П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2019 року

м. Харків

Справа № 645/7618/18

Провадження № 22-ц/790/3838/19

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - судді Бровченка І.О.,

суддів: Бурлака І.В., Колтунової А.І.,

учасники справи:

позивач -акціонерне товариство «Харківобленерго»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника акціонерного товариства «Харківобленерго» - Саприкіної Ганни Геннадіївни на заочне рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 08 травня 2019 року в складі судді Ульяніч І.В.,

в с т а н о в и в:

У грудні 2018 року акціонерне товариство «Харківобленерго» звернулося до суду з позовом, яким просить стягнути з ОСОБА_1 на його користь вартість спожитої електроенергії в розмірі 2370,43 грн., а також судовий збір в розмірі 1762,00 грн.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_1 , та є споживачем електричної енергії згідно договору про користування електричною енергією від 04 травня 2009 року № 1354011. Відповідно до п. 5.5.5. Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених Постановою НКРЕКП 14 березня 2018 року № 312, споживач електричної енергії зобов`язаний сплачувати за електричну енергію та надані йому послуги відповідно до укладених договорів. Згідно з п. 16 Договору про користування електричною енергією, розрахунки за спожиту електричну енергію здійснюються за діючими тарифами (цінами) для населення на підставі фактичних показань приладів обліку.

Станом на 30 листопада 2017 року споживач має заборгованість за спожиту електроенергію в розмірі 2370,43 грн., що шкодить інтересам компанії та унеможливлює безперебійно і якісно постачати електроенергію іншому населенню.

Заочним рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 08 травня 2019 року у задоволенні позову Акціонерного товариства «Харківобленерго» до ОСОБА_1 про стягнення вартості спожитої електроенергії відмовлено.

26 червня 2019 року представником АТ «Харківобленерго» - Саприкіною Г.Г. на зазначене судове рішення подано апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі АТ «Харківобленерго» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовну заяву АТ «Харківобленерго» у повному обсязі. Вирішити питання щодо судових витрат.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не взято до уваги, що за період з 01 січня 2016 року по 30 листопада 2017 року діяв договір від 04 травня 2009 року, згідно довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб за вказаною адресою зареєстрований ОСОБА_2 , але відповідно до договору про користування електричною енергією від 04 травня 2009 року договірні відносини у АК «Харківобленерго» склалися з ОСОБА_1 ОСОБА_1 не повідомляв АК «Харківобленерго» про припинення споживання електроенергії та розірвання договору надання послуг.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що за адресою: АДРЕСА_1 , місце проживання ОСОБА_1 не зареєстровано, що підтверджується відповідною довідкою. Згідно довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 19 грудня 2018 року за вказаною адресою зареєстровано місце мешкання ОСОБА_2 . З огляду на те, що матеріали справи не містять відомостей з приводу користування ОСОБА_1 будинком АДРЕСА_1 та отримання житлово-комунальної послуги для власних потреб, враховуючи відсутність даних на підтвердження наявності у відповідача права власності або користування на вказане нерухоме майно, та отримання послуг наданих позивачем, у задоволенні позову слід відмовити як такого, що не ґрунтується на вимогах закону.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що між АК «Харківобленерго» та ОСОБА_1 укладено договір про користування електричною енергією № 1354011 від 04 травня 2009 року відповідно до листа Національної комісії регулювання електроенергетики України № 797/11/17-09 від 10 лютого 2009 року. (а.с. 6).

Відповідно до наданої позивачем довідки-розрахунку ОСОБА_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , станом на 30 листопада 2017 року рахується заборгованість в розмірі 2370,43 грн (а.с. 4).

Відповідно до довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 19 грудня 2018 року за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований ОСОБА_2 (а.с. 9).

Відповідно до ухвали Фрунзенського районного суду м. Харкова від 20 листопада 2018 року, у порядку, встановленому ч. 6 ст. 187 ЦПК України, судом була отримана інформаційна довідка з реєстру територіальної громади м. Харкова про реєстрацію місця проживання боржника, відповідно до якої, ОСОБА_1 на території м. Харкова та Харківської області не значиться. Ухвалою відмовлено у видачі судового наказу за заявою АК «Харківобленерго» про видачу судового наказу за вимогою про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за спожиту електричну енергію. (а.с. 5).

Відповідно до довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб (довідка про склад сім`ї) від 10 травня 2019 року за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані особи відсутні. (а.с. 26).

Як на підставу позовних вимог, АТ «Харківобленерго» посилається на те, що станом на 30 листопада 2017 року відповідач ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_1 , є споживачем електричної енергії згідно договору про користування електричної енергії від 04 травня 2009 року, станом на 30 листопада 2017 року має заборгованість за спожиту теплову енергію у розмірі 2370,43 грн, що є підставою для стягнення вказаної суми.

Відповідно до ч. 1ст. 714 ЦК України, за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

Згідно з п.п.19, 20, 21Правил користування електричною енергією, які діяли на момент укладення договору 04 травня 2009 року, розрахунки населення за спожиту електричну енергію здійснюються за діючими тарифами (цінами) для населення на підставі показань приладів обліку. Знімання показань приладів обліку провадиться споживачем щомісяця. Енергопостачальник має право контролювати правильність знімання показань приладів обліку та оформлення платіжних документів споживачем. Споживач електричної енергії зобов`язаний оплачувати спожиту електричну енергію та здійснювати інші платежі відповідно до умов договору та цих Правил.

Пунктом 48Правил користування електричною енергією встановлено, що споживач несе відповідальність за прострочення терміну внесення платежів за електричну енергію.

За приписами п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», до житлово-комунальних послуг належить комунальна послуга - послуга з постачання та розподілу електричної енергії.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Пунктом 6 ч. 1 ст. 1 вищевказаного закону визначено, що індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Статтею 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що коли жиле приміщення належить особі на праві приватної власності, учасником правовідносин з приводу надання житлово-комунальних послуг щодо такого приміщення є саме ця особа. Участь інших осіб, які проживають у жилому приміщенні у таких випадках визначається його власником і обов`язки з оплати вказаних послуг виникають у них лише перед останнім. (ст.156 ЖК України).

Відповідно до п. 4.1 Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг від 14 березня 2018 року № 312, розрахунки за електричну енергію та послуги, що надаються на роздрібному ринку, між учасниками цього ринку здійснюються у грошовій формі відповідно до укладених договорів.

Згідно з п. 5.5.5 Правил роздрібного ринку електричної енергії споживач електричної енергії зобов`язаний: користуватися електричною енергією виключно на підставі договору (договорів); сплачувати за електричну енергію здійснювати оплату рахунків, виставлених на підставі актів про порушення цих Правил та умов договору.

Відповідно до положень Правил роздрібного ринку електричної енергії фактом приєднання споживача до умов договору споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які свідчать про його бажання укласти договір споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії, зокрема повернення (надання) підписаної заяви-приєднання, сплата рахунка оператора системи розподілу та/або документально підтверджене споживання електричної енергії.

Відповідно до положеньст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цьогоКодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтями610,612 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Як свідчать матеріали справи, між АТ «Харківобленерго» та ОСОБА_1 укладено договір про користування електричною енергією № 1354011 від 04 травня 2009 року відповідно до листа Національної комісії регулювання електроенергетики України № 797/11/17-09 від 10 лютого 2009 року. (а.с. 6).

Відповідно до наданої позивачем довідки-розрахунку ОСОБА_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , станом на 30 листопада 2017 року рахується заборгованість в розмірі 2370,43 грн. (а.с. 4).

Відповідно до ухвали Фрунзенського районного суду м. Харкова від 20 листопада 2018 року, у порядку, встановленому ч. 6 ст. 187 ЦПК України, судом була отримана інформаційна довідка з реєстру територіальної громади м. Харкова про реєстрацію місця проживання боржника, відповідно до якої, ОСОБА_1 на території м. Харкова та Харківської області не значиться. Ухвалою відмовлено у видачі судового наказу за заявою АК «Харківобленерго» про видачу судового наказу за вимогою про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за спожиту електричну енергію.

Відповідно до довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 19 грудня 2018 року за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований ОСОБА_2 (а.с. 9).

Відповідно до довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб (довідка про склад сім`ї) від 10 травня 2019 року за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані особи відсутні. (а.с. 26).

Крім того, в матеріалах справи відсутні докази того, кому на праві власності належить приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані особи за вказаною адресою відсутні.

