Дата документу 11.03.2019 Справа № 336/3044/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 336/3044/18 Головуючий у 1 інстанції: Дмитрюк О. В.
провадження № 22-ц/807/817/19 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В.

суддів: Гончар М.С.

Кочеткової І.В.

розглянувши у порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи апеляційні скарги ОСОБА_3, заступника прокурора Запорізької області Вознюка Юрія Миколайовича на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 06 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Прокуратури Запорізької області, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позов до Прокуратури Запорізької області, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що у липні 2017р. він звернувся до прокурора прокуратури Запорізької області із заявою від 24.07.2017р. про вчинення кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 366 КК України відносно слідчого Шевченківського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_4, що була зареєстрована у прокуратурі Запорізької області 31.07.2017р. за вх. № 927. Листом від 02.08.2017р. за вих. № 04/2/2-5966 за підписом начальника відділу прокуратури Запорізької області ОСОБА_5 вказана заява була направлена за належністю до Запорізької місцевої прокуратури № 1 для організації розгляду відповідно до вимог чинного законодавства України.

17.10.2017р. він звернувся до Запорізької місцевої прокуратури № 1 із клопотанням, в якому просив повідомити про результати розгляду заяви від 24.07.2017р.

25.10.2017р. у Запорізькій місцевій прокуратурі № 1 позивач отримав відповідь від 25.10.2017р. за № 126-11311-16, в якій повідомлялося, що відомості за його заявою про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, прокурором Запорізької місцевої прокуратури № 1 внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000126.

Вважаючи бездіяльність начальника відділу прокуратури Запорізької області ОСОБА_5 щодо невнесення ним відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за його заявою від 24.07.2017р. про вчинення кримінального правопорушення ч.1 ст. 366 КК України відносно слідчого Шевченківського ВД ДВП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_4 протиправною, він оскаржив її слідчому судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя шляхом подання скарги від 03.11.2017р.

Ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 12.01.2018р. у справі № 335/13575/17 визнана протиправною бездіяльність начальника відділу прокуратури Запорізької області ОСОБА_5 щодо невнесення ним відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР за його заявою від 24.07.2017р.

Позивач вказував, що незаконною бездіяльністю начальника відділу прокуратури Запорізької області ОСОБА_5, яка полягала у невнесенні ним, у порушення ст. 214 КПК України, відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР, йому заподіяна моральна шкода, яку він оцінив у 10 000 грн. та просив стягнути з Державної казначейської служби України як розпорядника коштів державного бюджету.

Також ОСОБА_3 просив стягнути з Державної казначейської служби України на його користь як збитки витрати, пов»язані з розглядом його скарги на дії вказаної посадової особи, а також витрати, пов'язані з копіюванням документів, поштовими відправленнями, та витрати на правову допомогу у цій цивільній справі.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 06 листопада 2018 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з Державної казначейської служби України шляхом списання коштів у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_3 моральну шкоду у розмірі 2 000 грн.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Державної казначейської служби України - відмовлено.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_3 до Прокуратури Запорізької області - відмовлено.

Стягнуто з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_3 судові витрати в сумі 1192,53 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу.

Ухвалою судді Запорізького апеляційного суду від 11 січня 2019р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3

06.12.2018р. надійшла апеляційна скарга на рішення суду від Головного управління Державної казначейської служби України в Запорізькій області, яка ухвалою судді Запорізького апеляційного суду від 14 грудня 2018р. залишена без руху для усунення недоліків.

19 грудня 2018р. надійшла апеляційна скарга на рішення суду від заступника прокурора Запорізької області, яка ухвалою судді Запорізького апеляційного суду від 22 грудня 2018р. залишена без руху для усунення недоліків.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 15 січня 2019р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою заступника прокурора Запорізької області.

Ухвалою від 25 січня 2019р. призначено справу до розгляду за апеляційними скаргами ОСОБА_3 та заступника прокурора Запорізької області в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи.

Апеляційну скаргу Головного управління Державної казначейської служби України в Запорізькій області ухвалою від 25 січня 2019р. визнано неподаною та повернуто апелянту у зв»язку з неусуненням недоліків.

