ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 643/7099/16-ц

Провадження № 22-ц/790/357/19

21 лютого 2019 року

м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: судді Тичкової О.Ю.,

суддів: Котелевець А.В., Піддубного Р.М.,

за участю секретаря судового засідання: Гуржій І.В.,

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

інші учасники справи:

третя оосба - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Погрібний Дмитро Ігорович

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Литвин Вікторії Віталіївни, яка діє в інтересах публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», на рішення Московського районного суду міста Харкова, ухвалене 17 липня 2018 року у складі судді Погасій О.Ф.,-

установив:

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, після остаточного уточнення якого у березні 2017 року (т. 2 а.с. 31-40) просив визнати недійсними укладені 05 жовтня 2007 року з публічним акціонерним товариством (ПАТ) «Укрсоцбанк» договір кредиту № 834/18-27/35/7-169 та договір іпотеки № 834/19-27/35/7-247.

В обґрунтування позову посилався на те, що 05 жовтня 2007 року між ним та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрcоцбанк» (надалі Банк), був укладений договір кредиту №834/18-27/35/7-169 (надалі Договір кредиту), відповідно до умов якого Банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 83 798 доларів США зі сплатою 12% річних строком до 04 жовтня 2022 року. З метою забезпечення виконання зобов'язань позичальника за Договором кредиту 05 жовтня 2007 року між ОСОБА_1 та Банком було укладено Договір іпотеки № 834/19-27/35/7-247 (надалі Договір іпотеки), за умовами якого позичальник передав ПАТ «Укрсоцбанк» в іпотеку майнові права на незакінчену будівництвом трьох кімнатну квартиру № 133, загальною площею 97,68 кв.м., що будувалася за адресою: м. Харків, вул. Дружби Народів, буд. 238. З Договору кредиту вбачається, що в його змісті відсутні встановлені законодавством обов'язкові умови, необхідні для його укладення, а саме: відповідач при укладанні спірного Договору кредиту не здійснив детальний, достовірний та об'єктивний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту відповідно до вимог п.2 ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та п.3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного Банку України № 168 від 10 травня 2007 року (надалі Правила); не визначив належно реальну процентну ставку в порушення вимоги п.3.3 Правил; не визначив та не вказав належно про абсолютне значення подорожчання кредиту в грошовому вигляді згідно з вимогами п.3.3 Правил, шляхом підсумовування всіх платежів здійснених споживачем як на користь банку, так і на користь третіх осіб під час отримання, обслуговування та погашення кредиту; в порушення вимоги п. 3.8 Правил Банк не встановив застереження щодо попередження позичальника про настання валютних ризиків; всупереч вимоги п.3.4 Правил не зазначив про всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у зв'язку з отриманням кредиту, його обслуговування і погашенням.

Рішенням Московського районного суду міста Харкова від 17 липня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано недійсним договір кредиту №834/18-27/35/7-169, укладений 05 жовтня 2007 року між ОСОБА_1 та АКБ соціального розвитку «Укрcоцбанк». Визнано недійсним Іпотечний договір № 834/19-27/35/7-247, укладений 05 жовтня 2007 року між АКБ соціального розвитку «Укрcоцбанк» та ОСОБА_1,, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Погрібним Д.І., зареєстрований в реєстрі за № 386. Стягнуто з ПАТ «Укрсоцбанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 102 грн. 40 коп., за проведення судової експертизи у розмірі 13 392 грн., а всього 14 494 грн. 40 коп.

При ухваленні судового рішення суд першої інстанції врахував висновок судової економічної експертизи № 22936 від 20 лютого 2018 року та виходив з того, що під час укладання Договору кредиту Банк приховав від ОСОБА_1 повну та об'єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту, чим ввів позичальника в оману, щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, яку сплатив би позичальник банку, погашаючи кредит у порядку, визначеному графіком погашення заборгованості. Тому ОСОБА_1 уклав із АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» під впливом обману. При цьому Банк використав нечесну підприємницьку діяльність, що тягне за собою недійсність Договорів кредиту та іпотеки. Строк позовної давності позивачем не пропущено.

В апеляційній скарзі Литвин В.В, яка діє в інтересах ПАТ «Укрсоцбанк», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування посилається на те, що в позивача після укладення оспорюваних договорів були наявні всі документи, тому він міг дізнатися про порушення своїх прав, на які він посилається у позовній заяві, в межах трирічного строку позовної давності. В рішенні суд посилається на Закон України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом і іпотечними сертифікатами», що не підлягає застосуванню до спірних правовідносин. Враховуючи висновок експертизи, суд першої інстанції не надав оцінки доказам, наданим Банком на підтвердження того, що при укладанні Договору кредиту відповідачем були дотримані вимоги Закону України «Про захист прав споживачів».

У відзиві ОСОБА_1 заперечує проти задоволення апеляційної скарги і посилається на те, що при укладанні Договору кредиту та його частковому виконанні він, як споживач, не міг знати про порушення Банком вимог чинного законодавства України щодо захисту прав споживачів кредитних послуг. При укладанні оспорюваних договорів відповідач не здійснив детального, достовірного та об'єктивного розпису сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про отримання споживчого кредиту. Висновок експертизи, покладений в основу рішення суду першої інстанції, Банком не спростований належними та допустимими доказами, заперечень на нього відповідач не надавав.

Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу (надалі ПН ХМНО) Погрібний Д.І. в поясненнях до апеляційної скарги посилається на те, що ОСОБА_1 був обізнаний з умовами Договору кредиту одразу після його підписання, тому міг скористатися своїм правом на його оскарження. Незнання законів у сфері кредитних правовідносин не свідчить про об'єктивну неможливість позивача звернутися за юридичною допомогою в межах строку позовної давності й дізнатися про порушення своїх прав. Не попередження Банком позивача про валютні ризики не може бути підставою для визнання договорів недійсними, оскільки Договором про зміну кредитного договору від 24 грудня 2012 року валюта кредитування була змінена на гривню. Використання ОСОБА_1 кредитних коштів протягом тривалого часу свідчить про його згоду з умовами кредитного договору, який він підписав. З урахуванням викладеного, ПН Погрібний Д.І. просить скасувати рішення Московського районного суду м. Харкова від 17 липня 2018 року.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 07 вересня 2018 року (головуючий суддя - Колтунова А.І.) клопотання представника Банку про поновлення строку апеляційного оскарження рішення суду першої інстанції - задоволено, поновлено строк апеляційного оскарження рішення Московського районного суду м. Харкова від 17 липня 2018 року, відкрито апеляційне провадження в даній цивільній справі (т. 2 а.с. 136-137).

Згідно з підпунктом 3 пункту 3 Розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів»апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим законом.

Відповідно до пункту 8 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон № 2147-VIII), що набув чинності 15 грудня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Указом Президента України від 29 грудня 2017 року № 452/2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Харківської області ліквідовано та утворено Харківський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Харківську область, з місцезнаходженням у місті Харкові.

03 жовтня 2018 року апеляційну скаргу представника ПАТ «Укрсоцбанк» у цивільній справі № 643/7099/16-ц передано до Харківського апеляційного суду.

19 жовтня 2018 року згідно з даними протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, в даній цивільній справі визначено колегію суддів Харківського апеляційного суду із головуючим суддею (суддею-доповідачем) Тичковою О.Ю. (том 2 а.с. 149).

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги і відзивів на неї, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам не відповідає.

Як встановлено судом першої інстанції, не заперечувалось учасниками справи та підтверджується дослідженими колегією суддів матеріалами справи, 05 жовтня 2007 року між Акціонерно - комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (Кредитором), правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_1 (Позичальником) було укладено Договір кредиту № 834/18-27/35/7-169 (том 1 а.с. 14-19).

Згідно п.1.1 Договору кредиту, Кредитор надає Позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 83 798 доларів США зі сплатою 12 % процентів річних з кінцевим терміном погашення 04.10.2022 року.

