Справа № 214/4775/19
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

07 жовтня 2019 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Прасолова В.М.

при секретарях судового засідання - Петренко К.І., Улятовській М.О.

за участю позивача - ОСОБА_1

за участю представника позивача - Івасик Т.Р.

за участю представника відповідача - ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Кривому Розі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 26 червня 2019 року, в якому просить: стягнути з відповідача ОСОБА_3 суму боргу за договором позики у розмірі 261 900 грн. 00 коп. на його, позивача, користь; стягнути з відповідача 3% річних - 21 504 грн. 50 коп. та заборгованість по відсотках за несвоєчасне повернення позичених грошових коштів 230 100 грн. 27 коп. на його, позивача, користь; стягнути з відповідача на його користь суду сплаченого судового збору.

На обґрунтування позову позивач зазначив наступне. 2 серпня 2016 року між громадянами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір позики, оформлений у формі розписки, за умовами якого ОСОБА_4 отримав у борг від ОСОБА_5 грошові кошти у розмірі 10 000 доларів США. 5 жовтня 2016 року відповідач ОСОБА_3 взяв на себе зобов`язання щодо повернення боргу у розмірі 10 000 доларів США за договором позики, оформленим у формі розписки від 2 серпня 2016 року. За зазначеною розпискою відповідач зобов`язаний був повернути борг в строк до 30 вересня 2016 року.

23 жовтня 2017 року ОСОБА_5 (первісний кредитор) здійснив відступлення права вимоги за розпискою від 2 серпня 2016 року на користь його, позивача. Після цього, 3 листопада 2017 року він звернувся до відповідача із письмовою претензією від 2 листопада 2017 року, в якій вимагав виконати взяті на себе зобов`язання за договором позики та повернути грошові кошти, з повідомленням про відступлення йому первісним кредитором права вимоги. Зазначену претензію відповідач не отримав, претензія була повернута за закінченням строку зберігання. Наполягає, що відповідач всіляко ухиляється від повернення боргу. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості; договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Зазначає, що письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони; правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Позивач вказує, що договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Вказує, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

Верховний суд України, в своїй постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, вказав, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Так, в розписці від 2 серпня 2016 року встановлено суму боргу, а також зобов`язання, яке визначено як обов`язок повернути борг у строк до 30 вересня 2016 року.

Статтею 610 ЦК України, визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання); згідно ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом; боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення; відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивач вказує, що сторони погодили, що за порушення строків повернення боргу, відповідач зобов`язаний щомісячно відшкодовувати 2% від суми боргу. Сума основного боргу, виходячи з офіційного курсу НБУ станом на 27 травня 2019 року (за 1 долар США - 26,19 грн.), становить - 10 000 дол. США *26,19= 261 900 грн. 00 коп.; 3% річних становлять 21 504 грн. 50 коп.; заборгованість по відсотках за несвоєчасне повернення позичених грошових коштів - 230 100 грн. 27 коп.