ОСОБА_3 в апеляційній скарзі, посилаючись на неправильне встановлення судом обставин в частині глибини його моральних страждань, що вплинуло на часткове задоволення його позовних вимог про відшкодування моральної шкоди у сумі 2000 грн., помилкове віднесення його збитків до судових витрат, внаслідок чого відбулось їх зменшення пропорційно до розміру стягнутої суми, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить змінити рішення в частині вирішення вимог щодо моральної шкоди та скасувати в частині відмови в задоволенні позову про стягнення збитків та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Заступник прокурора Запорізької області Вознюк Ю.М. в апеляційній скарзі, посилаючись на помилковість висновків суду щодо встановлення факту неправомірності бездіяльності начальника відділу прокуратури Запорізької області ОСОБА_5, відсутності доказів спричинення моральної шкоди позивачу, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду в частині задоволення позову та постановити в цій частині нове рішення про відмову в цих позовних вимогах.

У відзиві на апеляційну скаргу заступника прокурора Запорізької області позивач ОСОБА_3 зазначає, що неправомірність бездіяльності ОСОБА_5 встановлена ухвалою слідчого судді, моральна шкода саме пов»язана з порушенням його прав у кримінальному провадженні вказаною бездіяльністю, що правильно визнав суд як підставу для її відшкодування, а глибина моральних страждань та пов»язаний з цим розмір компенсації - це є оціночні поняття, які не обов»язково мають підтверджуватись будь-якими письмовими доказами, медичними документами тощо.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням ст. 369 цього Кодексу.

Згідно із ст. 7 п. 13 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно із ст. 274 ч. 1, п.1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Таким чином, даний спір за визначеними статтею 274 ЦПК України критеріями відноситься до категорії малозначних.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарги заступника прокурора Запорізької області підлягає частковому задоволенню, а скарга ОСОБА_3 не підлягає задоволенню за такими підставами.

Судом встановлено, що 24.07.2017р. ОСОБА_3 звернувся до прокурора прокуратури Запорізької області з заявою про вчинення кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 366 КК України відносно слідчого Шевченківського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_4, яка була отримана 31.07.2017р.

Заява ОСОБА_3 від 24.07.2017р. листом від 02.08.2017р. вих. № 04/2/2-5966-13 за підписом начальника відділу прокуратури Запорізької області ОСОБА_5 була направлена за належністю до Запорізької місцевої прокуратури № 1 для організації розгляду відповідно до вимог чинного законодавства України.

25.10.2017р. ОСОБА_3 отримав відповідь із Запорізької місцевої прокуратури № 1 за № 126-11311-16, в якій повідомлялося, що відомості за заявою позивача про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, прокурором Запорізької місцевої прокуратури № 1 внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000126.

Вважаючи бездіяльність начальника відділу прокуратури Запорізької області ОСОБА_5 щодо невнесення ним відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за його заявою від 24.07.2017р. про вчинення кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 366 КК України відносно слідчого Шевченківського ВД ДВП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_4 протиправною, ОСОБА_3 оскаржив її слідчому судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя шляхом подання відповідної скарги (а.с. 6-8).

Ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 12.01.2018р. у справі № 335/13575/17 визнана протиправною бездіяльність начальника відділу прокуратури Запорізької області ОСОБА_5 щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР за заявою ОСОБА_3 від 24.07.2017р. (а.с. 11-13).

В ході розгляду скарги слідчий суддя встановив, що заява ОСОБА_3 містить обставини правопорушення, а прокурором не виконаний обов'язок, передбачений ст. 214 ч. 1 КПК України, не пізніше 24 годин після отримання повідомлення про злочин внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Відтак, суд у цій цивільній справі визнав, що судовим рішенням від 12.01.2018р. встановлено протиправну бездіяльність посадових осіб прокуратури Запорізької області, що виразилась у невнесенні відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою ОСОБА_3 про кримінальне правопорушення.

Встановивши всі вищенаведені обставини, суд вважав, що є підстави для відшкодування позивачеві за рахунок держави спричиненої вказаною бездіяльністю прокурора відділу прокуратури Запорізької області моральної шкоди, визначивши її розмір адекватно до ступеню моральних страждань позивача в сумі 2000 грн. Зараховуючи всі витрати позивача до судових витрат у справі, суд, підсумувавши їх розмір сумою 5 962,68 грн., визначив до стягнення їх у розмірі, пропорційному до задоволених вимог, що складає 1192,53 грн.

