ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2019 року

м. Харків

справа № 622/1286/15-ц

провадження № 22-ц/818/4710/19

Харківський апеляційний суду складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого: Коваленко І.П.,

суддів: Овсяннікової А.І., Сащенка І.С.,

за участі секретаря: Дмитренко А.Ю.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом): ОСОБА_1 ,

відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом): ОСОБА_2 ,

третя особа (за первісним та зустрічним позовами): ОСОБА_3 ,

третя особа (за первісним та зустрічним позовами): ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання права власності на спадкове майно та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про збільшення частки у справі спільної часткової власності, стягненні суми, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Золочівського районного суду Харківської області від 11 липня 2019 року, ухвалене суддею Шабас О.С., -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2015 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про визнання права власності, усунення перешкод у користуванні власністю.

Позов мотивований тим, що з 24 вересня 1991 року по 02 грудня 2014 року він з ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі. В 1996 році в рівних частках він із відповідачем отримали у дар 1/2 частину будинку АДРЕСА_1 . У період шлюбу вони разом здійснили ремонтні та будівельні роботи у будинку, проте сімейне життя не склалося та він поїхав на заробітки. Відповідач залишилася проживати у будинку. Згодом він став проживати у доньки у сел. Хорошево, Харківського району Харківської області. На момент звернення до суду відповідач не визнала його право власності на 1/4 частину будинку, утримувала у себе правовстановлюючі документи, в зв`язку з чим він не міг проживати у будинку, розпоряджатися своєю власністю та вселитися.

У зв`язку з цим просив суд визнати за ним право власності на 1/4 частину будинку АДРЕСА_1 , зобов`язати відповідача не чинити перешкоди у користуванні власністю та вселити його у спірний будинок.

У липні 2017 року ОСОБА_6 звернулась до суду із зустрічної позовною заявою до ОСОБА_5 , третя особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про припинення права власності.

Позов мотивований тим, що з 24 вересня 1991 року по 02 грудня 2014 року вона з ОСОБА_5 перебувала у зареєстрованому шлюбі. Їй та ОСОБА_5 на праві приватної власності належить 1/2 частина житлового будинку АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування від 14 травня 1996 року, посвідченого Золочівською ДНК за №1269. Інша частина належить третім особам: ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 02 серпня 1994 року, виданого Золочівською ДНК, реєстровий №1813. Проте стосунки не склалися, фактично шлюбні відносини припинились у 2000 році, та відповідач пішов з будинку. На передодні від`їзду він їй сказав, що ніяких претензій щодо майна він не має, а тому вона може вільно проживати та розпоряджатися 1/2 частиною спірного будинку. З 2000 року вони майже не спілкувалися. У 2014 році їй стало відомо, що він мешкає у м. Харкові однією сім`єю із жінкою, та у них народилась дитина. У літку 2014 року він запропонував їй розірвати шлюбу. Одразу після розірвання шлюбу він пред`явив їй вимогу про передачі йому 5000дол. США за його частину будинку, на що вона нагадала йому їхню домовленість, зокрема про те, що він не буде претендувати на частину будинку.

Зазначала, що вона не оспорює його права власності на 1/4 частину спірного будинку. Разом з тим, оскільки розділити майно в натурі немає можливості, оскільки всі кімнати є прохідними, вона погоджується компенсувати йому вартість його частини. Згідно звіту вартість 1/2 частини спірного будинку складає 73 850грн., а вартість 1/4 частини будинку складає 36 925грн., які вона погоджується виплати відповідачу.

Також, зазначала, що вона підтримує частину спірного будинку у належному стані, робить поточний ремонт та несе інші витрати, пов`язані з його утриманням, на підтвердження чого у неї збереглися чеки на загальну суму 64156грн., відповідно до яких вона придбала будівельні матеріали.

У зв`язку з цим просила суд: припинити право власності ОСОБА_5 на 1/4 частину житлового будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 ; виплатити ОСОБА_5 36 925грн. з депозитного рахунку територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області, що внесені нею в рахунок компенсації; визнати за нею право власності на 1/2 частину спірного будинку.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер.