Позивач та його представник - адвокат Івасик Т.Р. у судовому засіданні позов підтримали повністю та в своїх поясненнях підтвердили його зміст. Також представник підтвердила зміст додаткових письмових пояснень, в яких зазначила наступне. Відповідно до ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. У ч.1 ст.510 ЦК України встановлено, що сторонами в зобов`язанні є боржник і кредитор. Отже, зобов`язання є правовідношенням між конкретно визначеними особами - сторонами зобов`язання. Чинне цивільне законодавство передбачає можливість заміни сторін у зобов`язанні, однак установлює певні обмеження свободи розсуду учасників відповідних правовідносин з метою запобігання порушенню балансу інтересів цих осіб. Зокрема, заміна кредитора за загальним правилом здійснюється без попередньої згоди боржника, оскільки не впливає на правове становище боржника, для якого неважливо, яка саме особа має здійснити виконання, зокрема сплатити кошти (ст. ст.512, 516 ЦК України). Разом з тим закон установлює обмеження на заміну боржника в зобов`язанні поза волею кредитора. Згідно з ст.520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Норма ст.520 ЦК України має на меті убезпечити кредитора від непередбачуваного та неочікуваного ризику невиконання зобов`язання внаслідок заміни особи боржника. Необхідність отримання згоди кредитора на переведення боргу зумовлена тим, що особа боржника завжди має істотне значення для кредитора. Вступаючи в договірні відносини, кредитор розраховував на отримання виконання з огляду на якості конкретного боржника (здатність виконати обов`язок, платоспроможність, наявність у боржника майна тощо). Отже, для заміни боржника в зобов`язанні необхідна воля кредитора щодо відсутності заперечень проти покладення обов`язку первісного боржника на іншу особу. Чинним законодавством установлено тільки форму правочину щодо заміни боржника в зобов`язанні - цей правочин учиняється в такій самій формі, що й правочин, на підставі якого виникло зобов`язання (стст.513, 521 ЦК). Водночас форми надання згоди кредитором щодо заміни боржника в зобов`язанні законом не передбачено. Представник наполягає, що наведене дає підстави для висновку про те, що для заміни боржника в зобов`язанні істотне значення має не форма виразу волі кредитора, а наявність відповідної волі, що й вимагається згідно з приписами ст.520 ЦК України. Зазначає, що доказами наявності волі первісного кредитора ОСОБА_5 щодо зміни кредитора є той факт, що в присутності ОСОБА_5 був здійснений напис відповідачем на розписці, щодо взяття зобов`язань з повернення боргу на себе, а також той факт, що у договорі про відступлення права вимоги від 23 жовтня 2017 року, що був укладений між позивачем та первісним кредитором зазначено, що станом на день укладення договору відступлення права вимоги, боржником в зобов`язанні сторонами визначений ОСОБА_3 . Вказує, що ч.2 ст.1047 ЦК України зазначає, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Вказує, що відповідач власноручно, в присутності первісного кредитора та первісного боржника зробив напис на розписці про те, що виконання зобов`язання по розписці бере на себе. Даний напис не можна трактувати не інакше як те, що повернути вчасно первісному кредиторові кошти зобов`язався саме відповідач.

Стаття 520 ЦК України визначає, що боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Вважає, що таку згоду кредитор надав, що підтверджується вищезазначеними письмовими доказами по справі. У статті 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004). Тлумачення частини першої та третьої статті 212 ЦК України дозволяє зробити висновок, що в самому тексті закону з метою характеристики сутності умови в правочині вжито термін «обставина», а не «подія», що дозволяє вважати, що законодавець не обмежує коло умов виключно подіями. Тому допустимим є вчинення умовних правочинів, в яких умовою є дія/дії та/або волевиявлення сторін правочину і третіх осіб. Зазначає, що це слідує також із загальноцивілістичного принципу свободи договору - якщо сторони бажають домовитися саме про таку умову в правочині, то немає жодних підстав їх в цьому обмежувати. Звісно, за винятком загальних обмежень свободи договору як такої. Для сторони, яка недобросовісно перешкоджає настанню обставини, передбачено правовий наслідок у вигляді настання обставини.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; розірванні договору в судовому порядку; відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; припиненні зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду). Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

У постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зроблено висновок, що доктрина «venire contra factum proprium» (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».

Таку ж позицію виклав ВС у постанові від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18), в якій міститься висновок щодо обов`язковості договору і розтлумачено поняття добросовісності (п. 6 ст. 3 ЦК України).

У справі, яка розглядається, очевидно, що дії відповідача, який взяв на себе зобов`язання повернути грошові кошти, а згодом не вчиняє дій по реалізації вказаного суперечить його попередній поведінці і є недобросовісним. При цьому зауважує, що в своєму відзиві відповідач не заперечує того факту, що напис на розписці, він здійснив особисто та власноручно.