В скарзі заступника прокурора Запорізькій області, насамперед, наголошується на відсутності належних і допустимих доказів неправомірної бездіяльності прокурора відділу ОСОБА_5, оскільки ухвала слідчого судді не встановлює таких преюдиційних фактів для цієї цивільної справи; зазначається про те, що у останнього не мається повноважень щодо внесення до ЄРДР відомостей про кримінальні правопорушення; факт спричинення моральної шкоди є недоведеним позивачем, зокрема, і її розмір; витрати на правничу допомогу можуть відшкодовуватись лише адвокату.

Перевіркою цих доводів встановлено.

Статтею 19 Конституції України проголошено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов»язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

У частині другій статті 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода від шкодо-вується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.

Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Таким чином, підстави відповідальності за шкоду за вказаними нормами характеризуються особливостями суб'єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як зазначені органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

При цьому з урахуванням положень пункту 10 частини другої статті 16, статей 21, 1173 та 1174 ЦК України шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання таких рішень незаконними й їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними.

Під час визначення належної до застосування до спірних правовідносин норми права суди також зобов'язані застосовувати правовий висновок, викладений у постановах Верховного Суду.

Так, у постанові ВС від 18 квітня 2018 року справі № 641/2520/17 зазначено, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті: така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, передбачених статтями 1173, 1174 цього Кодексу.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_3 просив стягнути за рахунок держави моральну шкоду в розмірі 10 000 грн. за неправомірну бездіяльність прокурора відділу прокуратури Запорізької області ОСОБА_5 щодо невнесення на підставі його заяви протягом 24 годин до ЄРДР відомостей про скоєне правопорушення слідчим ОСОБА_4, яке підпадає під ознаки ч. 1 статті 366 КК України.

Та суд погодився, що у справі є доведеним факт бездіяльності вказаної посадової особи прокуратури, що встановлено ухвалою слідчого судді за скаргою ОСОБА_3

В скарзі заступника прокурора зазначається, що вказана ухвала слідчого судді не може встановлювати зазначених обставин, вирішуючи лише питання, визначені в статті 307 КПК України, а саме: про скасування рішення слідчого або прокурора, зобов»язання припинити дію або вчинити певну дію. Також вказує, що у відповідності до вимог ст.ст. 82, 89 ЦПК України правова оцінка, надана слідчим суддею діям чи бездіяльності посадової особи прокуратури області при розгляді іншої справи, не є обов»язковою для суду при розгляді цивільної справи, та суд має сам за результатами оцінки всіх доказів встановити у цій справі факт наявності бездіяльності цієї посадової особи.

Проте, колегія не може погодитись з цими ствердженнями з огляду на наступне.

Встановлено, що ухвалою слідчого судді від 12 січня 2018р. за результатами розгляду скарги ОСОБА_3, визнано протиправною бездіяльність начальника відділу прокуратури Запорізької області ОСОБА_5 щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР після отримання заяви ОСОБА_3 від 24.07.2017р. про вчинення слідчим Шевченківського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України.

Статтею 214 КПК України передбачено, що, якщо зі звернення особи вбачається, що вона порушує питання про вчинення кримінального правопорушення, ініціюючи здійснення дій, визначених КПК, то навіть за умови, що результати аналізу наведених особою відомостей свідчать про відсутність ознак складу злочину, такі відомості мають бути внесені до ЄРДР з подальшим закриттям кримінального провадження відповідно до статті 284 КПК України.

Ухвалою слідчого судді встановлено, що в даному випадку жодного, передбаченого КПК України рішення, за заявою ОСОБА_3 прокурором не було прийнято, а сама заява про вчинення кримінального правопорушення була розцінена як звернення та направлена до Запорізької місцевої прокуратури № 1, без внесення відомостей до ЄРДР, чим порушені вимоги ст. 214 КПК України, що свідчить про допущену бездіяльність, яка слідчим суддею визнається протиправною.

Вказана ухвала набрала законної сили, а отже встановлені в ній факти є доведеними судовим рішення.

Дійсно, стаття 82 ЦПК України не містить серед переліку судових рішень, якими встановлюються преюдиційні для інших справ обставини, ухвали слідчого судді.

Частиною 6 цієї процесуальної норми лише передбачено, що вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Проте, колегія вважає, що ухвалою слідчого судді, яка постановлена по суті скарги на бездіяльність прокурора, чітко та безальтернативно визнано судом бездіяльність прокурора Казанцева О.А. протиправною, і це не є правовою оцінкою, яка не є обов»язковою для суду, а є встановленим в резолютивній частині судового рішення фактом, який у цивільно-процесуальному законі слід кваліфікувати як доказову базу за положеннями ч. 6 ст. 82 ЦПК України.

Тобто, на теперішній час розглядається цивільна справа про правові наслідки неправомірної бездіяльності вказаної посадової особи, яка вже встановлена іншим судовим рішення, та додатковому доведенню у цій справі не підлягає.

В контексті вищезазначених обставин посилання в скарзі на відсутність у прокурора відділу Запорізької обласної прокуратури ОСОБА_5 повноважень на внесення відомостей в ЄРДР за заявами громадян не має правового значення, оскільки така посадова особа є в будь-якому разі наявною у прокуратурі області, а відтак останній міг передати заяву ОСОБА_3 відповідальній за це особі для виконання вимог ст. 214 КПК України у встановлений законом строк, тобто забезпечити внесення відомостей в ЄРДР, але не зробив цього.

Щодо стверджень у скарзі заступника прокурора про те, що ОСОБА_3 не довів факту завдання йому моральної шкоди від невнесення прокурором відділу відомостей за його заявою в ЄРДР, колегія зазначає наступне.

Пунктом 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України передбачено, що завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, як юридичний факт, є підставою виникнення цивільних прав та обов»язків.

При цьому, моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Згідно ст. 9 Конституцій України, ст.. 19 ЗУ «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори, згода на обов»язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і застосовується в порядку, передбаченому для норм національного законодавства.

Законом України від 17.07.1997р. № 475/97-ВР ратифікована Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод.

Таким чином, з моменту ратифікації Конвенції Держава Україна та її органи влади взяли на себе зобов»язання визнати юрисдикцію Європейського Суду з прав людини, керуватись його рішеннями та при вирішені будь-якого питання діяти через призму визнання людини та її прав та свобод найвищою цінністю.

Так, в рішенні ЄСПЛ від 28.05.1985р. у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі» зазначається, що «з огляду на її природу, стверджувана моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте розумно припустити, що фактичною основою для висновку про наявність негативних наслідків у немайновій сфері потерпілої особи у більшості ситуацій може бути як таке розумне припущення про природність їх виникнення за подібних обставин».

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що обставини, на які посилається позивач в обгрунтування позову, знайшли своє підтвердження сукупністю доказів, які логічні, послідовні, достовірні та достатні для висновку про те, що позивачу завдана моральна шкода, безпосередньо пов»язана з порушенням посадовими особами прокуратури Запорізької області прав ОСОБА_3 на застосування до нього як заявника про кримінальне правопорушення належної правової процедури, яка підлягає відшкодуванню одноразово як компенсація втрат немайнового характеру.

При цьому, суд першої інстанції, навівши у рішенні відповідні докази та доводи, визначив розмір відшкодування завданої позивачу моральної шкоди у сумі 2 000 грн., що є достатнім для компенсації його немайнових втрат, з чим погоджується колегія, а доводи апеляційної скарги позивача про визначення замалого розміру відшкодування висновки суду не спростовують.

ОСОБА_3 посилався на те, що суд безпідставно включив до судових витрат у цивільній справі його витрати на правничу допомогу, пов»язану зі складанням скарги на неправомірну бездіяльність прокурора, зменшивши їх розмір пропорційно до задоволених вимог.

Заступник прокурора в своїй скарзі зазначав, що суд взагалі необґрунтовано стягнув витрати на правову допомогу, оскільки ОСОБА_8, який її надавав позивачу, не є адвокатом.

Колегія вважає вказані доводи обох скарг частково обґрунтованими.

Встановлено, що правова допомога, надана позивачу як скаржнику при розгляді скарги слідчим суддею, не відноситься до витрат у цій цивільній справі.

Так, ОСОБА_3 20 лютого 2017р. уклав договір про надання правової допомоги № 1/20/02/2017р. з фахівцем у галузі права - ОСОБА_8, який за цим договором зобов»язувався надавати відповідну обумовлену правову допомогу ( а.с. 19-20).

ОСОБА_8 юридичну освіту підтвердив відповідним дипломом ( а.с. 31).

З актів здавання-приймання юридичних послуг відповідно до вказаного договору вбачається, що ОСОБА_8 участі у судових засіданнях не приймав, але надавав консультації та складав всі процесуальні документи та заяви по суті справи як у цій цивільній справі, так і у справі щодо бездіяльності органу прокуратури, розглянутій слідчим суддею за правилами КПК.

ОСОБА_3 просив окремо стягнути як його матеріальну шкоду (збитки) витрати на правову допомогу у розмірі 1605 грн., які він поніс за надання консультації та складання скарги на бездіяльність прокуратури Запорізької області, а решту сплачених коштів за надання правової допомоги у цій цивільній справі в сумі 3672,75 грн., витрати з ксерокопіювання документів для цієї цивільної справи та витрати з пересилання учасникам справи заяв і відзивів просив стягнути як судові витрати у цивільній справі в сумі 360,80 грн.

Між тим, суд підсумував всі зазначені витрати, визнав їх понесеними у цій цивільній справі та визначив їх розмір до компенсації позивачеві у сумі 1192,53 грн., пропорційній задоволеним вимогам.

Але колегія погоджується з апеляційною скаргою позивача в тій частині, що його витрати на правову допомогу щодо консультації з питання бездіяльності прокуратури Запорізької області та складання скарги з цього питання в порядку КПК, не можуть бути віднесені до судових витрат у цивільній справі.

Вказане випливає також з роз»ясень, наданих в пункті 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014р. № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витраи у цивільних справах», у якій зазначено, що згідно із главою 8 розділу I ЦПК судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Визначені ЦПК види судових витрат є вичерпними, тому на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі, не може покладатися обов'язок нести інші витрати, не передбачені законодавством. Склад судових витрат по окремим його видам не є вичерпним. Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується виключно ЦПК. Зазначені витрати не є збитками в розумінні статті 22 Цивільного кодексу України (далі - ЦК), не входять до складу ціни позову і не можуть стягуватися як збитки.

Отже, враховуючи, що ці витрати пов»язані саме з процесуальними питання, що розглядаються у кримінально-процесуальному порядку, та попри те, що їх доля не вирішується при розгляді скарг слідчим суддею на неправомірні дії слідчого чи прокурора, при розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій чи бездіяльності цих посадових осіб, такі витрати не можуть бути заявлені позивачем як його матеріальні затрати (збитки), а тому не можуть бути стягнуті у цій цивільній справі ані як матеріальна шкода, ані як витрати на правничу допомогу.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 сплатив ОСОБА_8 за консультацію щодо бездіяльності прокурора та складання скарги з цього питання 1605 грн., що підтверджується: договором, актом здавання-приймання юридичних послуг, платіжними дорученнями ( а.с. 19-24), але в задоволенні цих вимог слід відмовити з вищенаведених підстав.

Всі решта витрат позивача є судовими витратами у цій цивільній справі та складають суму у розмірі 4033,55 грн., в томі числі витрати за юридичні послуги фахівця в галузі права

в сумі 3672,75 грн. та інші витрати, пов»язані з розглядом справи, в сумі 360,80 грн.

Відповідно до положень статті 137 ЦПК України, якою врегульовано питання витрат на професійну правничу допомогу, витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно з ч. 2 вказаної норми, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Отже, згідно з положеннями наведеної норми процесуального права, з 15.12.2017р. - часу набрання чинності цивільно-процесуальним кодексом у редакції ЗУ від 03.10.2017р., компенсації підлягають лише витрати на правничу допомогу адвоката.

При цьому, правовий висновок у долученому до відзиву ОСОБА_3 на апеляційну скаргу прокурора судовому рішенні Верховного Суду, згідно з яким стягненню підлягали витрат на правову допомогу фахівця у галузі права, не може бути прикладом для цієї справи, оскільки стосується вирішення питання про витрати на правову допомогу згідно з положеннями ЦПК України у редакції ЗУ від 18.03.2004р., статтею 84 якого компенсація таких витрат була передбачена.

У цій справі ОСОБА_8 не був адвокатом на час надання позивачу правової допомоги, а всі послуги надавались ним під час дії ЦПК у новій редакції, у якій статтею 137 не передбачено відшкодування витрат за юридичні послуги фахівця в галузі права, тому підстав для компенсації судових витрат за ці послуги в сумі 3672,75 грн. не мається.