У червні 2018 року ОСОБА_1 , як спадкоємець ОСОБА_5 звернулась до суду з позовом ОСОБА_2 , треті особи ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання права власності на спадкове майно.

Свої вимоги мотивувала тим, що батьком вказана частина будинку була отримана у дар разом із тодішньою дружиною ОСОБА_2 , після розлучення він не міг розпоряджатися своєю власністю так як колишня дружина не визнавала його право власності, утримувала правовстановлюючі документи. Зауважила, що батько помер до розгляду його позову про визнання право власності та вона як спадкоємець вступає у справу.

В зв`язку з цим просила суд: визнати за нею право власності на 1/4 частину будинку АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_5 .

У січні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зміненою зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 , треті особи ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про збільшення частки у справі спільної часткової власності, стягненні суми.

У зміненій зустрічній позовній заяві зазначила, що за час проживання в спірному житловому будинку, починаючи з 2001 року, нею було проведено капітальний ремонт. ОСОБА_5 не брав жодної участі у ремонті будинку, не сплачував комунальні послуги, не допомагав їй жодним чином утримувати майно у належному стані, дав усну згоду на проведення ремонту. ОСОБА_5 не цікавився належною йому часткою будинку, оскільки між ними існувала усна домовленість щодо його 1/4 частини.

Зазначає, що в період з 2011 року по 2018 рік нею особисто було зроблено капітальний ремонт належної їм 1/2 частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами на загальну суму 201 903грн.

В результаті вартість, належної їй з померлим ОСОБА_5 , 1/2 частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами збільшилася майже втричі.

Половина вартості капітального ремонту 1/2 частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, складає 101951,50грн., яку співвласник 1/2 частки, повинен був сплатити, а ціна позову ОСОБА_1 складає 78936грн.

З урахування викладеного просить суд збільшити їй частку у праві спільної часткової власності житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами будинку АДРЕСА_1 з 1/4 частки до 1/2 частки та стягнути з ОСОБА_1 борг у сумі 20020 гривень та судові витрати.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили їх позов задовольнити в повному обсязі, проти задоволення позову ОСОБА_2 заперечували у повному обсязі.

ОСОБА_2 та її представник свої уточнені позовні вимоги підтримали у повному обсязі просили задовольнити.

Треті особи ОСОБА_4 та ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилися.

Рішенням Золочівського районного суду Харківської області від 11 липня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 - задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частину житлового будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_5 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 - відмовлено.

Не погодившись із вищевказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій, з посиланнями на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить вказане рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким частково відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання права власності на спадкове майно на 1/4 частину житлового будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті її батька ОСОБА_5 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та збільшити ОСОБА_2 частку у праві спільної часткової власності житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 з 1/4 частки на 3/8 частки.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги надані ОСОБА_2 докази, не дав їм оцінку не взяв о уваги показання свідків, а отже судом першої інстанції було неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, що призвело до неправильного застосування вимог закону.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Колегія суддів, вислухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

При цьому колегія суддів виходить з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що за життя ОСОБА_5 набув у власність 1/4 частину спірного житлового будинку, дане майно відповідно до положень ст.24 Кодексу законів про шлюб та сім`ю в Україні та дублюючих їх положень ст. 57 СК України було особистою приватною власністю ОСОБА_5

ОСОБА_1 , як спадкоємець першої черги, що прийняла спадщину після смерті батька, відповідно до положень ст.ст. 1216-1223, 1258, 1261,1270 ЦК України набула у власність, в порядку спадкування за законом 1/4 частину спірного житлового будинку.

Що стосується зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 , то останньою вони не доведені, а тому задоволенню не підлягають.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що з 24 вересня 1991 року по 02 грудня 2014 року ОСОБА_2 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі.

У період шлюбу, 14 травня 1996 року на підтаві договору дарування освідченого Золочівською ДНК за №1269, ОСОБА_2 та ОСОБА_5 отримали у дар від ОСОБА_7 в рівних частинах 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 .