Відповідач до суду не прибув, подавши заяви про розгляд справи за його відсутності, за участю повноважного представника ОСОБА_6 (а.с.44).

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_6 позов не визнала, підтримавши позицію, викладену у відзиві, в якому зазначено наступне. Відповідач не погоджується з позовними вимогами ОСОБА_1 , вважає їх неправомірними та такими, що не базуються на нормах законодавства. Так, 2 серпня 2016 року, ОСОБА_4 надав письмову розписку ОСОБА_5 про отримання від останнього у борг грошових коштів у розмірі 10 000 доларів США зі строком повернення до 30 вересня 2016 року. В свою чергу, ст.1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у 10 разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст.1047 ЦК України). Отже вищевказана розписка від 2 серпня 2016 року підтверджує укладання договору позики між ОСОБА_5 (позикодавець) та ОСОБА_4 (позичальник) та отримання позичальником в борг грошових коштів у розмірі 10 000 доларів США.

Щодо зазначення ОСОБА_3 на вказаній розписці ОСОБА_4 застереження «зобов`язання за даною розпискою беру на себе», представник відповідача вказує наступне. Зі змісту позовних вимог ОСОБА_1 вбачається, що позивач з огляду на вищевказане застереження ОСОБА_3 на розписці ОСОБА_4 вважає, що в даному випадку відбулася заміна боржника, тобто саме відповідач є належним боржником у зобов`язанні з повернення суми позики. Але такий висновок є неправомірним. Так, відповідно до ст.520 ЦК України, боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Положеннями ст.513, ст.521 ЦК України передбачено, що правочин щодо заміни боржника у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання по сплаті боргу, що переводиться на нового боржника.

Як свідчить тлумачення статей 520, 521 ЦК України, при заміні боржника первісний боржник вибуває із зобов`язання і замінюється новимборжником. Висновок про договірний характер переведення боргу випливає, по-перше, із загальних положень ЦК України щодо підстав виникнення, зміни та припинення цивільних прав та обов`язків (правовідносин). У пункті 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України серед найбільш поширених юридичних фактів наведені договори й інші правочини. Правочин є дією особи, спрямованою на настання цивільно-правових наслідків, - набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.202 ЦК України). Центральним критерієм класифікації правочинів закон називає кількість його сторін. За даним критерієм, правочин по переведенню боргу є двостороннім. Первісний боржник і новий боржник - самостійні особи в договорі про переведення боргу: перший висловлює свій намір про передачу свого боргового обов`язку другому, внаслідок чого вибуває із правовідносин з кредитором (у разі схвалення кредитором переведення боргу), у той час як другий погоджується в силу певних обставин, замінити його в зобов`язальних правовідносинах з кредитором. Оскільки для укладення правочину про переведення боргу необхідне самостійне волевиявлення і попереднього, і нового боржників, останні об`єктивно повинні наділятися самостійними правами та обов`язками у такому правочині, тобто кожен із цих суб`єктів має статус сторони договору. По-друге, саме договірна форма регулювання переведення боргу дозволяє підкреслити правонаступницький характер даних правовідносин. Отже, для породження переведенням боргу правових наслідків необхідним є існування двох складових: по-перше, вчинення двостороннього правочину між новим та первісним боржниками, причому такий правочин має вчинятися у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання; по-друге, надання кредитором згоди на переведення боргу.

