Номер провадження: 22-ц/813/101/19
Головуючий у першій інстанції Абухін Р.Д.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.03.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Таварткіладзе О.М.,

суддів: Калараш А.А., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Томашевської К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 25 липня 2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства „Морський торговельний порт „Чорноморськ" про зміну формулювання підстав звільнення, стягнення невиплаченої вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги та завданої моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до Приморського районного суду м.Одеси з позовом до ДП „Морський торговельний порт „Чорноморськ", в якому просив:

-визнати формулювання причини звільнення ОСОБА_2 із посади радника директора державного підприємства «Морський торгівельний порт «Чорноморськ» з управління персоналом: ч.3 ст. 38 КЗпП України «за власним бажанням у зв'язку із порушенням роботодавцем законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору»;

-зобов'язати Державне підприємство «Морський торгівельний порт «Чорноморськ» змінити формулювання причини звільнення ОСОБА_2 з посади радника директора державного підприємства «Морський торгівельний порт «Чорноморськ» з управління персоналом на ч.3 ст. 38 КЗпП України «за власним бажанням у зв'язку із порушенням роботодавцем законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору» із внесенням відповідних відомостей до трудової книжки ОСОБА_2 серії НОМЕР_1;

-стягнути з Державного підприємства «Морський торгівельний порт «Чорноморськ» на користь ОСОБА_2 вихідну допомогу в розмірі 57 847, 50 грн.;

-стягнути з Державного підприємства «Морський торгівельний порт «Чорноморськ» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки виплати вихідної допомоги в сумі 192 825,00 грн.;

-стягнути з Державного підприємства «Морський торгівельний порт «Чорноморськ» на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 50 000 грн.

Позивач мотивує свою позовну заяву тим, що Наказом ДП «МТП «Чорноморськ» № 501/О - 1 від 06.09.2017р. його було звільнено з 11.09.2017р. із посади радника директора з управління персоналом за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, із виплатою компенсації невикористаної відпустки тривалістю 6 календарних днів за відпрацьований період (27.01.2017р. - 11.09.2017р.).

Позивач вважає, що відповідач в порушення вимог чинного законодавства змінив визначену працівником підставу звільнення із «звільнення за власним бажанням у зв'язку із порушенням уповноваженим органом законодавства про працю» на «звільнення за власним бажанням», в результаті чого, ОСОБА_2 не отримав належної йому до виплати вихідної допомоги у розмірі тримісячного заробітку та зазнав значних душевних страждань та погіршення стану здоров'я.

Наведені вище обставини стали підставою для звернення до суду із даним позовом.

Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 25 липня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_2 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Приморського районного суду м.Одеси від 25 липня 2018 року та ухвалити нове, яким задовольнити його вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення на таких підставах.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Судом встановлено, що:

- відповідно до трудової книжки серії НОМЕР_1 ОСОБА_2 27.01.2016 року був прийнятий на роботу до Державного підприємства «Морський торговельний порт «Іллічівськ» на посаду помічника першого заступника директора.

- відповідно до наказу № 116/о від 25.02.2016 року позивача було переведено на посаду заступника начальника Служби управління персоналом Порту.

- згідно з наказом Міністерства інфраструктури України від 16.09.2016 року № 319 ДП «Морський торговельний порт «Іллічівськ» було перейменовано у Державне підприємство «Морський торговельний порт «Чорноморськ».

- відповідно до наказу № 105/О від 21.02.2017 року позивача було переведено на посаду радника директора ДП «МТП «Чорноморськ» з управління персоналом.

- згідно з графіком надання відпусток на 2017 рік позивач запланував свою відпуску тривалістю 31 календарний день у липні-серпні 2017 року, без зазначення конкретних дат;

- 20.03.2017 року позивач подав заяву про надання йому частини відпустки терміном 14 днів з 03.04.2017 року поза графіком відпусток на поточний рік, про що 24.03.2017 видано наказ № 1156 про надання відпустки ОСОБА_2, з яким позивача ознайомлено у цей же день, що підтверджується підписом позивача у наказі.

- у відповідності до п. 10 наказу в.о. директора ДП «МТП «Чорноморськ» Єрьоменко А.В. «Про зміни в організації виробництва і праці» від 21.08.2017 року № 496 було вирішено ліквідувати з 23.11.2017 року низку посад у складі штатного розпису підприємства, зокрема і посаду радника директора з управління персоналом, яку обіймав позивач.

- згідно з наказом в.о. директора ДП «МТП «Чорноморськ» Єрьоменко А.В. був виданий наказ від 22.08.2017 року № 497 «Про визначення робочих місць», яким визначено робочі місця у залі № 5 на 1 поверсі будівлі УКК порту (вул. Транспортна, 6) працівникам порту, посади яких зазначені у п. 8. п. 10 наказу від 21.08.2017 року № 496 «Про зміни в організації виробництва і праці», всього 15 працівникам керівників структурних підрозділів порту та радників директора, зокрема і позивачу. Також, вказаним наказом було призупинено дію низки посадових інструкцій, в тому числі і посадової інструкції радника директора з управління персоналом від 19.05.2017 року № 1209/11.1-22.

- зі змісту листа ДП «МТП «Чорноморськ» від 22.08.2017 року № 51/14-15, адресованого заступнику начальника Іллічівської філії ДП «Адміністрація морських портів України» з операційної діяльності Газуну В.В., вбачається, що відповідач просив припинити дію перепусток для входу в адмінбудівлю Управління порту та безпосередньо на виробничі території порту з 22.08.2017 року низці працівників, в тому числі і ОСОБА_2, як раднику директора з управління персоналом;

- 03.09.2017 року позивач звернувся до відповідача із заявою про звільнення його із підприємства за власним бажанням з 11.09.2017 року на підставі ст.ст. 38, 39 КЗпП України внаслідок порушення уповноваженим органом законодавства про працю, колективного договору та Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» та у зв'язку з цим просив у відповідності до ст. 44 КЗпП України виплатити ОСОБА_2 вихідну допомогу у розмірі не менше ніж тримісячного заробітку. При цьому позивач зазначав, що відповідачем, як роботодавцем порушено:

а) права працівника, передбачені ст. 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності»; ст. 32 КЗпП України у вигляді зміни істотних умов праці;

б) п. 5 ст. 79 КЗпП України у вигляді нездійснення письмового повідомлення працівника про дату початку відпустки не пізніше як за два тижні до встановленого графіком терміну;

в) ст. 110 КЗпП України у вигляді неповідомлення працівника про розміри оплати праці.

- наказом ДП «МТП «Чорноморськ» № 501/О - 1 від 06.09.2017 року позивача було звільнено з 11.09.2017 року із посади радника директора з управління персоналом за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, із виплатою компенсації невикористаної відпустки тривалістю 6 календарних днів за відпрацьований період з 27.01.2017 року по 11.09.2017 року.

- 11.09.2017 року позивача ознайомлено з наказом про припинення трудового договору від 06.09.2017 року № 501/О - 1 та проведено з ним розрахунок.

Відмовляючи у задоволенні заявленого позову, суд виходив з відсутності підстав для зміни формулювання причини звільнення з ст.38 КЗпП України «за власним бажанням» на ст. 38 ч.3 КЗпП України - «за власним бажанням у зв'язку із недотриманням роботодавцем законодавства про працю умов колективного чи трудового договору» посилаючись на те, що зазначені позивачем факти порушення власником трудового законодавства під час розгляд справи не встановлені і не підтверджені належними та допустимими доказами у розумінні ст. 77 та 81 ЦПК України. Відсутність підстав для зміни формулювання причини звільнення позивача на ст. 38 ч.3 КЗпП України унеможливлює задоволення і похідних вимог - про стягнення вихідної допомоги у розмірі, передбаченому колективним договором ДП «МТП «Чорноморськ», але не менше тримісячного середнього заробітку, стягнення середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги по день фактичного розрахунку та моральної шкоди.

