Постанова

Іменем України

11 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 761/37311/15-ц

провадження № 61-32409св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Мартєва С. Ю., Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Сімоненко В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра»,

третя особа ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 березня 2017 року у складі судді Притули Н. Г. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 04 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Заришняк Г. М., Андрієнко А. М., Мараєвої Н. Є.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ КБ «Надра», третя особа: ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 01 серпня 2008 року між ним та ВАТ КБ «Надра» був укладений договір про надання споживчого кредиту №370/П/РП/2008-840, за умовами якого Банк надав йому кредит у розмірі 108 465,00 доларів США, з кінцевим строком повернення до 12 липня 2033 року зі сплатою 14,89 відсотків річних.

10 серпня 2008 року між сторонами підписано Додаткову угоду №2 до Договору споживчого кредиту, якою кредитний договір викладено в новій редакції.

З метою забезпечення повернення кредитних коштів за кредитним договором, 01 серпня 2008 року між Банком та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки.

Також, в рахунок забезпечення виконання умов кредитного договору 01 серпня 2008 року між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_2 був укладений договір поруки.

Позивач вказував, що кредитний договір підлягає визнанню недійсним з тих підстав, що Банком перед укладенням договору не було надано окремим документом інформацію, яка визначена ч.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»; в порушення ч.4 ст. 11 зазначеного Закону в кредитному договорі немає детального розпису загальної вартості кредиту, а лише зазначено помісячну суму мінімального платежу, з якої не можна зрозуміти суми основного боргу, та суми процентів. Додаткова угода №2 до Кредитного договору, якою викладено договір в новій редакції, не відповідає вимогам, передбаченим пунктами 3.2, 3.3, 3.4 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту.

Крім того, при укладенні договору були порушені положення п.5 ч.1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» - позивач не отримав необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію, п.4 ч.5 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» - положення договору містять дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

Невигідність та несправедливість умов полягає в тому, що при отриманні кредиту в сумі 108 465,00 доларів США при зазначеному щомісячному платежі за період дії договору позивач має сплатити 416 112,00 доларів США, тому є очевидним дисбаланс прав та обов`язків сторін, ціна договору є вкрай несправедливою для позивача.

Крім того, позивач зазначав, що кредитні кошти в розмірі, визначеному в кредитному договорі, позивач ніколи не отримував.

Посилаючись на викладене та з врахуванням заяви від 25 січня 2016 року, позивач просив визнати недійсним Договір споживчого кредиту №370/П/РП/2008-840 від 01 серпня 2008 року з усіма додатками до нього, що укладений між сторонами; визнати недійсним договір поруки від 01 серпня 2008 року, укладений між ОСОБА_2 та ВАТ КБ «Надра».

Короткий зміст судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 22 березня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 04 жовтня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Судове рішення мотивовано тим, що позивачем не доведено несправедливість умов укладених договорів. Твердження позивача про те, що ціна договору є вкрай несправедливою для нього, оскільки ОСОБА_1 мав розуміти, що отримавши суму кредиту, що становить 108 465,00 доларів США із строком користування 300 місяців, його витрати по кредиту будуть значними.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У жовтні 2017 року ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ з касаційною скаргою на судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій, у якій просив скасувати вказані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

27 жовтня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 .

Згідно із статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10 червня 2019 року вказану справу призначено судді-доповідачеві Петрову Є. В.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Позивач вказував, що суму позики у розмірі 108 465 доларів США ніколи не отримував і взагалі позика була отримана тільки у сумі 508 735,50 грн.

Проте, суд першої інстанції дане твердження не взяв до уваги, а лише зазначив, що оскільки майно, на яке надавалась позика, було придбано, відповідно і позика в цій сумі отримана.

Проте, згідно з заявою про видачу готівки, копія якої додана позивачем до позову, відповідачу видавався кредит у сумі 105 000 доларів, еквівалент у гривні 508 735,50 грн.

Крім того, під час розгляду справи не було надано суду належних доказів саме видачі кредитних коштів у сумі та в валюті, визначених у договорі.

Тому судом апеляційної інстанції неповно з`ясовано обставини щодо видачі готівки банком позичальнику.

Також зазначав, що заява на видачу готівки не була належним чином оформлена, що суперечить положенням кредитного договору і ставить під сумнів отримання позичальником кредитних коштів саме у доларах США.

Водночас, в договорі іпотеки від 01 серпня 20108 року, який було додано до позовної заяви, в п.п. 1.1., 1.2. зазначено, що з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором в іпотеку передається предмет іпотеки вартість якого становить 603 482,31 грн, з яких домоволодіння - 211 914 грн, земельна ділянка - 391 568,31 грн.

Також, це підтверджується і нотаріально укладеними договорами купівлі-продажу домоволодіння від 01 серпня 2008 року на суму 211 914,00 грн та земельної ділянки від 01 серпня 2008 року на суму 391 658,31 грн, однак це питання було проігноровано судом та взагалі не досліджено.

Отже, положення договору іпотеки та договорів купівлі-продажу домоволодіння і земельної ділянки взагалі не містять будь-якої прив`язки до кредиту в доларах США і визначення вартості предмету іпотеки в національній валюті України - гривнях, що доводить те, що позика в доларах США позивачем не отримувалась. Також, додатковими доказами на підтвердження отримання кредиту в гривнях є його оплата саме в гривнях.

Крім того, в матеріалах справи міститься заява третьої особи до суду першої інстанції, зареєстрована канцелярією суду 12 квітня 2016 року, в якій третя особа зазначала, що ніколи не підписувала Додаткову угоду № 2 до кредитного договору № 370/П/РП/2008- 840 від 01 серпня 2008 року і підпис на вказаній угоді їй не належить.