З аналізу припису ч.2 ст.1047 ЦК України слідує висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником. Відповідно для переведення боргу, з урахуванням суми позики, необхідним є укладення в письмовій формі договору між новим та первісним боржниками про переведення боргу. З матеріалів судової справи вбачається відсутність письмового договору між новим ( ОСОБА_3 ) та первісним ( ОСОБА_4 ) боржниками про переведення боргу. З вищевказаного слідує, що застереження ОСОБА_3 , зроблене 5 жовтня 2016 року на розписці ОСОБА_4 від 2 серпня 2016 року, не може бути кваліфіковано як укладання між ними договору про переведення боргу. Оскільки договір про переведення боргу між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 не укладався, то заміна боржника ОСОБА_4 у зобов`язанні за договором позики не проводилася, тобто ОСОБА_3 не є належним відповідачем по даній справі. Дана позиція в повній мірі підтверджується висновками Верховного Суду України, зробленими у постанові від 25 квітня 2018 року по справі № 667/933/14-ц. Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення грошових коштів з ОСОБА_3 за договором позики є необґрунтованими, а отже задоволенню не підлягають.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_4 показав, що позивача та відповідача по справі знає приблизно 7 років, стосунки нормальні. Він складав розписку, в розписці підпис дійсно належить йому. Коли брав в борг зазначені в розписці гроші, мав намір за них купити квартиру. В подальшому ОСОБА_3 попросив у нього надати гроші в борг. На це він відповів, що власних грошей не має, але є гроші, які отримав в борг та запропонував поговорити з ОСОБА_5 , щоб той отримані від ОСОБА_5 гроші віддав йому, ОСОБА_3 . В подальшому він та ОСОБА_5 зустрілися в офісі ОСОБА_3 В офісі він передав останньому гроші, які отримав від ОСОБА_5 Щоб не переписувати розписку, ОСОБА_3 вчинив напис на розписці. Після цього ОСОБА_5 йому, свідку, оригінал розписки не віддавав. Під час вказаних подій договір переведення боргу не складали. Він та ОСОБА_3 договір позики не складали. Не пам`ятає, чи він передав гроші ОСОБА_3 , чи віддав ОСОБА_5 , а останній вже передав їх ОСОБА_3 . Спочатку ОСОБА_3 зробив напис на розписці, а потім він, свідок, передав гроші. Також показав, що не стали складати розписку про те, що ОСОБА_3 отримав гроші від ОСОБА_5 з метою економії часу. Також показав, що в них не виникала думка укласти договір переведення боргу.

У судовому засіданні також безпосередньо досліджені наступні докази: копія розписки (а.с.6), претензія (а.с.7-8), договір про відступлення права вимоги (а.с.9).

Під час розгляду справи заявлялися такі клопотання: про оголошення перерви, які задоволені; виклик свідків, яке частково задоволено.

Згідно висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у п.45 рішення у справі "Бочаров проти України" від 17 березня 2011 року та у рішенні по справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18 січня 1978 року « … суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів…».

Суд, керуючись вимогами ст.77 ЦПК України, згідно якої предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, оцінюючи з точки зору належності досліджені у судовому засіданні докази, приходить до наступних висновків.

Суд вважає належним доказом показання свідка ОСОБА_4 , так як вони стосуються заявленої вимоги, а саме отримання ним в борг грошей та обставин, при яких був вчинений напис на розписці ОСОБА_3 .

Суд вважає належним доказом розписку (а.с.6), так як вона стосується заявленої вимоги та предмету доказування.

Суд вважає належним доказом претензію (а.с.7-8), так як цей доказ стосується заявлених вимог, а саме звернення позивача до відповідача з приводу повернення боргу.

Суд вважає належним доказом договір (а.с.9), так як цей доказ стосується заявлених вимог, а саме набуття позивачем права вимоги повернення боргу.

Суд, відповідно до ст. 78 ЦПК України, вважає досліджені у судовому засіданні зазначені письмові докази допустимими, так як ці докази одержані без порушення порядку, встановленого законом.

Оцінюючи визнані судом належними та допустимими докази з точки зору їх достовірності, суд приходить до наступних висновків.

Показання свідка ОСОБА_4 суд вважає достовірними, оскільки вони не спростовуються будь-якими доказами, є за своїм змістом послідовними та логічними. Також суд приймає до уваги, що у судовому засіданні не встановлено підстав, з яких би даний свідок надавав неправдиві показання.