Разом з цим судовими витратами, пов»язаними з розглядом справи, є також витрати позивача за ксерокопіювальні послуги та витрати поштового зв»язку за направлення учасникам справи заяв по суті справи та відзивів на суму 360,80 грн., які підлягають компенсації пропорційно до задоволених вимог. Так позов заявлено на суму 11605 грн., сплачено судових витрат на суму 360,80 грн., задоволено позов на 2000 грн., тому стягненню за рахунок держави підлягають судові витрати на суму: 360,80 х 2000 : 11605 = 61,94 грн.

Витрати на складання уточненого позову від 03.11.2018р. в сумі 1000 грн. колегія не бере до розрахунку для їх компенсації, оскільки вказаний уточнений позов подано до суду 08.11.2018р., тобто після постановлення рішення у справі по суті спору, а тому ця заява не була предметом розгляду, а також за підставами надання послуг з її складання не адвокатом.

Отже, у зв»язку з частковим задоволенням скарги заступника прокурора Запорізької області оскаржуване рішення підлягає скасуванню у відповідності до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України в частині вирішення позову щодо матеріальних збитків та розподілу судових витрат.

Крім того, колегія вважає, що резолютивна частина рішення викладена судом не у

відповідності до вимог чинного законодавства.

Відповідно до положень статті 25 Бюджетного кодексу, Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. 2. Відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

Так, суд стягнув компенсацію моральної шкоди та судові витрати на користь позивача з Державної казначейської служби України, але за рахунок Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку.

Але Державна казначейська служба України не порушувала права позивача, та не може відповідати за дії органів державної влади, якими спричинено шкоду позивачу.

Механізм виконання органами Державної казначейської служби України рішень про стягнення коштів з державного бюджету визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011р. № 845.

Пунктом 38 вказаного Порядку передбачено, що для забезпечення безспірного списання коштів державного бюджету для відшкодування шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень, в Державній казначейській службі України відкривається в установленому порядку відповідний рахунок, на якому обліковуються кошти державного бюджету, передбачені на вказану мету.

Між тим, суд, викладаючи резолютивну частину рішення, ототожнив поняття «Держа-

ва» з «Державною казначейською службою України», стягнувши компенсацію моральної

шкоди з Державної казначейської служби України замість Державного бюджету, а також визначив, що таке стягнення відбувається шляхом списання з єдиного казначейського рахунку, який не призначений для цієї мети.

Отже, резолютивна частина рішення суду в цій справі підлягає приведенню у відповідність з вимогами Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011р. № 845, що у відповідності до вимог п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України тягне за собою зміну рішення в цій частині.

Змінюючи оскаржуване рішення суду, колегія вирішує питання щодо розподілу судових витрат, понесених на стадії апеляційного провадження.

Так, прокуратурою Запорізької області сплачено судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 1057,20 грн., та у зв»язку з її частковим задоволенням вказаний судовий збір

має компенсуватись цьому органу пропорційно до вимог, у яких відмовлено позивачу.

Так, позов заявлено на суму 11605 грн., за подання прокуратурою апеляційної скарги сплачено 1057,20 грн., скасовано рішення з відмовою в позовних вимогах про стягнення матеріальної шкоди на суму 1065 грн., тому компенсації підлягає сума судового збору у розмірі: 1605 х 1057,20 : 11605 = 143,21 грн., яка відшкодовується державою, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору у справах цієї категорії.

Керуючись ст.ст. 374, 377, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу заступника прокурора Запорізької області Вознюка Юрія Миколайовича задовольнити частково.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 30 жовтня 2018 року у цій справі скасувати в частині вирішення позову щодо матеріальної шкоди та судових витрат та ухвалити в цій частині нове рішення, а також змінити резолютивну частину рішення щодо вирішення вимог про відшкодування моральної шкоди.

Стягнути за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів Державною казначейською службою України з рахунку державного бюджету в межах бюджетних призначень, затверджених у Державному бюджеті України на цю мету, на користь ОСОБА_3 компенсацію спричиненої моральної шкоди в розмірі 2000 (дві тисячі) гривень, а також судові витрати в сумі 61 (шістдесят одної) гривні 94 копійок, а всього - 2061 (дві тисячі шістдесят одної) гривні 94 копійок.

В задоволенні позову ОСОБА_3 в частині стягнення матеріальної шкодив в сумі 1605 грн. - відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Судовий збір в сумі 146 гривень 21 копійки підлягає компенсуванню прокуратурі Запорізької області за рахунок держави у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення лише у випадку, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково

Постанова прийнята, складена та підписана 11 березня 2019р.

Головуючий:

Судді: