Постанова

Іменем України

09 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 310/9979/15-ц

провадження № 61-24429св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О.,

суддів: Жданової В. С., Карпенко С. О., Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - Товариство з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті»,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 06 вересня 2016 року у складі судді Ревуцького С. І. та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 16 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Полякова О. З., Спас О. В., Бєлки В. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У жовтні 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» (далі - ТОВ «Порше Мобіліті», Товариство) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 03 липня 2013 року між ним та відповідачем було укладено кредитний договір № 50009541, за умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі 254 560,80 грн, що еквівалентно 31 200 доларам США, строком на 60 місяців, зі змінною процентною ставкою, з цільовим призначенням - для придбання автомобіля «Volkswagen Tiguan», номер кузова НОМЕР_1 , 2013 року випуску. Також ТОВ «Порше Мобіліті» було надано відповідачу додатковий кредит в сумі 85 914,25 грн, що еквівалентно 10 530 доларам США, строком на 60 місяців, зі змінною процентною ставкою, з цільовим призначенням - для сплати страхових платежів згідно з договором страхування, укладеним на виконання умов кредитного договору. У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 своїх зобов`язань за вказаним договором 09 квітня 2015 року Товариством було направлено на адресу позичальника вимогу про дострокове повернення кредиту та сплати суми заборгованості в розмірі 527 532,92 грн, що еквівалентно 22 450,12 доларам США, однак поштове відправлення повернулося з відміткою служби поштового зв`язку «за закінченням терміну зберігання». Станом на 29 вересня 2015 року у ОСОБА_1 утворилася заборгованість в розмірі 679 938,06 грн, з яких: 544 236,33 грн - заборгованість за кредитом, 54 189,67 грн - за штрафом, 2 493,92 грн - за пенею, 6 327,85 грн - три проценти річних, 16 906,13 грн - інфляційні втрати, 16 200 грн - збитки, 33 794,96 грн - заборгованість за додатковим кредитом, 1 249,05 грн - пеня за додатковим кредитом, 374,72 грн - три проценти річних за додатковим кредитом, 4 136,70 грн - інфляційні витрати за додатковим кредитом.Враховуючи викладене, ТОВ «Порше Мобіліті» просило стягнути з відповідача на свою користь вказану заборгованість та понесені судові витрати.

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом, який уточнила у процесі розгляду справи, до ТОВ «Порше Мобіліті» про визнання недійсним кредитного договору, посилаючись на те, що 03 липня 2013 року між нею та Товариством було укладено кредитний договір № 50009541. Однак графік погашення кредиту, який є невід`ємною частиною зазначеного договору, було підписано лише 04 липня 2013 року. Вказане свідчить про те, що на час укладення оспорюваного правочину сторони не досягли згоди щодо всіх його істотних умов, а також - про наявність з боку ТОВ «Порше Мобіліті» нечесної підприємницької діяльності. Крім того, через залежність загальної вартості кредиту та розміру щомісячних платежів від курсу іноземної валюти вона не мала можливості дізнатися про орієнтовну сукупну вартість кредиту, у зв`язку з чим умови кредитного договору є неконкретними та несправедливими відносно неї як споживача фінансових послуг. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила визнати недійсним кредитний договір від 03 липня 2013 року № 50009541.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 06 вересня 2016 року в задоволенні зустрічного позову відмовлено, а первісний позов задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ТОВ «Порше Мобіліті» заборгованість за кредитним договором від 03 липня 2013 року № 50009541 в розмірі 659 975,35 грн, з яких: 544 236,33 грн - заборгованість за кредитом, 54 189,67 грн - за штрафом, 2 493,92 грн - за пенею, 6 327,85 грн - три проценти річних, 13 172,15 грн - інфляційні втрати, 33 794,96 грн - заборгованість за додатковим кредитом, 1 249,05 грн - пеня за додатковим кредитом, 374,72 грн - три проценти річних за додатковим кредитом, 4 136,70 грн - інфляційні витрати за додатковим кредитом. В задоволенні решти вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Задовольняючи частково первісний позов, місцевий суд виходив з того, що між ТОВ «Порше Мобіліті» та ОСОБА_1 виникли кредитні правовідносини, сторони погодили істотні умови кредитного договору щодо суми кредиту, строку його повернення та розміру процентів, у зв`язку з чим вимоги позивача про стягнення з позичальника заборгованості за тілом кредиту, пенею, штрафами та трьома процентами річних є обґрунтованими. Поряд з цим суд вважав, що позов у частині стягнення інфляційних втрат на підставі статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) підлягає частковому задоволенню - лише щодо нарахування цих втрат на грошові суми, на які кредитором не було здійснено перерахунок з урахуванням еквівалента до іноземної валюти. В задоволенні позову в частині стягнення збитків у розмірі 16 200 грн суд відмовив, так як вказана сума складається з витрат, пов`язаних із зверненням стягнення на предмет застави, що не є предметом спору в цій справі, та витрат, понесених на правову допомогу, що фактично є судовими витратами, а не збитками в розумінні статті 22 ЦК України. Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд мотивував своє рішення тим, що хоча графік погашення кредиту був підписаний сторонами на наступний день після укладення оспорюваного правочину, однак чинним законодавством не передбачено обов`язковість складання такого графіку в день підписання кредитного договору, а ставиться лише вимога про необхідність погодження всіх істотних умов правочину, що і було в належній формі вчинено сторонами. Згідно з пунктом 1.4.1 кредитного договору надання кредиту здійснюється починаючи з дати укладення цього договору, а датою надання кредиту - є дата списання коштів. Сторони погодили, що кредит надається для придбання автомобіля шляхом сплати Товариству з обмеженою відповідальністю «Порше Інтер Авто Україна» (далі - ТОВ «Порше Інтер Авто Україна») вартості транспортного засобу. Позивач перерахував грошові кошти на рахунок дилера 15 липня 2013 року, тобто після погодження сторонами всіх істотних умов договору, в тому числі й після погодження та підписання графіка погашення кредиту. На момент укладання договору відповідач не заявляла додаткових вимог щодо його умов та в подальшому виконувала їх - сплачувала щомісячні платежі згідно із вказаним графіком.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 16 листопада 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 06 вересня 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права. Істотна зміна становища щодо виконання боргових зобов`язань за кредитним договором внаслідок підвищення курсу іноземної валюти не є підставою вважати умови кредитного договору несправедливими в розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та для визнання спірного договору недійсним. У разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, сторони можуть визначити у грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.