До набувачів перейшли приміщення І-І - площею 9,9, І-2 площею 11,0 кв.м, 1-3 площею 20,6 кв.м, 1-4 площею 6,07 кв.м., тамбур пом.1 площею 6,9 кв.м., гараж «Г», вбиральня «Д», Ѕ частина огорожі, жилою площею 31,6 кв.м, вказаний договір посвідчений державним нотаріусом Золочівської державної нотаріальної контори Пендюріною Л.С., реєстровий номер 1269. Договір містить відмітку про його реєстрацію 15 травня 1996 року у бюро технічної інвентаризації реєстровий №2565.

Інша частина належить третім особам: ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 02 серпня 1994 року, виданого Золочівською ДНК, реєстровий №1813.

В експлікації плану будинку з технічного паспорту доданого до договору дарування, вбачається, що квартира 1 будинку складається з приміщень 1-1 кухні, площею 9,9кв.м, 1-2 житлової кімнати площею 11кв.м, 1-3 житлової кімнати площею 20,6кв.м, 1-4 коридору площею 6,7кв.м, І тамбуру площею 6,9кв.м., загальною площею 55,1кв.м.

З технічного паспорту ПК «Архітектурно-інвентаризаційного бюро Золочівського району» від 07 вересня 2015 року (інвентаризаційна справа №1980 реєстровий №21-2565) вбачається, що житловий будинок АДРЕСА_1 складається в тому числі з приміщень: А-1 будинок (1978 року будівництва), А-1-1 прибудова (1999 року будівництва), а веранда, а-1 тамбур (1988 року будівництва), а-2 ганок, Б сарай (1978 року будівництва), В погріб (1978 року будівництва), Г гараж(1978 року будівництва), Д вбиральня (1997 року будівництва), Е літня кухня (1997 року будівництва), З теплиця (1997 року будівництва), И навіс (1997 року будівництва), К вбиральня (1997 року будівництва), Л літній душ (1997 року будівництва), М літня кухня (1978 року будівництва), №1-2 огорожа, №5 вигрібна яма. Паспорт містить примітку про самовільне будівництво приміщення А-1-1. На експлікації приміщень до плану житлового будинку зазначено, що квартира 1 складається з приміщень: 1-кухні площею 9,7 кв.м., житлової кімнати площею 9,9 кв.м., житлової кімнати площею 20,6 кв.м., коридору площею 6,2 кв.м., санвузла 4,5 кв.м., передпокою 5,6 кв.м., всього 56,5 кв.м. І тамбуру 0,6 кв.м., всього 57,1 кв.м.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 .

Згідно положень ст.22, 24 Кодексу про шлюб та сім`ю України, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші.

Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Згідно ст.243 ЦК УРСР, який діяв на час укладання договору дарування, за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність.

Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

Дарування громадянами майна державним, кооперативним або іншим громадським організаціям може бути обумовлено використанням цього майна для певної суспільно корисної мети.

Таким чином, матеріали справи свідчать, що ОСОБА_5 на час смерті належала 1/4 частина спірного домоволодіння.

Згідно положень ст.1216, ст.1217, ч.ч.1, 2 ст.1220, ст.1258, ст.1261, ч.1 ст.1268, ч.1 ст.1269, ч.1 ст.1270, ч.1 ст.1296 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Як вбачається з копій матеріалів спадкової справи, після смерті ОСОБА_5 із заявою про прийняття спадщини звернулася його дочка ОСОБА_1

Відомостей про наявність інших спадкоємців та подання ними заяв про прийняття/відмову від прийняття спадщини спадкова справа не містить.

Постановою державного нотаріуса Четвертої Харківської державної нотаріальної контори Козелько Т.М., виконуючи обов`язки державного нотаріуса Золочівської державної нотаріальної контори Харківської області про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 01 червня 2018 року відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом (частину житлового будинку АДРЕСА_1 ) після смерті ОСОБА_5 з мотивів ненадання документів, що підтверджують право власності спадкодавця на майно.

