Постанова

Іменем України

18 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 545/1584/15-ц

провадження № 61-20792св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Усика Г. І., Яремка В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Банк «Київська Русь»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» на рішення Апеляційного суду Полтавської області від 11 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Дорош А. І., Омельченко Л. М., Триголова В. М.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У червні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Банк «Київська Русь» (далі - ПАТ «Банк «Київська Русь», банк) звернулось до суду з позовом до Приватного підприємства «Ювента» (далі - ПП «Ювента»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Полтава-сад» (далі - ТОВ «Полтава-сад»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Яковлівська» (далі - ТОВ «Агрофірма «Яковлівська»), Приватного підприємства «Ісіда-Д» (далі - ПП «Ісіда-Д»), Приватного підприємства «Дорада» (далі - ПП «Дорада»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Фіорентіна Імпекс» (далі - ТОВ «Фіорентіна Імпекс»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Ювента Агро» (далі - ТОВ «Ювента Агро»), ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 07 вересня 2015 року відмовлено у відкритті провадження в частині позовних вимог банку до ПП «Ювента», ТОВ «Полтава-сад», ТОВ «Агрофірма «Яковлівська», ПП «Ісіда-Д», ПП «Дорада», ТОВ «Фіорентіна Імпекс», ТОВ «Ювента Агро».

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що 26 грудня 2012 року між ним та ПП «Ювента» укладений кредитний договір, відповідно до якого підприємство отримало кредит у розмірі 250 000 євро зі сплатою 13 відсотків річних та з кінцевим терміном повернення - 15 серпня 2014 року. 26 грудня 2013 року сторони внесли зміни та доповнення до вказаного договору.

В забезпечення виконання зобов`язань ПП «Ювента» за кредитним договором між банком та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 26 грудня 2012 року, з кожним окремо, укладені відповідні договори поруки № 85627-89, 85628-89, 85629-89, за умовами яких поручителі зобов`язуються солідарно та в повному обсязі відповідати перед кредитором за виконання боржником зобов`язань за кредитним договором, який укладений між кредитором та боржником.

Боржник зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, у зв`язку з чим виникла заборгованість, а саме: 149 573,54 євро - заборгованість за кредитом і відсотками та 1 288 952,68 грн - пеня та штрафи.

З урахуванням викладеного банк просив суд стягнути з поручителів указану заборгованість за кредитним договором.

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 07 червня 2016 року позов банку задоволено повністю. Стягнуто зі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь банку в рівних частинах заборгованість за кредитним договором від 26 грудня 2012 року № 85618-89 у такому розмірі: 149 573,54 євро - заборгованість за кредитом та відсотками, що за курсом Національного банку України станом на 07 червня 2016 року становить 4 241 325,34 грн; 1 288 952,68 грн - заборгованість за пенею та штрафами.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що кожен з відповідачів має солідарні зобов`язання перед банком за виконання позичальником своїх обов`язків за кредитним договором щодо сплати заборгованості, що виникла, розмір якої підтверджено у судовому засіданні належними та допустимими доказами, тому позивач правомірно вимагає стягнення з відповідачів заборгованості за кредитом, пені та 30 відсотків річних у рівних частинах з кожного, що узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові від 01 липня 2015 року (провадження № 6-745цс15).

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 11 жовтня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове про відмову в задоволенні позову.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд виходив з того, що боржник зобов`язався повернути кредит у строк до 15 серпня 2014 року, а оскільки банк звернувся до поручителів з позовом у червні 2015 року, тобто із пропуском зазначеного в частині четвертій статті 559 ЦК України шестимісячного строку, тому порука є припиненою.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиції інших учасників

У січні 2017 року ПАТ «Банк «Київська Русь» звернулось до суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що апеляційний суд безпідставно застосував до спірних правовідносин частину четверту статті 559 ЦК України, яка не підлягає застосуванню у цьому випадку, оскільки пунктом 4.2.2 договору поруки визначено трирічний строк дії поруки.

У березні 2017 року до суду надійшли заперечення на касаційну скаргу від відповідачів, подані їх представником ОСОБА_4 , в яких вони просили залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - в силі, як таке, що ухвалене відповідно до вимог чинного законодавства.