Розписку (а.с.6), претензію (а.с.7-8), договір (а.с.9) суд вважає достовірними доказами.

Керуючись вимогами ст.80 ЦПК України, суд вважає, що сукупність визнаних судом допустимими, належними та достовірними доказами є достатньою для встановлення наступних фактів та обставин.

2 серпня 2016 року ОСОБА_4 отримав у борг від ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 10000 доларів США, які зобов`язався повернути 30 вересня 2016 року. У випадку несвоєчасного повернення коштів, ОСОБА_4 зобов`язався щомісячно сплачувати 2% від суми збільшуваного боргу.

В подальшому ОСОБА_4 в присутності ОСОБА_5 , за згодою останнього, на прохання відповідача передав ОСОБА_3 зазначені 10000 доларів США.

При цьому ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та відповідач, не обговорювали необхідність укладення договору переведення боргу.

Після цього на вказаній розписці відповідач 5 жовтня 2016 року, вчинив напис, в якому зазначив, що зобов`язання по даній розписці прийняв на себе. Цей напис відповідач підписав особисто, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 під зазначеним написом підписів не вчиняли.

23 жовтня 2017 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 було укладено договір про відступлення права вимоги, за умовами якого ОСОБА_5 передав ОСОБА_1 належне йому право вимоги по стягненню грошових коштів та всіх належних штрафних санкцій згідно з розпискою від 2 серпня 2016 року, де боржником є ОСОБА_3 , строк повернення коштів - 30 вересня 2016 року.

2 листопада 2017 року ОСОБА_1 направив на адресу ОСОБА_7 претензію з вимогою повернути кошти за розпискою від 2 серпня 2016 року, яку повернуто на його адресу з відміткою «за місцем обслуговування».

В обумовлений сторонами строк ні ОСОБА_4 , ні ОСОБА_3 , грошові кошти не повернули, а тому позивач просить їх стягнути в судовому порядку з ОСОБА_3 , як дійсного боржника, з урахуванням нарахованих збитків за порушення виконання договірних зобов`язань.

Встановленим судом фактам та обставинам відповідають правовідносини, які регулюються нормами ЦК України.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від відповідача виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦПК України.

Згідно з п.1 ч.2 ст.11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 1 статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Згідно з ч.2 ст.1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Тлумачення ст.ст.1046 та 1047 ЦК України в їх зв`язку свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.При цьому, укладання окремого договору позики між сторонами спору, або нотаріальне посвідчення підпису боржника на розписці не обов`язкове. Такий же висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, постанові від 18 січня 2017 року в справі №6-2789цс16 та постанові Верховного Суду від 10 вересня 2018 року у справі №520/632/16-ц.

Відповідно до вимог ст.545 ЦК України, кредитор, прийнявши виконання зобов`язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Аналізуючи зміст правочину, суд приходить до висновку, що текст розписки ОСОБА_4 від 2 серпня 2016 року містить безумовне та однозначне зобов`язання стосовно повернення конкретно визначеної грошової суми ОСОБА_5 . Водночас, зміст розписки дає підстави стверджувати, що ОСОБА_4 визнав наявність боргу в певному розмірі станом на визначену дату, що свідчить про природу правових відносин між сторонами спору. Розписка містить необхідні умови договору позики, зокрема, дату її складання (2 серпня 2016 року), отримання грошових коштів в конкретно визначеній сумі (10 000 доларів США) та зобов`язання щодо їх повернення, строк повернення (30 вересня 2016 року).

Вказані обставини також підтвердив в судовому засіданні ОСОБА_4 , будучи допитаним в якості свідка.

Судовим розглядом встановлено, що звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилався на переведення боргу з ОСОБА_4 на ОСОБА_3 , який, на його думку став дійсним боржником, а ОСОБА_1 за договором відступлення прав вимоги від ОСОБА_5 - дійсним кредитором.

Закон встановлює обмеження на заміну боржника у зобов`язанні поза волею кредитора. Згідно зі ст.520 ЦК України, боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Норма статті 520 ЦК України має на меті убезпечити кредитора від непередбачуваного та неочікуваного ризику невиконання зобов`язання внаслідок заміни особи боржника. Необхідність отримання згоди кредитора на переведення боргу зумовлена тим, що особа боржника завжди має істотне значення для кредитора. Вступаючи у договірні відносини, кредитор розраховував на отримання виконання з огляду на якості конкретного боржника (здатність виконати обов`язок, платоспроможність, наявність у боржника майна тощо). Відтак, для заміни боржника у зобов`язанні необхідна воля кредитора щодо відсутності заперечень проти покладення обов`язку первісного боржника на іншу особу. Чинним законодавством встановлено лише форму правочину щодо заміни боржника у зобов`язанні - цей правочин вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання (ст.ст.513, 521 ЦК України).

Як свідчить тлумачення ст.ст.520, 521 ЦК України, при заміні боржника первісний боржник вибуває із зобов`язання і замінюється новим боржником. Для породження переведенням боргу правових наслідків необхідним є існування двох складових: по-перше, вчинення двостороннього правочину між новим та первісним боржниками, причому такий правочин має вчинятися у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання; по-друге, надання кредитором згоди на переведення боргу.

Тлумачення ч.2 ст.1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником. Відповідно для переведення боргу, з урахуванням суми позики, необхідним є укладення в письмовій формі договору між новим та первісним боржниками про переведення боргу.

Суд приходить до переконання, що для породження переведенням боргу правових наслідків необхідним є існування двох складових: по-перше, вчинення двостороннього правочину між новим та первісним боржниками, причому такий правочин має вчинятися у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання; по-друге, надання кредитором згоди на переведення боргу.

Як передбачено ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторонни; правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку; правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

В ході судового розгляду встановлено, а показами свідка ОСОБА_4 підтверджено, що позивач письмового договору між новим та первісним боржниками про переведення боргу у належній письмовій формі не укладав. Відповідно, сама по собі розписка ОСОБА_4 із некоректно виконаною та не засвідченою ніким допискою (застереженням), виконаною ОСОБА_3 , не може бути кваліфікована як укладення договору про переведення боргу. Відмітки, щонайменше підписанням напису, зробленого на розписці відповідачем, ОСОБА_5 , як первісного кредитора на переведення боргу на користь ОСОБА_3 , розписка також не містить.

Таким чином, судом не встановлено обставин, які б свідчили про укладення в письмовій формі договору переведення боргу з ОСОБА_4 на ОСОБА_3 , а отже і виникнення у відповідача обов`язку з повернення боргу.

Також суд враховує наступне. Згідно ст.218 ч.2 ЦК України, якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним. Отже позивач, зважаючи на заперечення відповідача щодо укладення договору, мав можливість звернутися до суду з позовом про визнання договору дійсним, але таким правом не скористувався.

Отже, вислухавши пояснення позивача та його представника, пояснення представника відповідача, покази свідка ОСОБА_4 , дослідивши письмові докази, суд на підставі ст. 12 ЦПК України, згідно якої кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається та ст. 13 ЦПК України, згідно якої цивільні справи розглядаються в межах заявлених вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом, приходить до переконання, що в задоволенні позову ОСОБА_1 належить відмовити повністю.

З огляду на відмову в задоволенні позовних вимог, понесені позивачем судові витрати по справі відшкодуванню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.11, 15, 16, 509, 512, 513, 521, 1046, 1047, 1049 ЦК України, ст.ст.2, 4, 12, 13, 77, 78, 80, 133, 141, 223, 228, 258-260, 263-265, 268, 274, 354, 355 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 до ОСОБА_3 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 - відмовити повністю.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду через районний суд протягом 30 днів з дня складання повного рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення складено 15 жовтня 2019 року.

Головуючий суддя: В.М. Прасолов