Матеріалами справи не підтверджено, що приміщення за адресою: АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 на праві приватної власності, а також, що він проживає за вказаною адресою та є споживачем електричної енергії, однак, свої обов`язки з оплати вказаних послуг не виконує. Відтак докази того, що ОСОБА_1 є власником або наймачем вказаного приміщення в матеріалах справи відсутні.

Доказів того, що ОСОБА_1 був зареєстрований за вказаною адресою у період з 01 січня 2016 року по 30 листопада 2017 року, за який утворилась заборгованість в розмірі 2370,43 грн або доказів того, що ОСОБА_1 фактично користувався квартирою та споживав надані АТ «Харківобленерго» послуги з електропостачання, зокрема надіслання йому платіжних документів, або ж сплата ним рахунків за електроенергію, суду також не надано.

Статтями12,81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Висновок суду першої інстанції про відмову у стягненні з відповідача заборгованості за спожиту електроенергію, є обгрунтованим, відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Апелянт посилається на те, що судом не взято до уваги, що за період з 01 січня 2016 року по 30 листопада 2017 року діяв договір від 04 травня 2009 року, при цьому не заперечує, що згідно довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб за вказаною адресою зареєстрований ОСОБА_2 , але вказує, що відповідно до договору про користування електричною енергією від 04 травня 2009 року договірні відносини у АК «Харківобленерго» з ОСОБА_1 .

Згідно з п. 3Правил користування електричною енергією, для населення, затвердженихпостановою КМУ № 1357 від 26.07.1999 р., які діяли на момент укладення договору та у спірний період, споживання електричної енергії здійснюється на підставі договору про користування електричної енергії між споживачем і енергопостачальником, що розробляється енергопостачальником згідно з Типовим договором про користування електроенергією.

Відповідно до п. 7Правил користування електричною енергією наймач (власник) квартири або іншого об`єкта повинен звернутися до енергопостачальника для укладення зговору про користування електроенергією.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно з ч. 2 ст.642 ЦК України договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Якщо, особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (сплатила суму грошей або інше), що засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції.

Пунктом 28 Договору від 04 травня 2009 року визначено, що цей договір укладається на три роки та вважається продовженим на один рік, якщо за місць до закінчення терміну його дії жодна із сторін не висловить наміру внести до нього зміни або доповнення. (а.с. 6).

Тобто сторонами погоджено загальний строк дії договору 4 роки, а відтак дія договору закінчилася 04 травня 2013 року.

Умовами договору не було встановлено, що договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, як на це вказує апелянт, а тому доводи апелянта про те, що у період з 01 січня 2016 року по 30 листопада 2017 року діяв договір від 04 травня 2009 року, є помилковими. Тобто термін дії даного договору закінчився 04 травня 2013 року. При цьому в матеріалах справи відсутні відомості про те, що після 04 травня 2013 року ОСОБА_1 звертався до енергопостачальника для укладення договору про користування електроенергією за вказаною адресою або фактично отримував послуги енергопостачання в період з 01 січня 2016 року по 30 листопада 2017 року.

Отже, докази постачання електричної енергії споживачеві, електроспоживання, надання рахунків на його оплату та їх оплата, які б у встановленому порядку підтверджували правовідносини між споживачем і енергопостачальною організацією, в матеріалах справи відсутні. Обставини про те, що ОСОБА_1 є власником (наймачем), проживає за адресою: АДРЕСА_1 , є користувачем та, відповідно, споживачем електроенергії за адресою: АДРЕСА_1 , також не доведено.

Ані в суді першої інстанції, ані в суді апеляційної інстанції представник позивача не заявляла клопотання про забезпечення доказів для отримання відомостей щодо власника будинку, або зареєстрованих осіб в ньому в період з 01 січня 2016 року по 30 листопада 2017 року.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Згідно з ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд доходить висновку, що підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами».

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява № 4909/04).

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга не містить доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції.

З огляду на викладене, доводи скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

За таких обставин суд апеляційної інстанції доходить висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України і доводами скарги не спростовується, судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника акціонерного товариства «Харківобленерго» - Саприкіної Ганни Геннадіївни залишити без задоволення.

Заочне рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 08 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 15 жовтня 2019 року.

Головуючий - І.О. Бровченко

Судді : І.В. Бурлака

А.І. Колтунова