Заявники вказували, що в договорі поруки не було встановлено строку припинення поруки, а тому суд апеляційної інстанції на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України правильно визнав поруку припиненою.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалами Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній цивільній справ та витребувано матеріали справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У квітні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 05 вересня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційних скарг та заперечень на неї, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга банку підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

За нормою статті 213 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи у суді першої та апеляційної інстанцій, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 214 ЦПК України у вказаній редакції).

Зазначеним вимогам оскаржуване рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що 26 грудня 2012 року між банком та ПП «Ювента» укладений кредитний договір, відповідно до якого підприємство отримало кредит у розмірі 250 000 євро зі сплатою 13 відсотків річних та з кінцевим терміном повернення - 15 серпня 2014 року.26 грудня 2013 року сторони внесли зміни та доповнення до вказаного договору.

В забезпечення виконання зобов`язань ПП «Ювента» за кредитним договором 26 грудня 2012 року між банком та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , з кожним окремо, укладені відповідні договори поруки № 85627-89, 85628-89, 85629-89, за умовами яких поручителі зобов`язуються солідарно та в повному обсязі відповідати перед кредитором за виконання боржником зобов`язань за кредитним договором.

Зазначеними договорами передбачено солідарну відповідальність боржника та поручителів. При цьому умовами договорів поруки не передбачено солідарної відповідальності поручителів між собою.

Пунктом 4.2 вказаних договорів поруки передбачено, що дія цих договорів поруки припиняється: з моменту погашення в повному обсязі боржником та/або поручителями зобов`язань за кредитним договором; якщо кредитор протягом трьох років з дати, зазначеної в пункті 2.2.4 цього договору (15 серпня 2014 року), не пред`явив позов до поручителів.

Боржник зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконав, у зв`язку з чим виникла заборгованість у розмірі 149 573,54 євро - заборгованість за кредитним договором і відсотками та 1 288 952,68 грн - пеня та штраф.

У зв`язку із невиконанням ПП «Ювента» зобов`язань зі сплати заборгованості за кредитним договором та простроченням його виконання, банк29 квітня 2015 року звернувся до позичальника із вимогою про погашення заборгованості за кредитним договором, яка ним отримана згідно з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення від 05 травня 2015 року (т. 1, а.с. 71, 72).

Вимогу до кожного з поручителів ( ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ) про погашення заборгованості позивач направив 12 травня 2015 року, яка кожним із них відповідно отримана згідно з рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень 19 травня 2015 року (т. 1, а.с. 85-90).

Позов до суду пред`явлено у червні 2015 року.

Отже, вимоги до поручителів про виконання ними зобов`язання пред`явлені в межах трирічного строку, передбаченого пунктами 4.2 вказаних договорів поруки.

Зобов`язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема з договорів.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Норми закону, якими врегульована порука, не містять положень щодо солідарної відповідальності поручителів за різними договорами, якщо договорами поруки не передбачено іншого.

У цій справі укладено різні самостійні договори поруки, за якими кожен з поручителів поручився відповідати перед кредитором разом з позичальником як солідарні боржники.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України (тут і надалі у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Отже, порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора вимагати від боржника виконання зобов`язання.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Таким чином, згідно з умовами договорів поруки, які викладені в пункті 4.2 та на які у своїй касаційній скарзі посилається банк, порука діє протягом 36 місяців, починаючи з 15 серпня 2014 року. Тобто цими договорами установлено строк припинення поруки у розумінні статті 251 ЦК України, а тому в цьому випадку не підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу.

На вказані вимоги закону суд апеляційної інстанції уваги не звернув та безпідставно застосував норму частини четвертої статті 559 ЦК України.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, в силу наданих процесуальним законом повноважень, суд касаційної інстанції позбавлений права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, надавати оцінку доказам, що не були предметом їх перевірки, чи робити їх переоцінку.

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду ураховує тривалість розгляду зазначеної справи в суді, разом з тим, оскільки до повноважень Верховного Суду не належить установлення фактичних обставин справи, надання оцінки та переоцінки доказів, зазначене унеможливлює ухвалення ним нового судового рішення.

Відповідно до пунктів 1, 2 і 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Відповідно до частини четвертої статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

З огляду на викладене, рішення апеляційного суду не можна визнати законним і обґрунтованим, а тому воно підлягає скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Полтавської області від 11 жовтня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

Г. І. Усик

В. В. Яремко