Судами були відхилені клопотання про витребування оригіналів документів, що позбавило можливості позивача впевнитись, що на договорах міститься саме його підпис, оскільки він не пам`ятає які саме документи підписував.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 01 серпня 2008 року між ВАТ комерційний банк «Надра» (правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра», далі - Банк) та ОСОБА_1 (далі - позичальник) був укладений кредитний договір №370/П/РП/2008-840 за умовами якого банк надав позичальнику суму 108 465,00 доларів США зі сплатою 14,89% річних строком до 12 липня 2033 року для проведення розрахунків за договором купівлі-продажу земельної ділянки та домоволодіння, витрат позичальника пов`язаних з оформленням кредиту; оплати комісії за розрахунки в рамках комплексу тарифних пакетів «Ласкаво просимо».

Сторони домовились та зазначили в пунктах 3.3.1, 3.3.3 кредитного договору, щомісячна сума мінімально необхідного платежу складає 1 388,00 доларів США та має бути внесена до 10 числа поточного місяця.

10 серпня 2010 року сторони підписали додаткову угоду №2 до кредитного договору в якій кредитний договір викладено в новій редакції.

В новій редакції договору було змінено розмір щомісячного платежу та визначено в сумі 1 387,04 доларів США, яка має сплачуватись до 12 числа кожного місяця.

Додатком №1 до додаткової угоди є графік погашення платежів із зазначенням сум кредиту та відсотків, які мають бути сплачені щомісячно.

ОСОБА_2 направила заяву до суду в якій просила виключити з переліку доказів Додаткову угоду №2, яка нею підписана, оскільки підпис їй не належить. Проте в подальшому ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, не заявляла клопотання про призначення судової експертизи, тому судом не встановлено, що додаткова угода не підписана поручителем.

01 серпня 2008 року між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_2 (далі - поручитель) був укладений договір поруки до кредитного договору №370/П/РП/2008-840 від 01 серпня 2008 року. За умовами зазначеного договору поручитель поручилась перед кредитором за належне виконання ОСОБА_1 зобов`язань, що витікають з кредитного договору №370/П/РП/2008-840 від 01 серпня 2008 року.

01 серпня 2008 року ОСОБА_1 підписав пам`ятку клієнта по умовам оформлення кредитного пакета «Житлові рішення».

Крім того, в анкеті-заяві, яку особисто підписав ОСОБА_1 , він просив надати кредит в розмірі 105 000,00 доларів США.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій відповідають вказаним вимогам закону.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, з огляду на наступне.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Судами встановлено, що 01 серпня 2008 року між ОСОБА_1 та ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра», було укладено кредитний договір № 370/П/РП/2008-840, за яким банк надав позичальнику кредит у розмірі 108 465 доларів США під 14,89 % річних на строк до 12 липня 2033 року.

ОСОБА_1 був ознайомлений з умовами кредитування за програмою «Житлові рішення» та з розрахунком орієнтованої сукупної вартості кредиту, що підтверджується його особистим підписом в анкеті-заяві клієнта на оформлення кредитного пакету «Житлові рішення» від 01 серпня 2008 року.

Згідно з частиною першою статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час укладання кредитного договору) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

За змістом частини п`ятої статті 11, статті 18 «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час укладання кредитного договору) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім процентної ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким із моменту укладення договору. Положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення є несправедливими і це є підставою для визнання таких положень договору недійсними.

Згідно зі статтею 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до статей 10, 60 ЦПК України в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Судами встановлено, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх його істотних умов, позивач на момент укладання договору не заявляв додаткових вимог щодо його умов та в подальшому виконував їх, договір містить повну інформацію щодо умов кредитування: строк кредитування, процентну ставку за користування кредитом, строки сплати платежів, мету, для реалізації якої споживчий кредит може бути витрачений, а також права та обов`язки сторін, порядок розрахунків, відповідальність за порушення зобов`язань.

Обґрунтовуючи відсутність підстав для застосування положень статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», якими також мотивовано позов, суди дійшли правильного висновку про те, що умови укладеного між сторонами договору містять інформацію щодо розміру процентної ставки, сукупних послуг позичальника, порядку погашення кредиту та періодичності платежів.

Пунктами 3.3.1, 3.3.3 кредитного договору встановлено щомісячну суму мінімально необхідного платежу в розмірі 1 388,00 доларів США.

Посилання ОСОБА_1 на те, що умови спірного договору укладеного між сторонами є несправедливими та суперечать принципу добросовісності, є безпідставними та недоведеними. При укладенні вказаного правочину сторони погодили його умови, а позивач, підписавши договір, засвідчив, що надана йому банком інформація є повною, доступною, достовірною. Питання про розірвання кредитного договору позичальник не порушував, виконував його умови та сплачував кредитні кошти, тобто визнав умови договору.

Наведеним спростовуються доводи ОСОБА_1 про те, що на час укладення кредитного договору у нього була відсутня інформація щодо сукупної вартості кредиту.

Виходячи з викладеного, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, обґрунтовано відмовив у задоволенні позову про визнання недійсним кредитного договору у зв`язку з його безпідставністю та недоведеністю заявлених вимог.

Статтею 212 ЦПК України 2004 року установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 121-215, 303, 304 ЦПК України 2004 року, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищезгаданої статті 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судове рішення суду апеляційної інстанцій - без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 04 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Петров

С. Ю. Мартєв

В. М. Сімоненко