Судом встановлено, що за життя батько ОСОБА_1 - ОСОБА_5 набув у власність 1/4 частину спірного будинку. ОСОБА_1 , як спадкоємець першої черги, прийняла у встановлений законом строку спадщину після смерті батька, в порядку спадкування за законом на 1/4 частину спірного житлового будинку АДРЕСА_1 . Разом з тим, відсутність правовстановлюючих документів, які наразі перебувають у іншого співвласника ОСОБА_2 , не надає можливості ОСОБА_1 нотаріально оформити справи. У зв`язку з чим, право власності ОСОБА_1 на ј частину спірного домоволодіння після смерті батька ОСОБА_5 підлягає визнанню за нею у судовому порядку.

Що стосується зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 колегія зазначає наступне.

Відповідно до положень ст.ст.317, 319, 321 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 355 ЦК України передбачено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.

Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Згідно ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади.

Стаття 357 ЦК України обумовлює порядок визначення часток у праві спільної часткової власності. Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.

Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна.

Співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна.

Співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності.

Поліпшення спільного майна, які можна відокремити, є власністю того з співвласників, який їх зробив, якщо інше не встановлено домовленістю співвласників.

Відповідно до вимог стаття 365 ЦК України, підстави припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Так, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо:

1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі;

2) річ є неподільною;

3) спільне володіння і користування майном є неможливим;

4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Стаття 376 ЦК України врегульовує питання самочинного будівництва.

Житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Особа, яка здійснила самочинне будівництво, має право на відшкодування витрат на будівництво, якщо право власності на нерухоме майно визнано за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій воно розміщене.

У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

У зустрічній позовній заяві ОСОБА_2 зазначає, що за час проживання в спірному житловому будинку, починаючи з 2001 року, нею було проведено капітальний ремонт. ОСОБА_5 не брав жодної участі у ремонті будинку, не сплачував комунальні послуги, не допомагав їй жодним чином утримувати майно у належному стані, дав усну згоду на проведення ремонту. ОСОБА_5 не цікавився належною йому часткою будинку, оскільки між ними існувала усна домовленість щодо його 1/4 частини. В період з 2011 року по 2018 рік нею особисто було зроблено капітальний ремонт належної їм 1/2 частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами на загальну суму 201 903грн. Вважає, що зроблені нею поліпшшення та добудови у будинку є підставою для зміни розміру її частки.

Статтею76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Разом з тим, ОСОБА_2 в порушення вимог ст.81 ЦПК України, не надано належних та допустимих доказів, що ремонтні роботи у спірному будинку проводилися, що вони проводилися нею особисто, а не є результатом їхньої спільної домовленості як подружжя, що перебувало у шлюбі до 2014 року. Не надано доказів, що між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 існувала домовленість щодо проведення ремонтних робіт у будинку, їх порядку, обсягу та розподілу витрат, а також наслідків.

Надані ОСОБА_2 докази придбання будівельних матеріалів та замовлення робіт, отримання грошових переказів та кредитів не свідчить про проведення у спірному будинку ремонтних робіт, прибудов та одночасно не дають можливості здійснити висновок, чи є вони покращеннями у розумінні положень ст. 357 ЦК України, ст. 119 Цивільного кодексу Української РСР.

Крім того, як вбачається з копії технічного паспорту, доданого до договору дарування та технічного паспорту станом на 2015 рік будівництво споруд та будинку АДРЕСА_1 здійснювалося виключно в період шлюбу подружжя ОСОБА_8 , насамперед до 1999 року. Крім того, технічний паспорт 2015 року містить примітку про самовільне будівництво, проте відповідно до положень ст. 376 ЦК України особа, яка здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник ОСОБА_2 пояснив, що у зв`язку із значною вартістю експертизи, вони відмовились від проведення експертизи.

З урахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку стосовно того, що немає підстав з збільшення розміру частки ОСОБА_2 , а відтак, зустрічні позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Згідно положень ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Золочівського районного суду Харківської області від 11 липня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повну постанову складено 15 жовтня 2019 року.

Головуючий - І.П. Коваленко

Судді - А.І. Овсяннікова

І.С. Сащенко