Постанова

Іменем України

02 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 175/5093/15-ц

провадження № 61-24317св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29 серпня 2016 року у складі судді Реброва С. О. та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Петешенкової М. Ю., Пищиди М. М., Ткаченко І. Ю.,

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

21 грудня 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»; банк), правонаступником якого є акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»; банк), звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , у якому з урахуванням заяви про уточнення вимог від 06 квітня 2016 року, просило стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором від 11 квітня 2006 року станом на 31 липня 2015 року у сумі 22 236 грн 20 коп., із яких: 12 316 грн 48 коп. - заборгованість за кредитом, 8 007 грн 66 коп. - заборгованість за відсотками, 377 грн - пеня та комісія, 500 грн - штраф (фіксована частина) та 103 грн 06 коп. - штраф (відсоткова складова).

Банк обґрунтовував вимоги тим, що 11 квітня 2006 року між ним і відповідачем укладений кредитний договір шляхом підписання заяви, відповідно до умов якої останньому наданий кредит у сумі 2 000 грн зі сплатою 3 % щомісячно (із розрахунку 360 днів на рік) із кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Картка № НОМЕР_1 .

У заяві визначений порядок погашення кредиту - щомісячними платежами у розмірі 7 % від суми заборгованості.

Крім того, сторони дійшли згоди про те, що дана заява разом із Умовами надання банківських послуг (далі - Умови), Правилами користування платіжною карткою та Тарифами складають договір надання банківських послуг.

22 червня 2006 року відповідач звернувся до банку з заявою про збільшення ліміту до 3 460 грн зі сплатою 3 % щомісячно (із розрахунку 360 днів на рік) із кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Картка № НОМЕР_1 .

У заяві визначений порядок погашення кредиту - щомісячними платежами у розмірі 7 % від суми заборгованості.

14 серпня 2008 року ОСОБА_1 подав до банку заяву для випуску картки з фото. Картка № НОМЕР_1 .

У цій заяві вказано, що кредитний ліміт становить 2 000 грн, відсоткова ставка - 36 % річних, термін повернення відповідає строку дії картки, порядок погашення - 7 % від суми заборгованості щомісячно.

07 лютого 2007 року позичальник подав заяву про збільшення кредитного ліміту до 3 700 грн зі сплатою 36 % річних із кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (до квітня 2008 року). Картка № НОМЕР_2 .

У заяві визначений порядок погашення кредиту - щомісячними платежами у розмірі 7 % від суми заборгованості.

У подальшому кредитний ліміт неодноразово змінювався - 26 червня 2007 року до 5 000 грн, 12 лютого 2009 року до 4 500 грн, 04 квітня 2011 року до 9 200 грн, 02 травня 2011 року до 9 700 грн та 20 липня 2011 року до 12 700 грн.

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником зобов`язань виникла заборгованість у вищевказаному розмірі, яку банк просив з нього стягнути.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29 серпня 2016 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 11 квітня 2006 року у сумі 22 236 грн 20 коп., із яких: 12 316 грн 48 коп. - заборгованість за кредитом, 8 007 грн 66 коп. - заборгованість за відсотками, 377 грн - пеня та комісія, 500 грн - штраф (фіксована частина) та 103 грн 06 коп. - штраф (відсоткова складова).

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суд вважав доведеним факт неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором і наявності непогашеної заборгованості, яка підлягає стягненню на користь банку.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

При апеляційному перегляді рішення суду першої інстанції ОСОБА_1 заявив про застосування наслідків спливу позовної давності.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 лютого 2017 року рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29 серпня 2016 року у частині стягнення штрафів скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову ПАТ КБ «ПриватБанк» у задоволенні позову.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновком районного суду про стягнення заборгованості за тілом кредиту, відсотками пенею та комісією, вважаючи такі вимоги обґрунтованими.

При цьому визнав неможливим одночасне стягнення і штрафів, і пені за одне й те саме правопорушення - несвоєчасне виконання зобов`язання, у зв`язку з чим відмовив у стягненні штрафів.

Суд апеляційної інстанції відхилив заяву відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності з урахуванням того, що вона до суду першої інстанції не подавалася. Крім того, суд зазначив, що останній платіж за кредитним договором здійснений 30 червня 2015 року, а позов поданий 21 грудня 2015 року, тобто в межах строку, передбаченого статтею 257 ЦК України.

