мотивував підстав такої відмови.

Зазначене вище свідчить також про неповне встановлення судом апеляційної інстанції фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, у частині вирішення позовних вимог до ОСОБА_2 .

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені, тому суд касаційної інстанції позбавлений можливості усунути вказані недоліки і перевірити доводи позивача та відповідачів, оскільки вони потребують встановлення обставин, які не були встановлені судом.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Отже, оскаржувана ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції відповідно до вимог статті 411 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 15 листопада 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко

В. В. Сердюк

І. М. Фаловська