Відповідно до п. 1.2. Договору кредиту, кредит надається з метою інвестування у будівництво відповідно до договору про пайову участь в будівництві.

Пунктом 2.1 Договору кредиту передбачено, що надання Кредиту здійснюється шляхом видачі Позичальнику готівкових грошей в іноземній валюті з наступною їх конвертацією (обміном) через операційну касу Кредитора в гривні та прийняттям суми в гривнях для перерахування на цілі, визначені п. 1.2 цього Договору.

05 жовтня 2007 року Банком надано ОСОБА_1 кредитні кошти в розмірі 83798,00 доларів США, що еквівалентно в гривнях 423179,90 грн., що підтверджується Заявою на видачу готівки № 11, підписаною отримувачем (том 1 а.с. 168).

Також 05 жовтня 2007 року між Банком (Іпотекодержателем) та ОСОБА_1 (Іпотекодавцем) укладено Іпотечний договір № 834/19-27/35/7-247, відповідно до умов якого ОСОБА_1 передав в іпотеку Банку у якості забезпечення виконання Іпотекодавцем зобов'язань за Договором кредиту майнові права на об'єкт інвестування - трьохкімнатну квартиру № 133, загальною площею 97,68 кв.м., 9 поверх, що будується за адресою: м. Харків, вул. Дружби народів, буд. 238 (том 1 а.с. 20-21).

18 листопада 2008 року між Банком та ОСОБА_1 укладено Додаткову угоду № 1 про внесення змін до Договору кредиту, відповідно до умов якої сторони домовились про зміну розміру процентної ставки, а саме 20 жовтня 2008 року встановлено процентну ставку за користування кредитом на рівні 14 процентів річних та, відповідно, зазначено по тексту Договору процентну ставку в розмірі 14 процентів річних (том 1 а.с. 108-109).

У подальшому, 02 лютого 2011 року, між Банком та ОСОБА_1 укладено Договір про внесення змін та доповнень № 2 до Договору кредиту, відповідно до умов якого у зв'язку з введенням будинку до експлуатації та укладанням відповідних додаткових угод, сторони внесли зміни до відповідних пунктів договору (том 1 а.с. 110).

04 грудня 2012 року між Банком та ОСОБА_1 укладено Договір про внесення змін № 3 до Договору кредиту, згідно умов якого Договір кредиту викладено в новій редакції (том 1 а.с. 111-115).

Також 24 грудня 2012 року Банк та ОСОБА_1 уклали Договір про внесення змін № 4 до Договору кредиту, згідно умов якого рефінансовано існуючу заборгованість шляхом зміни валюти кредиту з доларів США на гривню за курсом 8,10 грн. за 1 долар США та погоджено графік погашення вказаної заборгованості (том 1 а.с. 118-119).

На підставі клопотання представника позивача ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 13 червня 2017 року призначено судову економічну експертизу, виконання якої доручено експертам Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. засл. проф. М.С. Бокаріуса (т.1 а.с. 175-176).

