Провадження № 22-ц/801/456/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бойко В. М.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2019 рокуСправа № 127/27948/17м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Оніщука В. В. (суддя-доповідач),

суддів: Копаничук С.Г., Медвецького С. К.,

з участю секретаря судового засідання- Богацької О.М.,

учасники справи:

позивач та відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_3,

відповідач та позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_4,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі засідань № 2 цивільну справу № 127/27948/17 за апеляційною скаргою адвоката Берегович Оксани Олександрівни в інтересах ОСОБА_4 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 13 грудня 2018 року, ухвалене у складі судді Бойка В. М. у залі суду, повний текст рішення складено 19 грудня 2018 року,

в с т а н о в и в :

В грудні 2017 року ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на дитину та дружину.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що з 06 жовтня 2012 року перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, у якому ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дитина - ОСОБА_6.

На даний час вони разом не проживають, не підтримують шлюбних відносин, спільним побутом не пов'язані, їхній шлюб носить формальних характер, тому подальше спільне проживання та збереження шлюбу суперечитиме її інтересам.

Дитина знаходиться на її утриманні, проте її матеріальне становище є недостатнім для забезпечення належного рівня харчування, навчання, лікування та гармонійного розвитку дитини, натомість відповідач не приймає участі у вихованні дитини та матеріальної допомоги на її утримання не надає, хоча фізично здоровий, працездатний та інших утриманців не має.

Позивач здійснює догляд за дитиною, що позбавляє її можливості працювати, та потребує у зв?язку з цим матеріальної допомоги до досягнення дитиною трьох років, проте відповідач таку допомогу не надає, хоча має можливість її надавати.

Посилаючись на зазначене, ОСОБА_3 просила розірвати шлюб, укладений між нею та відповідачем, після розірвання шлюбу залишити їй прізвище, обране у зв?язку з реєстрацією шлюбу, стягнути з відповідача на її користь аліменти на дитину в твердій грошовій сумі у розмірі 3 000 грн. щомісячно, починаючи з дня звернення до суду і до досягнення дитиною повноліття, а також стягнути з відповідача кошти на її утримання у розмірі 1 500 грн. щомісячно і до досягнення дитиною трьох років.

У січні 2018 року ОСОБА_4 звернувся в суд із зустрічним позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя.

Позовні вимоги мотивував тим, що під час спільного проживання сторонами придбано майно, а саме: телевізор «Philips» вартістю 6 500 грн., пральна машина «LG» вартістю 5 000 грн., холодильник «Samsung» вартістю 8 000 грн., комп?ютер «Bravo» вартістю 3 000 грн., монітор «LG» вартістю 3 000 грн., пилосос «Philips» вартістю 1 500 грн., праска «Philips» вартістю 800 грн., планшет «Lenovo» вартістю 2 000 грн., нетбук «Lenovo» вартістю 3 000 грн., на загальну суму 29 800 грн., яке є їхньою спільною сумісною власністю.

Посилаючись на те, що згоди про поділ майна між сторонами не досягнуто, просив виділити йому холодильник «Samsung» вартістю 8 000 грн., а решту майна виділити ОСОБА_3.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 13 грудня 2018 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області 06 жовтня 2012 року, актовий запис № 2405.

Після розірвання шлюбу ОСОБА_3 залишено прізвище «ОСОБА_3».

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання дитини - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, в сумі 1 600 грн. щомісячно, починаючи з 27 грудня 2017 року і до досягнення дитиною повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 аліменти на її утримання в розмірі 500 грн. щомісячно, починаючи з 27 грудня 2017 року і до досягнення дитиною трьох років.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір в сумі 640 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь держави судовий збір в сумі 640 гривень.

Рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання.

У решті позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ майна відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що примирення між сторонами не відбулось, позивач наполягала на розірванні шлюбу, заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини, фактичні взаємини подружжя вказують на те, що подальше спільне життя та збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, а тому позовні вимоги в частині розірвання шлюбу є обгрунтованими.

Дитина проживає разом з матір'ю, відповідач є здоровою, працездатного віку особою та може надавати матеріальну допомогу на дитину, а визначення аліментів у розмірі 1 600 грн. щомісячно, в якому відповідач погоджується їх сплачувати, встановить справедливий баланс між захистом прав дитини та обов?язком відповідача по сплаті аліментів.

Ухвалюючи рішення в частині стягнення аліментів на дружину, місцевий суд виходив з того, що дитина проживає з матір?ю, а тому позивач має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років.

Визначаючи розмір аліментів на дружину, суд, з урахуванням матеріального стану відповідача, виходив з можливості сплати ним аліментів в розмірі 500 грн. щомісячно, при цьому суд не знайшов підстав для задоволення позову в цій частині в повному обсязі з підстав недоведеності позивачем можливості сплати відповідачем аліментів на її утримання в заявленому розмірі.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог, оскільки доказів на підтвердження вартості спільного майна та його придбання сторонами, позивачем не надано.

В апеляційній скарзі адвокат Берегович О.О. в інтересах ОСОБА_4, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення аліментів на дружину та в частині відмови у задоволенні його зустрічного позову до ОСОБА_3 про поділ майна скасувати та ухвалити в цих частинах нове рішення, яким у задоволенні вимог ОСОБА_3 про стягнення аліментів на дружину відмовити, а позовні вимоги за зустрічним позовом задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначила, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про можливість відповідача надавати матеріальну допомогу дружині, оскільки він непрацевлаштований та не має стабільного доходу, а тимчасові заробітки, з урахуванням обов?язку сплати аліментів на дитину, не дають змоги сплачувати аліменти на утримання дружини.

Разом з тим, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні зустрічного позову, суд не надав належної правової оцінки доказу у справі, а саме квитанції про придбання сторонами побутової техніки та не навів мотивів неприйняття цього доказу у судовому рішенні.

Рішення суду в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на дитину не оскаржується та судом апеляційної інстанції не переглядається.

Відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_3 впродовж встановленого апеляційним судом строку не надійшов.

У судовому засіданні ОСОБА_4 та його представник - адвокат Берегович О.О. апеляційну скаргу підтримали з посиланням на викладені в ній обставини.

ОСОБА_3 та її представник - адвокат Кудельський А.А. в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечували, вказавши на її безпідставність та законність і обгрунтованість рішення суду.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 06 жовтня 2012 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області зареєстровано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, про що складено відповідний актовий запис № 2405 (а.с. 6).

Сторони по справі є батьками ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області 15 квітня 2016 року (а.с. 9).

Відповідно до довідки ОСББ «НАШ ДІМ Пирогова-86» ОСОБА_3 разом з сином - ОСОБА_6 та матір?ю - ОСОБА_8 проживає за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 12).

Згідно зі ст. 84 СК України дружина має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу.

Отже, за змістом вказаної норми права, розмір утримання не пов'язаний з розміром доходу дружини, а залежить від можливості чоловіка надавати матеріальну допомогу.

Для виникнення права на утримання потрібна сукупність вказаних вище фактів, які має довести позивач (ст. ст.12, 81 ЦПК України).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 80 СК аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі.

Вирішуючи спір в частині стягнення аліментів на дружину, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_3 здійснює догляд за дитиною до досягнення нею трирічного віку та у зв?язку з цим позбавлена можливості отримувати дохід, натомість відповідач є фізично здоровою, працездатного віку особою та з урахуванням стягнення з нього аліментів на дитину у розмірі 1 600 грн. щомісячно, правильно визначив, що 500 грн. щомісячно є достатнім розміром аліментів на утримання дружини.

Доводи апеляційної скарги щодо неможливості сплати ним аліментів на дружину через відсутність стабільного заробітку, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки останнім не надано належних і допустимих доказів про його доходи, а вказана обставина не є підставою для відмови в позові з огляду на право дружини на утримання від батька дитини.

Щодо вимог зустрічного позову суд зазначає наступне.

Звертаючись до суду із зустрічним позовом, ОСОБА_4 посилався на те, що під час спільного проживання з ОСОБА_3, ними придбано майно, а саме: телевізор «Philips» вартістю 6 500 грн., пральна машина «LG» вартістю 5 000 грн., холодильник «Samsung» вартістю 8 000 грн., комп?ютер «Bravo» вартістю 3 000 грн., монітор «LG» вартістю 3 000 грн., пилосос «Philips» вартістю 1 500 грн., праска «Philips» вартістю 800 грн., планшет «Lenovo» вартістю 2 000 грн., нетбук «Lenovo» вартістю 3 000 грн., на загальну суму 29 800 грн., яке є їхньою спільною сумісною власністю.

На підтвердження своїх вимог надав товарний чек № 14 від 18 жовтня 2012 року про придбання холодильника «Samsung» вартістю 4 950 грн., пральної машини «LG» вартістю 4 390 грн. та телевізора «Philips» вартістю 7 230 грн., на загальну суму 16 570 грн., а також інструкцію з експлуатації холодильника (а.с. 31-36, 78).

ОСОБА_3 не бажає добровільно здійснити поділ спільного майна, а відтак таке право підлягає захисту в судовому порядку.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є:

1) час набуття такого майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття);

3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (ч. 1 ст. 71 СК України).

Із роз'яснень, які містяться у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» слідує, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.

Згідно з нормою статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

За статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).

При розгляді справи в суді апеляційної інстанції, ОСОБА_3 підтвердила, що все майно, про поділ якого просить ОСОБА_4, придбавалося сторонами у шлюбі, і сторонами зазначено, що із вказаного майна на даний час комп'ютер і планшет перебувають у ОСОБА_4, інше майно знаходиться за місцем проживання ОСОБА_3.

Проте сторони не дійшли згоди про його добровільний поділ, а відтак таке право підлягає захисту в судовому порядку.