У грудні 2016 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 06 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 16 листопада 2016 року і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні первісного позову, а зустрічний позов - задовольнити.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що ненадання їй в день підписання оспорюваного правочину графіка погашення кредиту є свідченням введення позичальника в оману щодо умов кредитного договору та використання з боку кредитора нечесної підприємницької практики. Графік погашення кредиту мав підписуватися сторонами одночасно з кредитним договором, оскільки є його невід`ємною частиною. Зазначене вказує на те, що в неї була відсутня інформація щодо сукупної вартості кредиту та на час укладення угоди між сторонами не були погодженні всі істотні умови. Місцевий суд не дав належної оцінки розрахунку заборгованості у взаємозв`язку з умовами оспорюваного правочину. Заборгованість за тілом кредиту не підлягала коригуванню в залежності від курсу долара США, оскільки повинна обчислюватися за обмінним курсом іноземної валюти станом на робочий день, що передував дню укладення кредитного договору. Крім того, суди необґрунтовано стягнули заборгованість за додатковим кредитом, оскільки в матеріалах справи відсутні докази укладення між нею та страховою компанією договору страхування та перерахування ТОВ «Порше Мобіліті» на користь страховика відповідних платежів. Право кредитора на стягнення штрафу виникає лише після направлення на адресу позичальника вимоги, оформленої згідно з пунктами 3.3, 8.3 загальних умов кредитування. Однак позивачем не надано доказів на підтвердження виконання вказаних умов договору і судами ця обставина не перевірена. Індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня. Під час виставляння рахунків позивачем самостійно коригувалися всі платежі за кредитним договором відповідно до офіційного курсу долара США станом на час подання цього позову. Зазначене свідчить про те, що судами не встановлено, чи виникли у Товариства втрати у зв`язку із знеціненням гривні.

У травні 2017 року ТОВ «Порше Мобіліті»подало заперечення на касаційну скаргу, в якому просило відмовити в її задоволенні, посилаючись на те, що наведені у скарзі доводи були предметом дослідження й оцінки судами попередніх інстанцій, які перевірили їх та спростували відповідними висновками. Факт досягнення згоди щодо всіх істотних умов кредитного договору підтверджується підписанням сторонами цього правочину разом з його складовими частинами. На час укладення кредитного договору діяла заборона на надання та отримання споживчих кредитів саме в іноземній валюті, але кредитор не був позбавлений права надати, а позичальник отримати споживчий кредит у гривнях з визначенням сум платежів за кредитом в еквіваленті іноземної валюти. Товариство неодноразово направляло на адресу позичальника листи про порушення нею зобов`язання, у зв`язку з чим набуло право на стягнення штрафу на підставі пункту 8.3 загальних умов кредитування. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Твердження відповідача про безпідставність нарахування інфляційних втрат є необґрунтованими, оскільки ці втрати розраховувалися на платежі, визначенні у гривнях, а не в доларах США.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 березня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали з Бердянського міськрайонного суду Запорізької області.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

15 травня 2018 року справу № 310/9979/15-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 26 вересня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 213 Цивільного процесуального кодексу Українивід 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 214 ЦПК України 2004 року).

Відповідно до частини першої статті 303, частини першої статті 304 ЦПК України 2004 року під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими главою 1 розділу V ЦПК України 2004 року.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції у повній мірі не відповідає.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Судами встановлено, що 03 липня 2013 року між ТОВ «Порше Мобіліті» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 50009541, який складається з цього договору, загальних умов кредитування та графіку погашення кредиту, за умовами якого позичальник отримала кредит в розмірі 254 560,80 грн, що еквівалентно 31 200 доларам США, строком на 60 місяців, зі змінною процентною ставкою, з цільовим призначенням - для придбання автомобіля «Volkswagen Tiguan», номер кузова НОМЕР_1 , 2013 року випуску. При цьому кредитний договір та загальні умови кредитування були підписані сторонами 03 липня 2016 року, а графік погашення кредиту - 04 липня 2016 року.

Також ТОВ «Порше Мобіліті» надало відповідачу додатковий кредит в сумі 85 914,25 грн, що еквівалентно 10 530 доларам США, строком на 60 місяців, зі змінною процентною ставкою, з цільовим призначенням - для сплати страхових платежів згідно з договором страхування, укладеним на виконання умов кредитного договору.

Згідно з пунктом 1.4.1 загальних умов кредитування, які є додатком до кредитного договору, надання кредиту здійснюється починаючи з дати укладення цього договору. Датою надання кредиту є дата списання коштів у розмірі суми кредиту з рахунку компанії відповідно до умов кредитного договору, за якими кредит надається на придбання автомобіля шляхом перерахування коштів на рахунок ТОВ «Порше Інтер Авто Україна».

Після погодження сторонами всіх істотних умов, у тому числі після погодження та підписання графіка погашення кредиту Товариство перерахувало на рахунок ТОВ «Порше Інтер Авто Україна» грошові кошти за транспортний засіб, що підтверджується платіжним дорученням від 15 липня 2013 року № 50003639.

Підписавши загальні умови кредитування, позичальник підтвердила, що ТОВ «Порше Мобіліті» належним чином ознайомило її з інформацією, передбаченою статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів», та Правилами надання фінансових послуг (кредитів), затверджених компанією. Сторони дійшли згоди з усіх істотних умов договору.

Занаданим Товариством розрахунком станом на 29 вересня 2015 року у ОСОБА_1 утворилася заборгованість в розмірі 679 938,06 грн, з яких: 544 236,33 грн - заборгованість за кредитом, 54 189,67 грн - за штрафом, 2 493,92 грн - за пенею, 6 327,85 грн - три проценти річних, 16 906,13 грн - інфляційні втрати, 16 200 грн - збитки, 33 794,96 грн - заборгованість за додатковим кредитом, 1 249,05 грн - пеня за додатковим кредитом, 374,72 грн - три проценти річних за додатковим кредитом, 4 136,70 грн - інфляційні витрати за додатковим кредитом

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).

Згідно з частиною другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента, визначені умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частинами другою, четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час укладання кредитного договору) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) умови дострокового розірвання договору; 7) інші умови, визначені законодавством.

За змістом частини п`ятої статті 11, статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час укладання кредитного договору) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім процентної ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким із моменту укладення договору. Положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення є несправедливими і це є підставою для визнання таких положень договору недійсними.

Відповідно до частин першої та другої статті 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Грошове зобов`язання має бути виконано у гривнях, якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (частини перша та друга статті 533 ЦК України).

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що національна валюта України є єдиним законним платіжним засобом на території України, проте вони не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов`язань у національній валюті України з посиланням на еквівалент суми зобов`язання в іноземній валюті.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що сам факт підписання сторонами графіка погашення кредиту на наступний день після укладення кредитного договору, не може слугувати беззаперечною підставою для визнання його недійсним, враховуючи те, що перед укладанням спірного правочину Товариство надало позичальнику об`єктивну, повну та достовірну інформацію про умови кредитування та про орієнтовну сукупну вартість кредиту, що підтверджується встановленими судами обставинами справи.

При цьому суди обґрунтовано виходили з того, що ні на момент укладення оспорюваного правочину, ні на час підписання графіка погашення кредиту відповідач не заявляла додаткових вимог щодо умов договору та в подальшому виконувала їх. Також ОСОБА_1 як споживач не використала своє право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення угоди про надання споживчого кредиту. Товариство перерахувало на рахунок ТОВ «Порше Інтер Авто Україна» грошові кошти за транспортний засіблише після погодження сторонами всіх істотних умов договору, в тому числі після підписання графіка погашення кредиту.

Істотна зміна становища щодо виконання боргових зобов`язань за кредитним договором внаслідок підвищення курсу іноземної валюти не є підставою вважати умови кредитного договору несправедливими в розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та для визнання спірного договору недійсним, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник мала можливість, виходячи з динаміки зміни курсу валют з часу введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні до іноземної валюти, а також - отримати кредит в національній валюті без визначення еквівалента до іноземної валюти.

За наведених обставин не заслуговують на увагу доводи заявника про те, що ненадання їй в день підписання оспорюваного правочину графіка погашення кредиту є свідченням введення позичальника в оману щодо умов кредитного договору та використання з боку кредитора нечесної підприємницької практики, а також про те, що в неї була відсутня інформація щодо сукупної вартості кредиту та на час укладення угоди між сторонами не були погодженні всі її істотні умови.

Таким чином, оскаржувані судові рішення в частині вирішення зустрічного позову відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Тому оскаржувані судові рішення в частині вирішення зустрічного позову підлягають залишенню без змін.

Поряд з цим, задовольняючи частково первісний позов, суд першої інстанції, з рішенням якого в цій частині погодився апеляційний суд, виходив з того, що між сторонами виникли кредитні правовідносини, у зв`язку з чим обґрунтованими є вимоги про стягнення з позичальника заборгованості за основним та додатковим кредитами, зокрема за тілом кредиту, пенею, штрафами, трьома процентами річних та інфляційними втратами (щодо нарахування цих втрат на грошові суми, на які кредитором не було здійснено перерахунок з урахуванням еквівалента іноземної валюти).

Однак такий висновок ґрунтується на неправильному застосуванні норм матеріального права та зроблений з порушенням норм процесуального права.

Статтею 57 ЦПК України 2004 року передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно зі статтею 58 ЦПК України 2004 року належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

За змістом статті 11 ЦПК України 2004 року суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно зі статтею 179 ЦПК України 2004 року предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України 2004 року).

Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку - розрахунок заборгованості), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести в рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.

За змістом статті 5 ЦПК України 2004 року суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.

Згідно з частинами першою-третьою статті 10 ЦПК України 2004 року цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони й інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частинами першою, третьою статті 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За змістом статей 550, 551 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Неустойка за своєю правовою природою володіє акцесорним характером і, будучи цивільно-правовою санкцією, у всіх випадках є елементом самого забезпеченого зобов`язання.

Частиною першою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У постанові Верховного Суду України від 27 січня 2016 року у справі № 6-771цс15 міститься правовий висновок про те, що індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає.

Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

Пунктом 1.3.1 загальних умов кредитування, які є додатком до кредитного договору, передбачено, що розмір платежів, які підлягають сплаті позичальником у повернення кредиту та додаткового кредиту, визначено в еквіваленті іноземної валюти станом на робочий день, що передував дню укладення кредитного договору, у графіку погашення кредиту, який є невід`ємною частиною кредитного договору. В подальшому позичальник сплачує платежі у повернення кредиту та додаткового кредиту згідно з виставленими Товариством рахунками у гривні; при цьому розмір платежів розраховується шляхом застосування обмінного курсу за безготівковими операціями банку, назву якого зазначено у кредитному договорі (Публічне акціонерне товариство «Креді Агріколь Банк»), до еквівалентів платежів в іноземній валюті, вказаних у графіку погашення кредиту; для розрахунку використовується обмінний курс, дійсний станом на робочий день, що передує дню виставлення рахунку.

Згідно з пунктом 8.3 загальних умов кредитування, які є додатком до кредитного договору, за кожен випадок порушення позичальником умов пунктів 5.1, 5.2, 5.3, 5.4, 8.2 позичальник сплачує компанії штраф в українських гривнях у розмірі еквіваленту 15 Євро або 20 доларів США відповідно до еквіваленту суми кредиту та/або додаткового кредиту за обмінним курсом банку, зазначеного у кредитному договорі (Публічне акціонерне товариство «Креді Агріколь Банк»), на момент направлення компанією першої вимоги щодо сплати, та відповідно у розмірі еквіваленту 20 Євро або 25 доларів СШАв українських гривнях за направлення другої вимоги щодо сплати, та у розмірі еквіваленту 25 Євро або 30 доларів СШАв українських гривнях за направлення третьої вимоги щодо сплати.