Згідно висновку судової економічної експертизи № 22936 від 20.02.2018 року, показник загальної вартості кредиту, обрахований та вказаний банком у додатку №1 (детальний розпис сукупної вартості кредиту) до кредитного договору №834/18-27/35/7-169 від 05 жовтня 2007 року не відповідає умовам кредитного договору в частині загальної вартості кредиту, суми нарахованих відсотків за весь період дії договору. За даними додатку № 1 (том, 1 а.с.106-107), складеного банком, загальна сума відсотків за весь період дії договору кредиту вказана у розмірі 77093,33 доларів США. Проведеним дослідженням встановлено, що сума нарахованих відсотків за весь період дії договору кредиту становить 76247,00 доларів США. Загальна вартість кредиту за даними додатку № 1 вказана у сумі 165023,19 доларів США, за даними дослідження даний показник встановлений у розмірі 160296,39 доларів США. В обсязі наданих матеріалів встановлено, що розраховані відповідно до вимог «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених постановою Правління Національного банку України № 168 від 10.05.2007, згідно з умовами кредитного договору №834/18-27/35/7-169 від 05.10.2007 р. (на момент його укладання), показники сукупної вартості кредиту становлять: реальна процентна ставка (у процентному значенні) - 12,95%; абсолютне значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі) - 76498,39 дол. США. Кредитний договір №834/18-27/35/7-169 від 05.10.2007 р. не містить інформації щодо реальної процентної ставки (у процентах річних) та абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі). Розраховані у відповідності до вимог «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту №168, затверджених Постановою Правління НБУ №168 від 10.05.2007р., згідно з умовами кредитного договору №834/18-27/35/7-169 від 05.10.2007 року показники реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту не відповідають зазначеним у кредитному договорі. Також судовий експерт зазначає, що сума щомісячного платежу за договором кредиту №834/18-27/35/7-169 від 05.10.2007 р. встановлена на кожну розрахункову дату та складається із сталої суми погашення основного боргу, яка визначена умовами пп.1.1.1. п.1.1. ст. 1 Договору кредиту №834/18-27/35/7-169 від 05.10.2007 р. та суми нарахованих відсотків з урахуванням умов п.2.4. ст. 2 вказаного договору (том 2 а.с.6-14).

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 626 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 628 ЦК України, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ч.1 ст.1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі.

Статтею 204 ЦК України встановлено визначено презумпцію правомірності правочину, згідно якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Положеннями ст. 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Так, згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України в редакції, що діяла станом на час укладення оспорюваного договору, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ч. 2 ст. 11 Закону України № 1023-ХІІ від 12.05.1991 «Про захист прав споживачів» в редакції, що діяла станом на час укладення Договору кредиту 05 жовтня 2007 року, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Відповідно до ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, що діяла станом на час укладення кредитного договору 05 жовтня 2007 року, у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством. У договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках. Про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни. Без такого повідомлення будь - яка зміна відсоткової ставки є недійсною.

Частиною п'ятою ст. 11 вказаного Закону передбачено, що до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за йог кредитом; 2) споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь - яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Згідно ч. 1 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Частиною другою ст. 19 вказаного закону визначено, що якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно: 1) основних характеристик продукції, таких як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, гарантійне обслуговування, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару; 2) будь-яких застережень щодо прямої чи опосередкованої підтримки виробником продавця або продукції; 3) ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг; 4) потреби у послугах, заміні складових чи ремонті; 5) характеру, атрибутів та прав продавця або його агента, зокрема інформації про його особу та активи, кваліфікацію, статус, наявність ліцензії, афілійованість та права інтелектуальної або промислової власності, його відзнаки та нагороди; 6) права споживача або небезпеки, що йому загрожує. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Згідно ч. 3 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», перелік форм підприємницької практики, що вводить в оману, не є вичерпним.

Згідно із пунктом 3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, які були чинними на момент укладення оспорюваного договору, банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх сукупних послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача.

Відповідно до ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Згідно ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Згідно роз'яснень, наданих у п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

В пункті 20 вказаної вище Постанови Пленуму також роз'яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Колегією суддів встановлено, що позивачу ще за 10 днів до укладення оспорюваного кредитного договору, а саме 26 вересня 2007 року, Банком було надано в письмовому вигляді попередню інформацію про умови кредитування фізичних осіб на придбання нерухомості на первинному ринку. При цьому позивач на останньому аркуші вказаного документу своїм особистим підписом підтвердив, що він ознайомлений з інформацією щодо наявних в установі АКБ «Укрсоцбанк» схем кредитування, їх умов, відмінностей між ними, в тому числі стосовно його зобов'язань, їх перевагами та недоліками, а також щодо орієнтовної сукупної вартості кредиту за кожною з них, та отримав всі необхідні роз'яснення (том 1 а.с. 101-102).

В запиті на отримання кредиту від 26 вересня 2007 року, підписаному позивачем, останній підтвердив, що Банк надав йому повну, достовірну та вичерпну інформацію про всі умови отримання, користування та повернення кредиту. Також позивач підтвердив відсутність у нього будь-яких зауважень чи заперечень стосовно змісту наданої йому банком інформації, в тому числі про умови отримання, користування та повернення кредиту (том 1 а.с. 96).

У відповідності до положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України колегія суддів враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, у постанові від 25 квітня 2018 року по справі № 766/13059/16-ц Верховний Суд зазначив, що Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

З досліджених колегією суддів доказів вбачається, що перед укладенням кредитного договору Банк надав ОСОБА_1 всю інформацію, необхідну для усвідомленого та відповідального вибору кредитного продукту, у зв'язку з чим відсутні підстави для висновків щодо порушення Банком вимог Закону України «Про захист прав споживачів».

Також колегією суддів встановлено, що в пункті 1.1.1. Договору кредиту зафіксовано графік погашення заборгованості, в якому визначено точний розмір грошових коштів в доларах США, які підлягають сплаті позивачем кожного місяця протягом всього строку дії договору.

Крім того, 08 жовтня 2007 року відповідачем в письмовому вигляді підготовлено Детальний розпис сукупної вартості кредиту, значення реальної процентної ставки та абсолютне значення подорожчання кредиту, в якому в тому числі зазначені дати, дні, суми платежів, в тому числі на погашення основного боргу та суми позики, зазначені інші платежі (комісії тощо), в тому числі розмір платежів на користь третіх осіб у зв'язку з укладенням договору іпотеки, розмір реальної процентної ставки та сума абсолютного значення подорожчання кредиту грошовому вираженні тощо. Позивач ознайомлений із указаним документом, про що свідчить його підпис на останньому аркуші документу (том 1 а.с. 106-107).

Також в матеріалах справи містяться «Тарифи», які є Додатком № 1 до Договору кредиту та містять підпис позивача про ознайомлення з вказаним документом (том 1, а.с. 116).

З наведеного вбачається, що банком дотримано умови чинного законодавства України і надано позивачу як перед укладенням Договору кредиту, так і під час його укладення та в подальшому вичерпну інформацію щодо умов кредитування, в тому щодо сукупної вартості кредиту.

В постановах від 25 квітня 2018 року по справі № 766/13059/16-ц, від 25 січня 2018 року по справі № 697/149/13-ц Верховний Суд, обґрунтовуючи відсутність підстав для недійсності кредитних договорів, враховував в тому числі факт підписання кредитного договору сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності. Зазначав, що волевиявлення сторін було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Позичальник на момент укладення договору письмово ознайомлювався з умовами кредитування, не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору. Із встановленої банком процентної ставки та розміру отриманих ним з картки грошей позичальник мав об'єктивну можливість дізнатися сукупну вартість кредиту. Також Верховний Суд враховував укладення позичальником з Банком інших правочинів, часткове погашення заборгованості.

В даній цивільній справ колегією суддів також установлено, що позивач був неодноразово ознайомлений з умовами кредитування, про що власноруч розписувався, підписував Договір кредиту і додатки до нього, в подальшому неодноразово підписував угоди про внесення змін до Договору кредиту, неодноразово сплачував заборгованість за кредитом, що підтверджується довідкою від 06 січня 2016 року (том 1 а.с. 169).

Колегія суддів вважає, що посилання суду на висновок експерта як на доказ введення позивача в оману не є обгрунтованим.

Як вбачається з висновку експерта, сума нарахованих банком процентів, загальна вартість кредиту та реальна процента ставка, встановлені експертом, є меншими, ніж аналогічні показники, зазначені банком в кредитному договорі та додатках до нього.

Також згідно висновку експерта абсолютне значення подорожчання кредиту у грошову виразі - 76498,39 доларів США. Банком в Детальному розписі сукупної вартості кредиту, значення реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту зазначено, що абсолютне значення подорожчання кредиту становитиме 81657,51 доларів США. Таким чином, згідно висновку експерта абсолютне значення подорожчання кредиту також є меншим, ніж аналогічний показник, зазначений Банком.

При цьому вбачається, що різниця між відповідними показниками, встановленими експертом, та аналогічними показниками, зазначеними в Договорі кредиту, складає менше 5 процентів.