Вирішуючи спір по суті суд виходить з того, що спірне рухоме майно в силу вимог ст. ст. 60, 61, 69-71 СК України є спільним сумісним майном подружжя, а тому право на нього має кожний з подружжя в рівних частках.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Отже, поділу підлягає таке майно: холодильник «Samsung», телевізор «Philips», пральна машина «LG», комп?ютер «Bravo», монітор «LG», пилосос «Philips», праска «Philips», планшет «Lenovo» та нетбук «Lenovo».

На підтвердження вартості набутого майна, сторони подали спільну заяву, в якій погодили його вартість, а саме: холодильник «Samsung» вартістю 4 875 грн., телевізор «Philips» вартістю 6 014 грн., пральна машина «LG» вартістю 4 070 грн., комп?ютер «Bravo» вартістю 3 000 грн., монітор «LG» вартістю 3 000 грн., пилосос «Philips» вартістю 1 250 грн., праска «Philips» вартістю 800 грн., планшет «Lenovo» вартістю 2 000 грн. та нетбук «Lenovo» вартістю 3 000 грн., на загальну суму 28 009 гривень.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_4 просив виділити йому холодильник «Samsung» вартістю 4 875 грн., а решту майна виділити ОСОБА_3.

Мотивуючи вимоги про поділ спільного майна саме по такому варіанту, позивач за зустрічним позовом посилався на те, що цей варіант найбільше відповідає інтересам сторін.

ОСОБА_3 не надала свого варіанту поділу спільного майна.

Зважаючи на те, що сторони не домовилися про порядок поділу майна, тому спір підлягає вирішенню судом.

Запропонований ОСОБА_4 варіант поділу спільного майна не відповідає загальним принципам цивільного та сімейного законодавства, адже вимагаючи виділення йому холодильника, останній не врахував інтересів ОСОБА_3 та малолітньої дитини сторін, яка проживає з матір?ю.

Обираючи варіанти поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності, колегія суддів, виходячи з положень ч. 1 ст. 71 СК України, бере до уваги інтереси сторін та їхньої малолітньої дитини, яка проживає з матір?ю, а також виходить з необхідності забезпечення рівноцінного поділу майна з присудженням компенсації на користь однієї із сторін.

В даному випадку суд насамперед звертає увагу на те, що пральна машина, холодильник, праска, пилосос найбільш необхідні при догляді за малолітньою дитиною і що комп'ютер та планшет уже перебувають в користуванні позивача за зустрічним позовом.

Таким чином, позивачу за зустрічним позовом підлягає виділенню телевізор «Philips» вартістю 6 014 грн., комп?ютер «Bravo» вартістю 3 000 грн., монітор «LG» вартістю 3 000 грн. та планшет «Lenovo» вартістю 2 000 грн., загальною вартістю 14 014 гривень.

Відповідачу за зустрічним позовом підлягає виділенню пральна машина «LG» вартістю 4 070 грн., холодильник «Samsung» вартістю 4 875 грн., праска «Philips» вартістю 800 грн., пилосос «Philips» вартістю 1 250 грн. та нетбук «Lenovo» вартістю 3 000 грн., загальною вартістю 13 995 гривень.

Також з ОСОБА_4 підлягає стягненню на користь ОСОБА_3 грошова компенсація в сумі 9,50 грн., що становить різницю між вартістю часток у спільному майні.

Таким чином, зважаючи на те, що спір між сторонами в частині поділу майна подружжя судом першої інстанції не вирішено, рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Оскільки при вирішенні справи в частині вирішення зустрічних позовних вимог суд допустив порушення норм матеріального та процесуального права, тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню.

У решті рішення суду слід залишити без змін.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, стягненню з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 підлягає сума судового збору, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог за зустрічним позовом, в сумі 881 гривні.

Керуючись ст. ст. 351, 367, 368, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу адвоката Берегович Оксани Олександрівни в інтересах ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 13 грудня 2018 року в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ майна скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ майна задовольнити частково.

Виділити ОСОБА_4 телевізор «Philips» вартістю 6 014 грн., комп?ютер «Bravo» вартістю 3 000 грн., монітор «LG» вартістю 3 000 грн. та планшет «Lenovo» вартістю 2 000 грн., загальною вартістю 14 014 гривень.

Виділити ОСОБА_3 пральну машину «LG» вартістю 4 070 грн., холодильник «Samsung» вартістю 4 875 грн., праску «Philips» вартістю 800 грн., пилосос «Philips» вартістю 1 250 грн. та нетбук «Lenovo» вартістю 3 000 грн., загальною вартістю 13 995 гривень.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 компенсацію різниці у вартості майна в сумі 9 (дев?ять) гривень 50 копійок.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судовий збір в сумі 881 гривні.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий: /підпис/ В. В. Оніщук

Судді: /підпис/ С. Г. Копаничук

/підпис/ С. К. Медвецький

Згідно із оригіналом:

Головуючий: В. В. Оніщук