ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Іванової І.В., Матвієнко Ю.О.,

за участі секретаря Гановської А.М.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Сбербанк» на рішення Печерського районного суду міста Києва від 20 березня 2019 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Сбербанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Актив 7» про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Сбербанк», треті особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Актив 7» про визнання договору поруки припиненим,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2018 року представник АТ «Сбербанк» звернувся до суду із позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 на користь банку кредитної заборгованості за договором про відкриття кредитної лінії № 14-В/07 від 05 лютого 2007 року у розмірі 45 736, 27 дол. США.

Мотивує позов тим, що рішенням Печерського районного суду міста Києва від 18 червня 2012 року стягнуто з відповідачів на користь банку суму простроченої заборгованості, однак рішення суду залишається не виконаним, відповідачі у добровільному порядку відсотки за користування кредитом не сплачують.

У свою чергу, ОСОБА_3 подала зустрічний позов, в якому просила визнати припиненим договір поруки № 14-В/07-П5 від 05 лютого 2007 року, укладений між нею та ЗАТ «Банк НРБ», правонаступником якого є АТ «Сбербанк», посилаючись на те, що банк звернувся до суду про стягнення заборгованості з неї як з поручителя з порушенням встановленого законом шестимісячного строку для пред`явлення таких вимог.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 20 березня 2019 року у задоволенні позову АТ «Сбербанк» відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено, визнано припиненими зобов`язання ОСОБА_3 за договором поруки № 14-В/07-ПЗ від 05 лютого 2007 року, укладеним між нею та ЗАТ «Банк НРБ».

Не погодившись із цим рішенням, представник АТ «Сбербанк» подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову банку та про відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом усіх обставин справи.

У обґрунтування доводів апеляційної скарги зокрема вказує про те, що судовим рішенням було стягнуто з відповідачів у солідарному порядку заборгованість за кредитом, таким чином відповідальність поручителів перед банком була встановлена судом, а тому суд першої інстанції помилково визнав поруку припиненою на підставі ст. 559 ЦК України.

У свою чергу, відповідачі надали відзиви на апеляційну скаргу, в яких погоджуються із висновками суду першої інстанції, вказують зокрема на те, що оскільки дія кредитного договору закінчилася ще 31 жовтня 2010 року, а банк протягом шести місяців після закінчення строку дії договору не звернувся до поручителів із вимогою про стягнення цих коштів, то, на їхню думку, банк пропустив строк для звернення до суду із цим позовом, тому просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову банку та задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що судовими рішеннями вже було встановлено факт виникнення у банку права вимоги на звернення до суду із вимогою до поручителів про стягнення заборгованості за кредитним договором з моменту закінчення строку дії кредитного договору, тобто з 31 жовтня 2010 року, однак банк звернувся із цим позовом лише у червні 2018 року, тобто з пропуском шестимісячного строку для пред`явлення таких вимог, тому договір поруки від 05 лютого 2007 року, укладений між банком і ОСОБА_3 , необхідно визнати припиненим, а у задоволенні вимог банку відмовити.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 05 лютого 2007 року між ЗАТ «БАНК НРБ», правонаступником якого є ВАТ «ДБ Сбербанку Росії», правонаступником якого в свою чергу є ПАТ «ДБ Сбербанку Росії», і ТОВ «Актив 7» був укладений договір про відкриття кредитної лінії № 14-В/07 (т. І а. с. 39-53).

У подальшому у кредитний договір вносилися зміни договорами про внесення змін № 1 від 30 березня 2007 року; № 2 від 01 червня 2007 року; № 3 від 04 лютого 2008 року; № 4 від 03 листопада 2008 року.

Відповідно до умов кредитного договору банк відкрив боржнику невідновлювальну кредитну лінію в сумі 2 000 000, 00 доларів США з останнім днем дії кредитної лінії 31 жовтня 2010 року (т. І а. с. 38).

У забезпечення виконання зобов`язань по кредитному договору, 05 лютого 2007 року між банком та відповідачами ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 були укладені окремі договори поруки № 14-В/07-П6, № 14-В/07-ПЗ, № 14-В/07-П4, № 14-В/07-П9, № 14-В /07-П 5 , № 14-В/ 07-П 2 , № 14-В/ 07-П 7 , № 14-В /07-П1 (т. І а. с. 65-79).