Колегія суддів приходить до висновку, що вказана різниця сама по собі не має настільки істотного значення, щоб бути підставою для недійсності Договору кредиту.

Крім того, колегія суддів звертає особливу увагу на ту обставину, що відповідні показники, які визначені експертом та стосуються розміру зобов'язань позивача перед Банком, є меншими за показники, зазначені в Договорі кредиту.

Відповідно, згідно висновку експерта саме Банк є особою, яка за умовами Договору кредиту має отримати меншу вигоду, ніж та, на яку Банк розраховував, виходячи з показників, зазначених в договорі. Позивач же, виходячи з висновку експерта, має сплатити за кредитним договором меншу суму, ніж ті витрати, на які він розраховував під час укладення Договору кредиту.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що висновок експерта, на який посилався позивач в обґрунтування позовних вимог, не доводить факт порушення прав позивача у зв'язку з укладенням оспорюваного договору та, відповідно, не свідчить про наявність підстав для визнання вказаного договору недійсним.

Крім того, позивачем не надано суду належних, допустимих та достовірних доказів наявності умислу в діях представників Банку, спрямованого на введення його в оману.

Умови Договору кредиту, укладеного 05 жовтня 2007 року, в подальшому неодноразово змінювались.

Так, 04 грудня 2012 року договір укладено повністю в новій редакції, згідно якої в тому числі змінено цільове призначення кредиту, а саме замість мети інвестування в будівництво зазначено, що кредит надається на поточні потреби.

В подальшому, 24 грудня 2012 року, сторонами рефінансовано існуючу заборгованість шляхом зміни валюти кредиту з доларів США на гривню за курсом 8,10 грн. за 1 долар США та погоджено графік погашення вказаної заборгованості в гривні.

Таким чином, оспорюваний кредитний договір в редакції його умов від 05 жовтня 2007 року, який досліджувався експертом та на умови якого посилався позивач як на підставу позовних вимог, станом на час звернення позивача до суду з позовом в 2016 році, фактично не існував.

Укладаючи угоди про внесення змін до вказаного договору, позивач висловлював свою згоду на зміну відповідних умов договору, в тому числі щодо цільового призначення кредиту, його валюти, розміру процентної ставки тощо.

Всупереч вимог ст. 12, 13, 81 ЦПК України позивачем не доведений факт порушення його прав у зв'язку із укладенням кредитного договору в редакції, що діяла станом на час звернення його з дійсним позовом до суду.

За таких обставин колегія суддів, розглядаючи справу в межах заявлених вимог та доводів сторін, приходить до висновку щодо відсутності підстав для визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки.

Оцінюючи доводи сторін щодо позовної давності, колегія суддів керується таким.

Згідно роз'яснень, викладених в п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки колегія суддів відмовляє в позові по суті, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави надавати оцінку доводам сторін щодо спливу позовної давності, а також наявності або відсутності поважних причин пропущення позовної давності.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів задовольняє апеляційну скаргу, скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалює нове рішення про відмову в позові.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, колегія суддів керується наступним.

Відповідно до ст. 2, 11 ЦПК України, однією із засад (принципів) цивільного судочинства є пропорційність.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи наведене, з ОСОБА_1 на користь Банку належить стягнути сплачений останнім при подачі апеляційної скарги судовий збір в розмірі 1653 грн. (т.2 а.с. 112).

Згідно ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи, до яких в тому числі належать витрати, пов'язані із залученням експертів та проведенням експертизи.

Керуючись ст. 2, 12, 13, 81, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Литвин Вікторії Віталіївни, яка діє в інтересах публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», задовольнити .

Рішення Московського районного суду міста Харкова від 17 липня 2018 року скасувати.

Ухвалити нову постанову.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання недійсними договору кредиту та договору іпотеки відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» судовий збір у розмірі 1653 (одна тисяча шістсот п'ятдесят три) гривні.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складений 22 лютого 2019 року.

Головуючий О. Ю. Тичкова

Судді А.В. Котелевець

Р.М. Піддубний