Однак в порушення вимог статей 212-215, 303-304 ЦПК України 2004 року суд апеляційної інстанції не врахував наведених вище вимог процесуального законодавства, не дослідив належним чином наданий позивачем розрахунок заборгованості у взаємозв`язку з пунктом 1.3.1 загальних умов кредитування, не перевірив та не спростував доводів відповідача про те, що Товариство взагалі не мало права на стягнення інфляційних втрат у зв`язку із знеціненням гривні, оскільки всі платежі за кредитним договором самостійно коригувалися кредитором під час виставляння рахунків позичальнику відповідно до офіційного курсу долара США, в тому числі - станом на момент звернення до суду з цим позовом.

Також судом не спростовано доводів апеляційної скарги про те, що ТОВ «Порше Мобіліті» не мало права на стягнення штрафів у зв`язку з відсутністю доказів на підтвердження направлення на адресу позичальника вимог, оформлених згідно з пунктом 8.3 загальних умов кредитування.

Встановлення вказаних обставин впливає на визначений Товариством розмір кредитної заборгованості.

Крім того, звертаючись до суду з цим позовом, ТОВ «Порше Мобіліті» посилалося на те, що узв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором 09 квітня 2015 року їй було направлено вимогу про дострокове повернення кредиту та сплати суми заборгованості у розмірі 527 532,92 грн, що еквівалентно 22 450,12 доларам США, однак поштове відправлення повернулося з відміткою служби поштового зв`язку «за закінченням терміну зберігання».

Згідно з пунктом 3.3 загальних умов кредитування, які є додатком до кредитного договору, позичальник зобов`язаний повернути компанії у повному обсязі суму кредиту та суму додаткового кредиту, плату за кредит та штрафні санкції, якщо такі підлягають застосуванню (сума до повернення позичальником розраховується компанією і вказується у повідомленні), протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дати одержання повідомлення про таку вимогу позичальником. Якщо з будь-яких причин повідомлення не було отримано, перебіг вказаного строку починається з дати відправлення цього повідомлення.

Встановлення строку дії кредитного договору має важливе значення для правильного вирішення справи з огляду на те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, провадження № 14-318цс18).

Однак апеляційний суд не перевірив, чи змінило строк виконання основного зобов`язання пред`явлення ТОВ «Порше Мобіліті» 09 квітня 2015 року вимоги про дострокове погашення кредитної заборгованості, оскільки в такому випадку Товариство позбавлене права на нарахування неустойки за кредитним договором після закінчення строку кредитування, однак має право на стягнення сум, нарахованих станом на час закінчення цього строку.

Таким чином, переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд не перевірив правильність встановлення місцевим судом обставин справи, що мають значення для вирішення спору, достовірно не з`ясував розміру заборгованості за кредитним договором, у зв`язку з чим дійшов передчасного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову у визначеному судом першої інстанції обсязі.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною у практиці ЄСПЛ (рішення у справах «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні у достатній мірі не виклав мотиви, на яких воно базується, адже право на захист може вважатися ефективним тільки тоді, якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином судом вивчені усі їх доводи, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення ЄСПЛ у справах «Мала проти України»; «Суомінен проти Фінляндії»).

Відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

В силу положень статті 400 ЦПК України щодо меж розгляду справи касаційним судом встановлення фактичних обставин справи, дослідження доказів і надання їм правової оцінки не належить до компетенції Верховного Суду, тому ухвала суду апеляційної інстанції в частині вирішення первісного позову підлягає скасуванню з передачею справи в цій частині на новий апеляційний розгляд.

Верховним Судом взято до уваги тривалий час розгляду судами вказаної справи, однак з метою дотриманняпринципів справедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України), а також основоположних засад (принципів) цивільного судочинства (частина третя статті 2 ЦПК України), суд дійшов висновку про передачу справи на новий розгляд до апеляційного суду для повного, всебічного та об`єктивного дослідження і встановлення фактичних обставин, що мають важливе значення для правильного вирішення справи.

Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального і процесуального права, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін, врахувати висновки Великої Палати Верховного Суду, наведені у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), і ухвалити законне та справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 16 листопада 2016 року в частині вирішення первісного позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 06 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 16 листопада 2016 року в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» про визнання недійсним кредитного договору залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. О. Кузнєцов
Судді:В. С. Жданова
С. О. Карпенко
В. А. Стрільчук
М. Ю. Тітов