Короткий зміст касаційної скарги

У березні 2017 року до суду касаційної інстанції від ОСОБА_1 надійшла касаційна скарга, у якій він, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову АТ КБ «ПриватБанк» у задоволенні позову.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 травня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з суду першої інстанції.

Справу № 175/5093/15-ц передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Верховного Суду від 08 червня 2018 року зупинено виконання рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29 серпня 2016 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 лютого 2017 року до закінчення касаційного провадження.

Ухвалою Верховного Суду від 12 вересня 2019 року справу призначено до судового розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії із п`яти суддів.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Заявник посилається на те, що при розгляді даної справи суди попередніх інстанцій не врахували тієї обставини, що він не був ознайомлений з Умовами та Правилами і не підписував їх, тому вони не є частиною кредитного договору.

При користуванні кредитною карткою йому не було відомо про збільшення кредитного ліміту в односторонньому порядку з ініціативи банку, у зв`язку з чим вимоги про стягнення заборгованості за кредитом і відсотками є необґрунтованими.

Довідка банку про збільшення кредитного ліміту не є належним доказом, який підтверджує його волевиявлення змінити суму кредиту.

Суди всупереч нормам матеріального права не застосували наслідків спливу позовної давності.

Зокрема суди не звернули увагу на те, що відповідно до статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент подання позову) кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, у зв`язку з чим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі.

На переконання заявника він не повинен був подавати заяву про застосування наслідків спливу позовної давності.

Обставини справи

Суди встановили, що 11 квітня 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», і ОСОБА_1 укладений кредитний договір № SAMDN 0393 шляхом підписання заяви, відповідно до умов якої останньому наданий кредит у сумі 2 000 грн зі сплатою 3 % щомісячно (із розрахунку 360 днів на рік) із кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Картка № НОМЕР_1 .У заяві визначений порядок погашення кредиту - щомісячними платежами у розмірі 7 % від суми заборгованості.

Cторони дійшли згоди про те, що дана заява разом із Умовами надання банківських послуг (далі - Умови), Правилами користування платіжною карткою та Тарифами складають договір надання банківських послуг.

22 червня 2006 року відповідач звернувся до банку з заявою про надання кредиту у розмірі 3 460 грн зі сплатою 3 % щомісячно (із розрахунку 360 днів на рік) із кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Картка № НОМЕР_1 . У заяві визначений порядок погашення кредиту - щомісячними платежами у розмірі 7 % від суми заборгованості.

14 серпня 2008 року ОСОБА_1 подав до банку заяву про надання кредиту у сумі 2 000 грн зі сплатою 36 % річних із терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Порядок погашення - 7 % від суми заборгованості щомісячно.

Картка № НОМЕР_1 .

07 лютого 2007 року позичальник подав заяву про збільшення кредитного ліміту до 3 700 грн зі сплатою 36 % річних із кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (до квітня 2008 року). Картка № НОМЕР_2 .

У заяві визначений порядок погашення кредиту - щомісячними платежами у розмірі 7 % від суми заборгованості.

Відповідно до довідки АТ КБ «ПриватБанк» від 21 березня 2016 року у подальшому кредитний ліміт неодноразово змінювався - 26 червня 2007 року до 5 000 грн, 12 лютого 2009 року до 4 500 грн, 04 квітня 2011 року до 9 200 грн, 02 травня 2011 року до 9 700 грн та 20 липня 2011 року до 12 700 грн.

Станом на 31 липня 2015 року заборгованість за кредитним договором становить 22 236 грн 20 коп., із яких: 12 316 грн 48 коп. - заборгованість за кредитом, 8 007 грн 66 коп. - заборгованість за відсотками, 377 грн - пеня та комісія, 500 грн - штраф (фіксована частина) та 103 грн 06 коп. - штраф (відсоткова складова), яку банк просив стягнути з відповідача.

При розгляді справи в апеляційному суді, 08 лютого 2017 року, ОСОБА_1 подав заяву про застосування наслідків спливу позовної давності.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Колегія частково приймає доводи касаційної скарги з таких підстав.

У частині першій статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з вирішенням судами попередніх інстанцій вимог банку про стягнення заборгованості за кредитом, відсотками, пені та комісії, тому оскаржені рішення підлягають касаційному перегляду лише в цій частині.

Статтею 213 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій) передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам судові рішення в оскарженій частині відповідають не в повній мірі.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосування норми права

Стосовно вимог про стягнення тіла кредиту та заборгованості за відсотками

Частинами першою та другою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором (частина перша статті 1048 ЦК України).

За змістом статей 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та у встановлений у зобов`язанні строк (термін) його виконання.

Суди встановили, що 11 квітня 2006 року ОСОБА_1 на підставі заяви отримав кредит у сумі 2 000 грн, який у подальшому неодноразово змінювався; з 20 липня 2011 року кредитний ліміт становив 12 700 грн, заборгованість за яким відповідно до розрахунку банку станом на 31 липня 2015 року становить 12 316 грн 48 коп.

У вказаній заяві також визначений розмір відсотків за користування кредитом - 3 % щомісячно, заборгованість за якими становить 8 007 грн 66 коп.

Ураховуючи те, що позичальник порушив умови договору, у зв`язку з чим виникла заборгованість за тілом кредиту та відсотками, суди зробили обґрунтовані висновки про стягнення з нього цих сум.

Колегія відхиляє аргументи касаційної скарги про те, що позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі, з огляду на таке.

У постанові Верховного Суду України від 22 березня 2017 року в справі № 6-3063цс16 міститься висновок про те, що суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність.

Відповідно до частини третьої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Без заяви сторони у спорі позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов`язана лише з наявністю про це заяви сторони, зробленої до ухвалення рішення судом першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції правильно зазначив, що заява ОСОБА_1 про застосування наслідків спливу позовної давності не може бути врахована, оскільки була подана до апеляційного суду, не зважаючи на те, що судом першої інстанції справа розглянута у відкритому судовому засіданні за участю відповідача та його представника.

Посилання в касаційній скарзі про те, що прийнята судами попередніх інстанцій довідка банку про збільшення розміру кредитного ліміту є неналежним доказом, зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Інші доводи касаційної скарги на законність та обґрунтованість оскаржених рішень у частині стягнення тіла кредиту та відсотків не впливають, їх висновків не спростовують.

Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 «Проніна проти України (Pronina v. Ukraine)», § 23).

Таким чином, рішення судів попередніх інстанцій в цій частині підлягають залишенню без змін.

Щодо вимог про стягнення пені та комісії

Суди попередніх інстанцій вважали обґрунтованими вимоги банку про стягнення штрафів, пені та комісії.

Колегія не може погодитися з цими висновками судів із таких міркувань.

Відповідно до частин першої і другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що правила частини першої статті 634 ЦК України неможливо застосувати до спірних правовідносин, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про пеню, комісію за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

У заяві позичальника від 11 квітня 2006 року відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді пені і сплату комісії.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив стягнути складові його повної вартості, зокрема пеню та комісію.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 11 квітня 2006 року, посилався на Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06 березня 2010 року № СП-2010-256, розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ як невід`ємні частини спірного договору.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме вищевказаний Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та Правил розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанк», а також те, що зазначені документи на момент отримання позичальником кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати пені і комісії, та, зокрема саме у передбачених у цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

У зв`язку з наведеним вимоги банку про стягнення пені і комісії є необґрунтованими.

Ураховуючи те, що внаслідок неправильного застосування норм матеріального права суди зробили помилкові висновки про наявність підстав для стягнення зазначених сум, оскаржені рішення в цій частині підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення судів попередніх інстанцій в частині стягнення тіла кредиту та відсотків - залишенню без змін, а в частині вирішення вимог про стягнення пені та комісії - скасуванню з ухваленням у цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29 серпня 2016 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 лютого 2017 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» заборгованості за тілом кредиту та відсотками залишити без змін.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29 серпня 2016 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 лютого 2017 року в частині вирішення позовних вимог акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення пені та комісії скасувати.

У задоволенні позову акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення пені та комісії відмовити.

Поновити виконання рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29 серпня 2016 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» заборгованості за тілом кредиту та відсотками.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. І. Крат
Судді:Н. О. Антоненко В. І. Журавель Є. В. Краснощоков
М. М. Русинчук