Згідно з п. 4.2. договору поруки № 14-В/07-ПЗ від 05 лютого 2007 року, передбачена статтею 2 цього договору відповідальність поручителя наступає у випадку, якщо боржник допустить прострочення виконання зобов`язань.

У такому випадку кредитор звертається з письмовим повідомленням до поручителя про невиконання боржником зобов`язань, що зазначені в ст. 2 цього договору, та їх обсяг. Згідно з пунктом 4.4 договору поруки № 14-В/07-ПЗ від 05 лютого 2007 року, поручитель протягом 5 днів з дня отримання повідомлення зобов`язаний погасити заборгованість боржника за реквізитами, зазначеними кредитором в повідомленні.

Судовими рішеннями, постановленими у справах за позовами ПАТ «Сбербанк» до поручителів про стягнення заборгованості за кредитним договором № 14-В/07 від 05 лютого 2007 року, зокрема ухвалами Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ у справі № 6-28728св14 від 25 вересня 2014 року та у справі № 6-24488св13 від 02 жовтня 2013 року встановлено, що у банку виникло право звернення до суду із вимогою про виконання поручителем порушеного зобов`язання боржника щодо повернення кредиту, починаючи з 31 жовтня 2010 року протягом наступних шести місяців, однак банком було пропущено вказаний строк (т.1, а.с.131-137).

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

Згідно з частиною четвертою ст. 559 чинного Цивільного кодексу України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову ;к поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Відповідно до п. 22. Постанови пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорі, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30 березня 2012 року, пред`явлення вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред`явлення до нього позову. При цьому в разі пред`явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.

Відповідно до п. 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 травня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», відповідно до частини четвертої статті 559 Цивільного кодексу України порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 Цивільного кодексу України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора її суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти, не може.

Таким чином, встановивши наведені вище обставини та правильно застосувавши норми матеріального права до спірних правовідносин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що строк виконання основного зобов`язання настав 31 жовтня 2010 року, а банк звернувся до суду із цим позовом до поручителів лише у червні 2018 року, тобто з порушенням шестимісячного строку, встановленого ст. 559 ЦК України, що також було встановлено і іншими судовими рішеннями, а тому місцевий суд дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову банку та задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 про припинення дії договору поруки.

Крім того, колегія суддів виходить також з того, що рішенням Печерського районного суду міста Києва від 18 червня 2012 року стягнуто з відповідачів на користь АТ «Сбербанк» поточну кредитну заборгованість станом на 16 жовтня 2009 року у розмірі 267 849, 48 дол. США, однак, звернувшись до суду із даним позовом про стягнення з відповідачів відсотків за користування кредитними коштами, банк просив суд стягнути відсотки відповідно до умов кредитного договору, разом з тим наявність судового рішення про стягнення кредитної заборгованості, яке не виконане, не звільняє боржників від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання лише на підставі ст. 625 ЦК України, однак таких вимог банк не заявляв, тому підстави для задоволенні позову банку відсутні.

Викладене узгоджується із висновками, викладеними у постановах Верховного Суду № 61-11387св18 від 16 травня 2018 року та № 61-5125св18 від 29 серпня 2018 року.

Доводи апелянта про те, що у випадку наявності рішення суду, яким задоволено вимоги кредитора до поручителя, підстав для застосування положень ст. 559 ЦК України немає, колегія суддів відхиляє, оскільки матеріалами справи підтверджено, що вищевказаним судовим рішенням від 18 червня 2012 року було стягнуто лише прострочену заборгованість станом на 16 жовтня 2009 року, тобто на момент чинності дії кредитного договору, однак зі спливом 31 жовтня 2010 року строку дії основного договору і відсутності протягом шести місяців з цієї дати пред`явлення вимоги до поручителів про стягнення кредитного боргу підлягають застосуванню положення ст. 559 ЦК України, на що обґрунтовано послався суд першої інстанції.

Інших вагомих та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

Недоліків, які призводили б до порушення основних принципів цивільного процесуального судочинства та охоронюваних законом прав та інтересів осіб, які беруть участь у справи і впливають на суть ухваленого рішення та підстав, передбачених ст. 376 ЦПК, для скасування цього рішення та ухвалення нового або його зміни під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції не встановлено.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення місцевого суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Сбербанк» залишити без задоволення, а рішення Печерського районного суду міста Києва від 20 березня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Судді: