Справа № 750/3021/18
Провадження № 61-371св19
судді Сімоненко Валентини Миколаївни
щодо постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 2 жовтня 2019 року
Верховним Судом у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Висоцької В. С., Калараша А. А., Петрова Є. В., Сімоненко В.М. (суддя-доповідач), Фаловської І. М. розглянуто касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Чернігівського апеляційного суду від 3 грудня 2018 року в складі колегії суддів: Мамонової О. С.,: Висоцької Н. В., Шитченко Н. В.
Постановою Верховного Суду у складі зазначеної колегії суддів судової палати Касаційного цивільного суду від 2 жовтня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
Постанову Чернігівського апеляційного суду від 3 грудня 2018 року скасовано, справу направлено на новий апеляційний розгляд.
З даною постановою я не згодна з наступних підстав.
Фабула справи
У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ПАТ «Універсал Банк», Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області, в якому, посилаючись на статтю 59 Закону України «Про виконавче провадження», статті 60, 73 СК України та статті 366, 368, 370, 371 ЦК України, просила:визнати за нею право власності на 1/2 частину кожного з наступних транспортних засобів:
- автомобіль фургон малотонажний-В марки ЗАЗ, модель 110558-42,
2009 року випуску, білого кольору, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 ;
- автомобіль фургон малотонажний-В марки ЗАЗ, модель 110558-42,
2009 року випуску, білого кольору, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_3 , державний реєстраційний номер НОМЕР_4 ;
- автомобіль фургон малотонажний-В марки ГАЗ, модель Т-95-3302,
2008 року випуску, білого кольору, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_5 , державний реєстраційний номер НОМЕР_6 ;
- автомобіль легковий седан-В марки GEELY, модель MR-7151A, 2008 року випуску, чорного кольору, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_7 , державний реєстраційний номер НОМЕР_8 ; зняти арешт із вказаних транспортних засобів; вирішити питання розподілу судових витрат.
Позов обґрунтовувала тим, що з 28 березня 2003 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , від якого подружжя має двох неповнолітніх дітей. Під час шлюбу вони разом з чоловіком придбали та зареєстрували на нього вищевказані транспортні засоби. Зважаючи на зазначене, автомобілі є спільною сумісною власністю подружжя і належна позивачці частка у праві спільної сумісної власності на кожний зі спірних транспортних засобів складає 1/2.
На даний час вищезазначені транспортні засоби є описаними, арештованими та такими, що знаходяться в процесі примусової реалізації в межах зведеного виконавчого провадження про стягнення грошових коштів з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Універсал Банк», в якому позивачка не є боржником. Відповідачами порушене наявне у позивачки право володіти, користуватися та розпоряджатися транспортними засобами, 1/2 частина кожного з яких належить їй.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 20 липня

2018 року позов задоволено частково; визнано право власності за ОСОБА_1 на 1/2 частину автомобіля фургон малотонажний-В марки ЗАЗ, модель 110558-42, 2009 року випуску, білого кольору, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 ; 1/2 частину автомобіля фургон малотонажний-В марки ЗАЗ, модель 110558-42, 2009 року випуску, білого кольору, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_3 , державний реєстраційний номер НОМЕР_4 ;

1/2 частину автомобіля фургон малотонажний-В марки ГАЗ, модель Т-95-3302, 2008 року випуску, білого кольору, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_5 , державний реєстраційний номер НОМЕР_6 ;

1/2 частину автомобіля легковий седан-В марки GEELY, модель MR-7151A, 2008 року випуску, чорного кольору, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_7 , державний реєстраційний номер НОМЕР_8 ; в решті позовних вимог відмовлено; вирішено питання розподілу судових витрат.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/2 частину зазначених у позові автомобілів, суд першої інстанції виходив з того, що, відповідно до положень статті 60 СК України, спірне майно набуте подружжям за час шлюбу є об`єктом права спільної сумісної власності; спільність майна, придбаного подружжям ОСОБА_3 не спростована у судовому засіданні.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Чернігівського апеляційного суду від 3 грудня 2018 року апеляційну скаргу ПАТ «Універсал Банк» - задоволено частково. Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 20 липня 2018 року - скасовано. Позов залишено без розгляду.

Залишаючи позов без розгляду апеляційний суд виходив з того, що подання позивачкою зазначеного позову є зловживанням процесуальними правами, оскільки відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги дружини визнав повністю, ОСОБА_1 не заявила вимог про поділ майна в натурі, ОСОБА_1 є боржником у відкритих відносно неї інших виконавчих провадженнях, стягувачем у яких є ПАТ «УніверсалБанк», подання позову має очевидно штучний характер, ціллю якого є затягування процесу виконання судового рішення. Зважаючи на те, що між позивачкою та відповідачем ОСОБА_2 відсутній спір щодо майна, а позовні вимоги ОСОБА_1 про зняття арешту з майна носять очевидно штучний характер, подання зазначеного позову є зловживанням процесуальними правами, тому позов на підставі пункту З частини другої статті 44 ЦПК України підлягає залишенню без розгляду.

У касаційній скарзі, поданій 3 січня 2019 року, ОСОБА_1 просила скасувати постанову апеляційного суду та залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Короткий зміст рішення суду касаційної інстанції

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 2 жовтня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Чернігівського апеляційного суду від 3 грудня 2018 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення касаційної скарги ОСОБА_1 , суд виходив з того, що відповідно до положень статті 60 СК України, спірне майно набуте подружжям за час шлюбу є об`єктом права спільної сумісної власності; ОСОБА_1 має право на Ѕ спільно нажитого майна, проте апеляційний суд порушив частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та частину першу статті 4 ЦПК України, оскільки фактично позбавив позивачку права звернутися до суду за захистом своїх порушених прав.

Правові підстави незгоди з постановою Верховного Суду.

Щодо зловживання правом

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно з пунктами 7, 9 частини першої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є розумні строки розгляду справи судом; обов`язковість судового рішення.

У частиною першої статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 1 статті 4 ЦПК України передбачає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Неприпустимість зловживання процесуальними правами визначено однією із засад (принципів) цивільного судочинства (пункт 11 частина третя 3 стаття 2 ЦПК України).

Органи системи «Правосуддя» повинні забезпечити своєчасний захист дійсно порушених прав чи інтересів особи.

Приписами статті 44 ЦПК України встановлено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема:

1) подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення;

2) подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями;

3) подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер;

4) необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою;

5) укладення мирової угоди, спрямованої на шкоду правам третіх осіб, умисне неповідомлення про осіб, які мають бути залучені до участі у справі.

Якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання.

Перелік дій, які можуть бути визнані такими що є зловживанням процесуальними правами не є вичерпний. Зловживання процесуальними правами учасників судових проваджень полягає у тому, що поведінка або дії такої особи за формою здійснюються в межах визначених законодавством правових рамок або приписів закону, але мета такої поведінки не спрямована на захист певного фактично порушеного права. Такі дії можна кваліфікувати як такі, що підривають засади правосуддя; зокрема справедливості, неупередженості та своєчасності розгляду справ та ефективного захисту прав і інтересів осіб.

Основною ознакою зловживання процесуальними правами є відсутність наміру вирішити реально існуючий цивільний спір, або забезпечити захист свого реально порушеного права, або намір перешкодити законним діям інших осіб шляхом звернення до суду та створення штучного судового спору, або використання судового спору як способу не виконувати вимоги законодавства щодо здійснення визначених ним дій тощо.

Разом з тим, грань між дійсним наміром захистити свої права та зловживанням процесуальними правами дуже тонка, а тому суди повинні дуже ретельно з`ясовувати підстави звернення до суду з позовом, заявлення клопотання, подання заяви, наслідки такого звернення та мету, яку має намір особа досягти.

У сенсі забезпечення доступу до правосуддя суди повинні протидіяти зловживанню процесуальними правами задля економії процесуального часу та забезпечення розгляду спорів осіб. Які дійсно того потребують, оскільки зловживаннями процесуальними правами одних учасників спору або учасників інших спорів позбавляє інших учасників спору або учасників інших спорів на розгляд їх справи у розумні строки, а отже доступу до правосуддя.

Протидія судом зловживанню процесуальними правами є формою процесуальної відповідальності сторони спору, та одним із засобів забезпечення верховенства права та доступу до правосуддя.

Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом.

Щодо прав на спільне майно

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтями 70 частиною першою статті 71, статями 1, 2 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Отже, право на рівну частину у спільному майні подружжя гарантується законом, якщо тільки судом не буде встановлено що майно придбано не за рахунок спільних коштів подружжя, а тому для визначення такого права не потрібно звернення до суду одного з подружжя. якщо тільки один з подружжя не заперечує такого права.

При цьому зазначеними нормами права передбачено саме поділ майна подружжя, який полягає не у визначенні за одним з подружжя права власності на Ѕ частину у кожному об`єкті (предметі) права власності, а, з урахуванням презумпції рівності часток подружжя у майні та встановлених обставин справи, у виділенні кожному подружжю конкретного предмета (об`єкта) та/або у стягненні компенсації вартості частини кожного з подружжя у спільному майні, у випадку різниці вартості виділеного майна.

Пред`явлення одним з подружжя позову про визнання права власності на Ѕ частку у кожному об`єкті (предметі) спільної сумісної власності за відсутності спору про це; та/або за відсутності другої вимоги про поділ майна в натурі; та /або пред`явлення такого позову або позову про поділ цього майна без урахування іншого наявного майна за наявності накладеного на нього арешту; та/або без виділення певного об`єкта в натурі тощо, в залежності від встановлених обставин справи та мети заявлення позовних вимог, може бути визнано судом зловживанням правом на позов.

Метою поділу майна подружжя є забезпечення майнових прав кожного з подружжя на володіння, користування та розпорядження своєю часткою подружнього мана та розв`язання дійсного спору щодо права володіння, користування та розпорядження подружнім майном.

Згідно з частиною першою статті 73 СК України за зобов`язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі.

Частиною 2 статті 364 ЦК України передбачено, що якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим, наприклад у випадку неподільності усього майна подружжя пообєктно (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Згідно з частини 1 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

При цьому, у випадках, коли предметом позову є частка у спільній сумісній власності на подільну або неподільну річ (стаття 183 ЦК України), на яку звертається конфіскація або стягнення на користь стягувача, питання про зняття арешту з цієї речі (за відсутності іншого спільного майна) вирішується відповідно до правил статей 321, 358, 364 ЦК України.

За змістом вищезазначених норм, при вирішенні позову одного з подружжя про виключення з опису належного йому майна (частки майна) у спільній сумісній власності подружжя, необхідно враховувати, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю та у випадку його поділу їх частки визнаються рівними.

Розмір часток подружжя у спільному майні і яке конкретно майно має бути йому виділено, визначається з урахуванням обсягу всього набутого майна, включаючи й те, на яке за законом не може бути звернено стягнення за виконавчими документами і яке не підлягає конфіскації. Разом із цим, на частку кожного з подружжя має бути виділено як майно, що підлягає або підлягало опису (арешту) так і майно, що не підлягало опису (арешту).

Як встановлено судами, ОСОБА_1 просить визнати за нею право власності на Ѕ частину кожного із спірних транспортних засобів з метою зняття з них арешту, накладеного державним виконавцем на виконання судових рішень про стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів, оскільки саме ці чотири транспортні засоби передані на реалізацію шляхом проведення електронних торгів.

При цьому посилається на порушення її прав всіма відповідачами.

Одже, за змістом позовних вимог, позивачка не просила виділити їй якісь конкретній транспортний захід, а просила у кожному з арештованих транспортних заходів визнати за нею 1/2 частку та звільнити цю частку з під арешту державного виконавця та реалізації для виконання судового рішення про стягнення коштів.Вимог про поділ майна в натурі не заявляла, про що наголошує і у своїх письмових поясненнях, поданих до суду апеляційної інстанції. ОСОБА_1 наполягає на визнанні права власності за нею саме на Ѕ частину кожного з транспортних засобів, що свідчить про штучний характер позову; і не відновлення її права на користування, володіння або розпорядження своєю частиною майна.

При цьому належність права власності на майно не тільки боржником створює перешкоди в користуванні цього майна.

За таких обставин жоден з транспортних засобів не міг бути реалізовано, а й тому і рішення судів не могли бути виконані.

При цьому відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги визнав повністю.

Такі дії позивачки суд обґрунтовано розцінив як зловживанням правом на позов, оскільки вони перешкоджають виконанню судового рішення, порушують принцип справедливого правосуддя шляхом створення штучних перешкод для виконання судового рішення та порушують права стягувачів за ухваленим судовими рішеннями на користуванням своїм майном.

Апеляційний суд, обґрунтовано також вважав, що за встановлених обставин міжпозивачкою та відповідачем ОСОБА_2 відсутній спір щодо спільної власності подружжя, а позивачка не мала наміру реального виділу у свою власність частини подружнього майна, на яке було накладено арешт, або частини з усього подружнього майна.

Такі висновки апеляційного суду, за встановлених судами фактичних обставин справи, відповідають загальним принципам цивільного судочинства, меті правосуддя та не порушують її права на частку у спільному майні подружжя та його поділ у натурі у іншому судовому провадженні за наявності таких позовних вимог.

Доводи касаційної скарги щодо порушення права позивачки на справедливий суд не є обґрунтованими, оскільки справедливість судових процедур полягає у забезпеченні захисту дійсного, а не уявного або фіктивного порушення прав, і не може бути спрямована на порушення інтересів будь якої іншої особи - зокрема ПАТ «Універсал Банк».

Обраний позивачкою спосіб захисті свого права її права не відновлює, а лише створює перешкоди у реалізації арештованого та виставленого для продажу на виконання судового рішення майна. У випадку реалізації цього майна за наявності реального спору про поділ майна подружжя, суди не позбавлені можливості врахувати вартість проданого майна при визначені розміру частки кожного з подружжя та визначені розміру можливої компенсації.

На підставі викладеного, вважаю, що апеляційний суд правильно залишив позов ОСОБА_1 без розгляду.

Відтак, з правовою позицією Верховного суду, висловленою у постанові від 2 жовтня 2019 року у цій справі погодитись не можна.

Суддя Сімоненко В. М.