Судова колегія погоджується з таким висновком районного суду.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_2 звільнений з роботи за власним бажанням на підставі поданої ним заяви за статтею 38 КЗпП України без зазначення частини (частини третьої) та без посилання на причину звільнення за власним бажанням - "якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору".

Саме така норма трудового законодавства - стаття 38 КЗпП України без зазначення частини (частини третьої) та без посилання на причину звільнення за власним бажанням - "якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору" - зазначена як підстава звільнення і в трудовій книжці позивача.

Відповідно до частини третьої статті 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Заперечуючи проти позову, ДП «МТП «Чорноморськ» зазначало, що позивач у заяві про звільнення зазначив в якості підстав звільнення ст. ст. 38, 39 КЗпП України і не посилався на частину третю статті 38 КЗпП України, як на підставу звільнення за власним бажанням, і власник, не вбачаючи зі свого боку фактів недотримання законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору, звільнив ОСОБА_2 з роботи на підставі статті 38 КЗпП України за власним бажанням без зазначення кваліфікуючих ознак, які передбачені ч.3 ст. 38 КЗпП України. Положення ст. 39 КЗпП України, на яку в своїй заяві про звільнення посилався ОСОБА_2, застосовуються під час розірвання строкового трудового договору, в той час, як із позивачем було укладено трудовий договір на невизначений строк, а тому у даному випадку положення ст. 39 КЗпП України в якості підстави звільнення застосуванню не підлягають.

ОСОБА_2 заявив вимогу про зміну формулювання причини свого звільнення із посади радника директора державного підприємства «Морський торгівельний порт «Чорноморськ» з управління персоналом на ч.3 ст. 38 КЗпП України, обґрунтовуючи це невиконанням власником законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору.

Так, ОСОБА_2 зазначив про порушення відповідачем :

1) ч. 3 ст.22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності»;

2) ч. 3 ст. 32 КЗпП України а саме, що у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою, про зміну істотних умов праці - систему розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування, а також обов'язку власника визначити працівникові його (нове) робоче місце, забезпечити необхідними для роботи засобами;

3) ст. 79 КЗпП України щодо обов'язку роботодавця повідомляти працівника про дату початку відпустки не пізніше, як за 2 тижні до встановленого графіком терміну;

4) ст. 110 КЗпП України щодо обов'язку власника при кожній виплаті зарплати повідомляти про такі дані, що належать до періоду, за який виплачена зарплата, розміри підстав та відрахувань та утримань із заробітної плати, суму заробітної плати, що належить до виплати.

Перевіряючи наведені у позові обставини та факти недотримання власником трудового законодавства під час трудових відносин з позивачем, суд першої інстанції прийшов до таких висновків:

1) дія Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» поширюється виключно на діяльність профспілок, їх організацій, об'єднань профспілок, профспілкових органів і на профспілкових представників у межах їх повноважень, на роботодавців, їх об'єднання, а також на державні органи та органи місцевого самоврядування.

Не проведення консультацій роботодавцем з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом'якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень, ніяким чином не порушило трудові права та інтереси позивача з огляду на факт того, що станом на день його звільнення (11.09.2017 року) та написання його заяви про звільнення (31.08.2017 року) позивачеві не було вручено, по-перше, повідомлення про майбутнє скорочення, а по-друге, не було ознайомлено особисто під підпис з наказом директора порту від 21.08.2017 року № 496 «Про зміни в організації виробництва і праці», як того вимагають положення п. 13.1. зазначеного наказу.

Крім того, 21.08.2017 року в.о. директора порту видано наказ № 496 «Про зміни в організації виробництва і праці». Пунктом 10 даного наказу передбачено ліквідацію з посади радника директора з управління персоналом. На виконання п.13.4 цього ж наказу всі профспілки, які діють у порту, 22.08.2017 року отримали копію даного наказу, що підтверджується розписками уповноважених представників профспілок про отримання копій наказу. Таким чином, профспілки порту були повідомлені за три місяця до дати намічуваних скорочень, що повністю узгоджується з положеннями ч.3 ст.22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», в т.ч. і профспілка «Солідарність», членом якої був позивач.

Зазначеним наказом передбачено ліквідацію посади позивача, однак повідомлення про майбутнє вивільнення станом на день написання заяви про звільнення (31.08.2017року) та дату самого звільнення (11.09.2017року) позивачеві не вручено. Новий штатний розпис Порту на дату видання цього наказу та дату звільнення позивача затверджено не було, відсутні підтвердження намірів адміністрації Порту звільняти/скорочувати позивача належними доказами не підтверджено, а тому висновок про порушення трудових прав позивача у даній ситуації є передчасним і надуманим, а тому зазначена стаття закону про профспілки не могла бути підставою для спонукання позивача до звільнення за - ч.3 ст. 38 КЗпП України.

2) відповідно до ч.3 ст.32 КЗпП України про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

У даному випадку внаслідок видачі наказу від 21.08.2017 року № 496 «Про зміни в організації виробництва і праці» змін вищеперерахованих істотних умов праці працівників порту, зокрема і позивача, не відбулось. Наказом від 22.08.2017 року № 497 «Про визначення робочих місць» також не змінюються істотні умови праці працівників Порту, оскільки зазначеним наказом визначено лише нове робоче місце працівників на тому ж підприємстві і в тій же місцевості. Позивач у своїй позовній заяві не зазначив яким чином нове робоче місце позивача несумісне із виконанням його посадових обов'язків. Доступ до новопризначеного робочого місця, розташованого за адресою: вул. Транспортна, 6, м.Чорноморськ, здійснюється без застосування електронної перепустки. Зазначене підтверджується довідкою відділу побуту порту від 08.12.2017 року № 778/02.13-08.4.

В силу частини третьої статті 32 КЗпП України роботодавець був зобов'язаний повідомити позивача про можливе наступне його вивільнення в зв'язку з ліквідацією посади, яку він займав, за два місяця, тобто не пізніше 23.09.2017 року.

Позивач написав заяву про його звільнення за власним бажанням 31.08.2017 року, а передав до відділу кадрів Порту 06.09.2017 року, тобто до настання двомісячного строку та дотримання роботодавцем необхідних умов при такому звільненні. Відтак, не можна вважати, що вказаними наказами було порушено законодавство про працю з боку ДП «МТП «Чорноморськ» в частині зміни істотних умов праці позивача.

Накази, на які позивач посилається як на підставу змін його істотних умов праці, було видано 21.08.2017 року (№ 496) та 22.08.2017 року (№ 497), з якими його ознайомлено не було внаслідок відсутності позивача на робочому місці з 24.08.2017 по 06.09.2017 року, що підтверджується наказом № 338-Аг від 13.12.2016 року «Про перенесення робочих днів у 2017 році» та копією листка непрацездатності позивача з 28.08.2017 року по 06.09.2017 року.

Таким чином, з дати видачі вищезазначених наказів та до моменту волевиявлення позивача звільнитись за власним бажанням, тобто з 21.08.2017 року по 31.08.2017 року, він фактично не знав про існування зазначених наказів, а тому вони і не могли бути підставою для його звільнення у зв'язку з порушенням роботодавцем положень ст.32 КЗпП України.

Крім того, внаслідок відсутності працівника на робочому місці з поважних причин не може відбутись будь-яких змін умов його праці, і відповідно не можуть мати місце будь-які порушення трудових прав такого працівника.

3) відповідно до ч.5 ст.79 КЗпП України конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов'язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну.

Відповідно до ч.7 ст.79 КЗпП України невикористана частина щорічної відпустки має бути надана працівнику, як правило, до кінця робочого року, але не пізніше 12 місяців після закінчення робочого року, за який надається відпустка.

Бажання працівника отримати відпустку у конкретно визначені дати виражається шляхом подання відповідної заяви про надання відпустки.

У свою чергу, роботодавець, погоджуючи строки надання відпустки працівникові, зі свого боку видає розпорядчий документ - наказ про надання відпустки працівникові, що по своїй суті є письмовим повідомленням працівника про конкретні дати початку та закінчення відпустки. Виявлення працівником бажання отримати відпустку у конкретні строки поза межами, встановлених графіком відпусток, можливо виключно шляхом подання працівником відповідної заяви роботодавцеві у якій він виявляє намір отримати відпустку в обумовлені строки, на підставі чого роботодавцем видається відповідний наказ, з яким працівника ознайомлюють під особистий підпис, що фактично є погодженням роботодавця надати працівнику відпустку у конкретні дати.

Так, згідно графіка надання відпусток на 2017 рік позивач запланував свою відпуску тривалістю 31 календарний день у липні-серпні 2017 року, без зазначення конкретних дат.

20.03.2017 року позивач подав заяву про надання йому частини відпустки терміном 14 днів з 03.04.2017, про що 24.03.2017 видано наказ № 1156 про надання відпустки ОСОБА_2, з яким позивача ознайомлено у цей же день, що підтверджується підписом позивача у наказі. Тобто, позивачеві було надано відпустку на його прохання у строки, не передбачені графіком відпусток на поточний рік (поза межами, установленими графіком), а тому з огляду на положення ч.5 ст.79 КЗпП України у роботодавця не виникає обов'язку повідомляти про дату початку відпустки, оскільки у даному випадку така дата графіком відпусток не передбачена, а відпустка була надана за ініціативою позивача у зручний для нього час.

Обґрунтування відхилення доводів позивача про порушення власником ст. 110 КЗпП України в частині обов'язку при кожній виплаті зарплати повідомляти про такі дані, що належать до періоду, за який виплачена зарплата, розміри підстав та відрахувань та утримань із заробітної плати, суму заробітної плати, що належить до виплати в оскаржуваному рішенні не наведені.

Разом з тим, зазначені порушення за твердженням позивача полягали в тому, що власник систематично ігнорував вказану норму та при здійсненні виплати заробітної плати за кожен відпрацьований розрахунковий період (місяць) не надавав ОСОБА_2 інформацію про складові частини його заробітної плати, розміри та підстави відрахувань та утримань заробітної плати та загальні суми до виплати.

Відповідач, будучи не згодним з доводами позивача, у запереченнях на позов зазначив, що діючим законодавством не встановлено форму здійснення повідомлення передбаченого ст. 110 КЗпП України (усно, письмово чи в електронній формі, під особистий підпис або ні) та враховуючи, що вказані відомості є персональними даними, то зазначені довідки надаються бухгалтером централізованої бухгалтерії, який здійснює нарахування заробітної плати, особисто працівнику, починаючи з дати, що передує виплаті заробітної плати за 5 днів у вигляді довідки за Формою 2, що підтверджується датою формування зазначених довідок, яка визначається електронно-обчислювальною програмою автоматично.

Зі змісту у позовної заяви не вбачається, що позивач ОСОБА_2 принаймні хоча б один раз звертався до власника з питань неповідомлення йому, як працівнику про складові частини його заробітної плати, розміри та підстави відрахувань та утримань заробітної плати та загальні суми до виплати таких довідок, які містять персональні дані про нараховану заробітну зарплату позивача та про відрахування і утримання із заробітної плати.

Не надано також і доказів про звернення позивача до відповідних компетентних установ та органів (Державна служба з питань праці, прокуратура тощо) з приводу хоча б одного випадку ненадання власником ОСОБА_2 інформації про складові частини його заробітної плати, розміри та підстави відрахувань та утримань заробітної плати та загальні суми до виплати.

