Справа № 442/1707/18 Головуючий у 1 інстанції: Медведик Л.О.
Провадження № 22-ц/811/399/19 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Жукровська Х.І.

з участю представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 28 листопада 2018 року та додаткове рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 07 грудня 2018 року, постановлені в складі головуючого - судді Медведика Л.О., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , за участю третіх осіб: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом вселення, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суду з позовомдо ОСОБА_3 , за участю третіх осіб: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом вселення. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що йому на праві спільної власності з відповідачем та третіми особами належить квартира АДРЕСА_1 , яку вони разом отримали у власність на підставі приватизації. Упродовж 2002 року він особисто здійснив ремонт у вказаній квартирі, придбав меблі та все необхідне для проживання у ній. У цій квартирі до кінця квітня 2011 року відповідач проживала разом зі своїми дітьми (третіми особами). ОСОБА_4 був знятий з реєстраційного обліку 03.04.2011 року і фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

08.11.2013 року ОСОБА_5 також була знята з реєстрації у вищезгаданій квартирі. З 2013 року відповідач проживає в даній квартирі сама. Перестала його допускати до даної квартири, змінила замки, тобто, - чинити перешкоди йому у користуванні квартирою. З приводу цього він звертався до правоохоронних органів, на що отримував відповідь про вирішення спору в судовому порядку. Вказує на те, що відповідач перешкоджає йому, як власнику, користуватися спірною квартирою, іншого житла він не має, його право порушене, відтак, змушений звернутися до суду з даним позовом.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 28 листопада 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Вселено ОСОБА_1 у квартиру АДРЕСА_1 .

Додатковим рішеннямДрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 07 грудня 2018 рокустягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 704 грн. 70 коп. (сімсот чотири гривні 70 копійок) судового збору.

Не погоджуючись з даними рішеннями, відповідач ОСОБА_3 оскаржила такі в апеляційному порядку. Вважає, що такі постановлені з порушенням норм матеріального та процесуального права, є необґрунтованими, ухваленими судом при неповно з`ясованих обставинах, що мають значення для справи, на думку апелянта, існує невідповідність висновків суду обставинам справи.

В обґрунтування вимог покликається на те, що заявлені її батьком вимоги є безпідставними, надуманими, такими, що не відповідають реальним обставинам справи. Зазначає, що даний позов заявлений з ініціативи інших осіб, з метою психологічного та морального тиску, щоб ОСОБА_3 відмовилась від заявлених нею позовних вимог у іншій справі щодо незаконної приватизації земельної ділянки для обслуговування житлового будинку АДРЕСА_3 .

Вказує, що її батько ОСОБА_1 разом з нею та її чоловіком, дітьми у кв. АДРЕСА_1 ніколи не проживав та не виявляв такого бажання проживати, уже більше останніх 10 років проживає у с. Літиня Дрогобицького району Львівської області у будинку її бабці. У спірній квартирі ОСОБА_1 зареєстрував місце свого проживання у день підписання позовної заяви - 21 березня 2018 року, що свідчить про зумисність таких дій позивача для подання до суду відповідних доказів про нібито перешкоджання у доступі до житлового приміщення.

Щодо пояснень батька про те, що начебто відповідач не відкривала йому дверей, через що він не мав доступу, то такі вважає безпідставними, оскільки у вказаній квартирі вона не проживає уже більше одного року, так як в квартирі відсутні умови для проживання - відсутнє водопостачання, водовідведення та газопостачання.

Просить скасувати рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 28 листопада 2018 року та додаткове рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 07 грудня 2018 року та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначив про безпідставність апеляційної скарги ОСОБА_3 Зазначає, що наявність у провадженні суду іншої цивільної справи не впливає на обсяг його права власності та не має відношення до предмета спору. Непроживання відповідача у спірній квартирі через відсутність умов проживання спростовується наданими квитанціями про сплату комунальних послуг. Сам факт звернення до суду з даним позовом вказує на наявність перешкод у реалізації права власності на спірну квартиру. Поряд з цим, представником відповідача вказано, що її довірителька не заперечує проти вселення, однак позов не визнає, оскільки це має наслідком сплати судових витрат. У матеріалах справи містяться докази про події 07.12.2017 року та 08.12.2017 року, які пов`язані з тим, що конкретно відповідач ОСОБА_3 створювала перешкоди ОСОБА_1 у доступі до спірної квартири. Оскільки при ухваленні рішення судом з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, то правових підстав для скасування рішення немає.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України № 452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» створено Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 ЦПК України, розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Ураховуючи, що згідно з ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, колегія суддів інформувала учасників справи окрім направлення повідомлень, шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.

Відповідач та треті особи, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи в судове засідання не з`явились.

Оскільки колегією суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, колегія суддів прийшла до висновку про можливість розгляду справи у їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Вирішуючи вказаний спір та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач, не може фактично користуватися у передбачений законом спосіб житлом, оскільки відповідач створила йому перешкоди у доступі до квартири, замінивши замок у вхідних дверях, відтак права позивача підлягають поновленню шляхом його вселення у цю квартиру, що буде належним способом реалізації захисту порушеного права позивача.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції ґрунтується на встановлених дійсних обставинах справи, досліджених судом доказах та відповідає вимогах процесуального і матеріального права, з огляду на наступне.

Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Частинами 1, 3 ст. 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Судом установлено, що згідно свідоцтва про право власності на квартиру, виданого 26.03.2002 року комісією з питань приватизації житла при виконкомі Дрогобицької міської ради на підставі розпорядження №4/1-6, зареєстрованого ДК МБТІ та ЕО у реєстрову книгу за № 13968, позивачу ( ОСОБА_1 ) та членам його сім`ї ( ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 ) на праві спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_1 .

У даній квартирі ОСОБА_1 зареєстрований 21 березня 2018 року. До цього часу позивач був зареєстрований у квартирі АДРЕСА_4 .

У відзиві на позов ОСОБА_3 підтвердила, що разом із своїми чоловіком та дітьми проживає у квартирі АДРЕСА_1 , самостійно здійснює усі витрати по комунальних послугах, які надаються квартирі.

За висновками перевірки заяв позивача з приводу чинення відповідачкою перешкод у доступі до квартири 4708 та № 4725 Дрогобицьким ВП ГУНПУ у Львівській області встановлено, що ОСОБА_1 звертався до органів поліції із заявами про те, що його донька не впускає його додому.

Суд першої інстанції, розглядаючи спір, з достатньою повнотою з`ясував обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам й ухвалив законне та обґрунтоване рішення.

Відповідно до положення ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За змістом ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 355 ЦК України передбачено, що майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

За правилами ч. 3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

При цьому відповідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, вселення, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.

Визначальним для захисту порушеного права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, зокрема статтею 1 Першого протоколу до неї (1952 року) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («KryvitskaandKryvitskyyv. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Факт чинення позивачу перешкод у користуванні житлом підтверджується зверненням позивача до Дрогобицького ВП ГУНП у Львівській області.

На спростування зазначеного будь-яких доказів з боку відповідача суду не надано.

Колегія суддів вважає, що звернення позивача до правоохоронних органів щодо чинення йому відповідачами перешкод у користуванні спірною квартирою саме по собі свідчить про обґрунтованість вимог про усунення перешкод у користуванні житлом.

Як встановлено судом першої інстанції та не заперечувалося в суді апеляційної інстанції, позивач не має ключів від спірної квартири, співвласником якої він є, відповідач хоча і визнає позов, однак заперечує проти користування позивачем вказаним житлом, доступу до нього не надає.

Апелянтом не надано доказів на спростування того, що позивач має вільний доступ до квартири, як на час звернення до суду з даним позовом, так і на час розгляду судом апеляційної інстанції апеляційної скарги. Також не надано доказів передачі позивачу, який є співвласником вказаної квартири, ключів від вхідних дверей квартири.

За таких обставин, судом вірно встановлено, що своїми діями відповідачі чинять позивачу перешкоди у користуванні спірною квартирою, співвласником якої він є.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач більш ніж 10 років не виявляв бажання проживати у спірній квартирі, оскільки проживає у селі Літиня Дрогобицького району Львівської області, колегія суддів відхиляє, так як вони не мають правового значення для розгляду даної справи, в межах якої вирішується питання щодо усунення перешкод позивачу у користуванні квартирою, яка належить сторонам на праві спільної власності. Факт набуття позивачем права власності на частину спірної квартири підтверджений належними доказами та відповідачами не оспорюється.

Твердження апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження неможливості ОСОБА_1 потрапити в спірну квартиру або здійснення ним спроб вселитись в цю квартиру, колегія суддів оцінює критично, тому що скаржником, зокрема, в скарзі вказано на наявність чинення позивачкою 07-08.12.2017 року перешкод у доступі до житла, яке належить на праві спільної власності сторонам у справі.

Крім того, колегія суддів враховує й те, що вселення ОСОБА_1 у квартиру, в якій він є співвласником, є засобом захисту його прав, свобод та інтересів, а також жодним чином не порушує права інших співвласників.

Окрім цього, колегія суддів враховує й матеріали справи, відповідно до яких ОСОБА_1 зареєстрував своє місце проживання у квартирі АДРЕСА_1 , отже має право користування жилим приміщенням за вказаною адресою. Докази непридатності даного житла для проживання у матеріалах справи відсутні.

Встановивши, що позивач є співвласником квартири АДРЕСА_1 , а відповідач неправомірно чинить йому перешкоди у користуванні вказаним майном, що не заперечується самими відповідачем, суд першої інстанції, дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову та усунення перешкод ОСОБА_1 в користуванні житлового приміщення, шляхом його вселення у дану квартиру.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції вирішив питання розподілу судових витрат додатковим рішенням у відповідності з вимогами ст.141 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Викладені у рішенні висновки відповідають обставинам справи та долученим до справи доказам. Норми матеріального й процесуального права районним судом застосовано правильно.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду та додаткового рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 28 листопада 2018 року та додаткове рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 07 грудня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 15 жовтня 2019 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.