КОРАБЕЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД М.МИКОЛАЄВА
Справа № 488/1887/19
Провадження № 2/488/1186/19 р.
10.09.2019 року м. Миколаїв Корабельний районний суд м. Миколаєва
у складі: головуючої по справі судді - Чернявської Я.А.,
при секретарі судового засідання - Кулаві А.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань суду цивільну справу за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні шляхом визнання особи такою, що втратила право на користування квартирою,-
03.05.2019 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Корабельного районного суду міста Миколаєва з позовною заявою до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні шляхом визнання особи такою, що втратила право на користування квартирою.
В обґрунтування позову позивач зазначила , що вона - ОСОБА_1 є користувачем квартири АДРЕСА_1 на підставі ордера № 117 від 17.02.1987 року, виданого на її ім`я.
Відповідач зареєстрований в спірній квартирі, однак вже 15 років не проживає в ній, а саме з 2005 року, не сплачує комунальні послуги, не підтримує приміщення у належному стані, перешкод для проживання відповідача, позивач не створює, останній за власним бажанням та з власної волі не проживає за місцем своєї реєстрації. Особистих речей відповідача в житловому приміщенні не має.
Посилаючись на викладене, позивач звернулася до суду з відповідними позовними вимогами.
Ухвалою суду від 21.05.2019 року, провадження у справі було відкрито та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомлення) сторін. Ухвала суду була невідкладно направлена сторонам по справі.
В судове засідання сторони не з"явились, були повідомлені про час та місце розгляду справи у порядку встановленому ст.ст. 128, 130 ЦПК України.
Позивач надала до суду заяву про слухання справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила про задоволення позову. Проти заочного розгляду справи не заперечувала.
Відповідач, повідомлений своєчасно та належним чином, зокрема через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, в судове засідання не з"явився, про причини неявки суд не повідомив.
Відповідно до ч.ч. 11, 12 ст. 128 ЦПК України, відповідач, третя особа, свідок зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання.
З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи.
Порядок публікації оголошень на веб-порталі судової влади України визначається Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунаційну систему.
Крім того, ухвалу суду від 21.05.2019 року про відкриття провадження у даній справі було відразу розміщено в Єдиному державному реєстрі судових рішень та на електронному сайті Корабельного районного суду м. Миколаєва, тобто ухвала суду є доступною для ознайомлення відповідачу.
Зважаючи на те, що всі особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з"явились, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.ст. 280, 281 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з огляду на наступне.
Судом встановлені наступні факти і відповідні їм правовідносини.
Позивач ОСОБА_1 є користувачем квартири АДРЕСА_1 на підставі ордера № 117 від 17.02.1987 року, виданого на її ім`я.
Відповідач зареєстрований в спірній квартирі, однак вже 15 років не проживає в ній, а саме з 2005 року, не сплачує комунальні послуги, не підтримує приміщення у належному стані, перешкод для проживання відповідача, позивач не створює, останній за власним бажанням та з власної волі не проживає за місцем своєї реєстрації. Особистих речей відповідача в житловому приміщенні не має. Позивач необізнана про місто проживання відповідача та взагалі з ним не спілкується.
Згідно довідки Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради від 27.03.2019 року № 19.03.03-26/к/769/19, відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .
Також, відповідно до заяви позивача зареєстрованого 28.02.2019 року в ЄО Корабельного відділу поліції ГУНП в Миколаївській області під № 2175 була проведена перевірка. В ході збору матеріалів було встановлено, що ОСОБА_2 , 1977 року народження, за адресою: АДРЕСА_1 , не проживає тривалий час про, що даний факт підтверджується поясненнями сусідів, які мешкають по АДРЕСА_3 : ОСОБА_3 ( квартира АДРЕСА_4 , паспорт серія НОМЕР_1 ); ОСОБА_4 ( квартира АДРЕСА_5 , паспорт серія НОМЕР_2 ); ОСОБА_5 (квартира АДРЕСА_6 , паспорт серія НОМЕР_3 ).
Згідно ст. 71 ЖК України наймач і члени його сім`ї можуть бути визнані втратившими право користування житловим приміщенням в квартирі, якщо вони більше шести місяців без поважної причини в ній не мешкають.
Відповідно до ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Здійснення людиною свого природного права на життя пов`язано з багатьма факторами, серед яких одне із чільних місць посідає наявність у неї житла. Втрата людиною житла створює реальну загрозу для її фізичного та соціального буття. Саме тому Конституція України у ст. 30 проголошує недоторканність житла. Але юридичний зміст недоторканності житла не зводиться лише до неможливості незаконного проникнення у житло особи, його основний сенс - забезпечення стабільності відносин власності чи оренди, об`єктом яких є житло - будинок, квартира, кімната у гуртожитку тощо. Стабільність цих відносин забезпечується різноманітними цивільно-правовими засобами, зокрема чітким законодавчим закріпленням підстав примусового припинення права на житло.
Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.
Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено в ст. 13 ч. 3 Конституції України, власність зобов ' язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону.
Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах.
Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України).
Здійснення людиною свого природного права на життя пов`язано з багатьма факторами, серед яких одне із чільних місць посідає наявність у неї житла. Втрата людиною житла створює реальну загрозу для її фізичного та соціального буття. Саме тому Конституція України у ст. 30 проголошує недоторканність житла. Але юридичний зміст недоторканності житла не зводиться лише до неможливості незаконного проникнення у житло особи, його основний сенс - забезпечення стабільності відносин власності чи оренди, об`єктом яких є житло - будинок, квартира, кімната у гуртожитку тощо. Стабільність цих відносин забезпечується різноманітними цивільно-правовими засобами, зокрема чітким законодавчим закріпленням підстав примусового припинення права на житло.
Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.
Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено в ст. 13 ч. 3 Конституції України, власність зобов ' язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону.
Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах.
Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України).
Отже, збереження або втрата права користування житлом за відсутніми мешканцями, у будь якому випадку, прямо залежить від причин відсутності, тобто волі, намірів та свідомих дій цих осіб щодо реалізації свого права на проживання у спірному приміщенні.
Вищезгадані аргументи в їх сукупності безперечно свідчать про те, що відповідач не мешкає в житловому приміщенні квартирі АДРЕСА_1 тривалий час, а тому, відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України - він може бути в судовому порядку визнаний особою, яка втратила право користування житловим приміщенням.
Керуючись ст.ст. 12, 13, 258-259, 264-265, 268, 280-289,354 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні шляхом визнання особи такою, що втратила право на користування квартирою - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .
Копію заочного рішення направити відповідачу.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
У відповідності до п.п. 15.5 ч.1 Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.
Учасники справи:
Позивач - ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 );
Відповідач - ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ).
Суддя Яна Анатоліївна Чернявська