Враховуючи наведене колегія суддів не вважає доведеним існування самого факту недотримання власником ст. 110 КЗпП України в частині обов'язку при кожній виплаті зарплати повідомляти про такі дані, що належать до періоду, за який виплачена зарплата, розміри підстав та відрахувань та утримань із заробітної плати, суму заробітної плати, що належить до виплати.

Встановивши, що наведені у позові доводи про недотримання роботодавцем вимог КЗпП України про порушення відповідачем:

- ч. 3 ст. 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності»;

- ч. 3 ст. 32 КЗпП України а саме, що у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою, про зміну істотних умов праці - систему розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування, а також обов'язку власника визначити працівникові його (нове) робоче місце, забезпечити необхідними для роботи засобами;

- ст. 79 КЗпП України щодо обов'язку роботодавця повідомляти працівника про дату початку відпустки не пізніше, як за 2 тижні до встановленого графіком терміну;

- ст. 110 КЗпП України щодо обов'язку власника при кожній виплаті зарплати повідомляти про такі дані, що належать до періоду, за який виплачена зарплата, розміри підстав та відрахувань та утримань із заробітної плати, суму заробітної плати, що належить до виплати,

спростовані роботодавцем належними і достатніми доказами і що таким чином, немає підстав вважати встановленим сам факт порушення або недотримання власником наведених позивачем норм трудового законодавства під час трудових відносин сторін, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні вимог щодо зміни формулювання причин звільнення на ч. 3 ст. 38 КЗпП України «за власним бажанням у зв'язку із порушенням роботодавцем законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору.

За змістом статті 38 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи працівника і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно. У разі якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (частина третя статті 38 КЗпП України) - не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору.

При незгоді роботодавця звільнити працівника із підстав, передбачених частиною третьою статті 38 КЗпП України, останній може відмовити у розірванні трудового договору, але не вправі розірвати цей договір з інших підстав, які працівником не зазначалися.

Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 22 травня 2013 року № 6-34цс13.

Проте, з вимогами про визнання наказу про звільнення незаконним або про поновлення на роботі у зв'язку з розірванням власником трудового договору за власним бажанням не з тих підстав, про які просив у відповідній заяві працівник, ОСОБА_2 до суду не звертався.

Встановивши недоведеність існування самого факту недотримання або порушення власником норм трудового законодавства, про які зазначав у заяві позивач, суд першої інстанції набув правильного висновку про відмову у задоволенні вимог про зміну формулювання причин звільнення з ст. 38 КЗпП України «за власним бажанням» на ч.3 ст. 38 КЗпП України «за власним бажанням у зв'язку із порушенням роботодавцем законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору».

Вимоги про зобов'язання власника внести до трудової книжки працівника відповідні зміни формулювання причину його звільнення, про стягнення з роботодавця вихідної допомоги згідно з ст.44 КЗпП України, про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги в сумі 192 825,00 грн.; про стягнення моральної шкоди в розмірі 50 000 грн. є похідними від вимог, пов'язаних з зміною формулювання причин звільнення і тому відмова у вимогах про зміну формулювання причин звільнення з ст. 38 КЗпП України «за власним бажанням» на ч.3 ст. 38 КЗпП України «за власним бажанням у зв'язку із порушенням роботодавцем законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору».

Тому, відмова у задоволенні вимоги про зміну формулювання причин звільнення з ст. 38 КЗпП України «за власним бажанням» на ч.3 ст. 38 КЗпП України «за власним бажанням у зв'язку із порушенням роботодавцем законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору» унеможливлює задоволення похідних вимог про зобов'язання власника внести до трудової книжки працівника відповідні зміни формулювання причину його звільнення, про стягнення з роботодавця вихідної допомоги згідно з ст.44 КЗпП України, про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги в сумі 192 825,00 грн.; про стягнення моральної шкоди в розмірі 50 000 грн.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи, які є підставою для скасування (зміни) рішення, не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, внаслідок чого апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 липня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено: 15.03.2019 року.

Головуючий: О.М. Таварткіладзе

Судді: А.А. Калараш

С.О. Погорєлова