Постанова

Іменем України

09 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 342/842/15-ц

провадження № 61-28692св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач)

суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 23 грудня 2016 року у складі судді Федів Л. М. та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 25 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Васильковського В. М., Горейко М. Д., Ясеновенко Л. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційного банку (далі - ПАТ КБ) «ПриватБанк» про відшкодування шкоди у спосіб стягнення коштів (повернення депозиту).

Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивовані тим, 27 травня 2015 року між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір банківського вкладу № SAMDN50241 (вклад «Депозит Плюс» на 12 місяців) на суму 15 650,00 грн, строком до 27 травня 2016 року включно, зі сплатою 26 % річних. Також 08 червня 2015 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір № SAMDN 8269 (вклад «Депозит Плюс») на суму 290 382,00 грн, на термін 12 місяців, зі сплатою 29 % річних.

Позивач зазначав, що він у липні 2015 року звернувся до Городенківського відділення ПАТ КБ «ПриватБанк» з вимогою про дострокове повернення йому грошових коштів за цими договорами банківського вкладу, проте йому було відмовлено, оскільки його договорами займалась безпосередньо керівник відділення ОСОБА_2 . Після цього позивач звернувся до правоохоронних органів із відповідною заявою про вчинення кримінального правопорушення.

З урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_1 просив суд стягнути на його користь з ПАТ КБ «ПриватБанк» суму вкладу в розмірі 290 382,00 грн за договором № SAMDN8269 від 08 червня 2015 року, та в розмірі 15 650,00 грн за договором № SAMDN50241 від 27 травня 2015 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 23 грудня 2016 року позов задоволено.

Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 суму вкладу за договором від 08 червня 2015 року № SAMDN8269 в розмірі 290 382,00 грн.

Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 суму вкладу за договором від 27 травня 2015 року № SAMDN50241 в розмірі 15 650,00 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ПАТ КБ «ПриватБанк» не спростував належними та допустимими доказами тих обставин, що з позивачем не укладались договори банківського вкладу, не відкривались рахунки за цими договорами, не надходили грошові кошти до банку та не спростував наявність депозитних зобов`язань перед ОСОБА_1 за цими договорами. Банк не довів, що сума вкладу є іншою ніж зазначав позивач, та він виконав умови банківського вкладу щодо повернення таких коштів, а позивач в свою чергу їх отримав.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 25 квітня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилено.

Рішення Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 23 грудня 2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що висновки суду першої інстанції повністю відповідають встановленим обставинам справи, рішення суду першої інстанції ґрунтується на засадах верховенства права, є законним і обґрунтованим.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У жовтні 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій і направити справу на новий розгляд.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» посилається на те, що суди, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог щодо повернення банківського вкладу, як належний та допустимий доказ про внесення коштів до банку прийняли копії договорів, та в матеріалах справи відсутні належні докази на підтвердження внесення ОСОБА_1 грошових коштів за депозитними договорами, що суперечить правовій позиції Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-118цс14 щодо належності та допустимості доказу, зокрема, вимоги про наявність на платіжному документі про внесення коштів відбитку печатки (штампу) або електронного підпису працівника банку, засвідченого електронним підписом САБ, та інші умови для прийнятності документів як належних доказів. Також позивачем не надано доказів наявності таких коштів на депозитних рахунках на час розгляду цієї справи.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ПАТ КБ «ПриватБанк».

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Позивач не скористався своїм правом на надання відзиву (заперечень) на касаційну скаргу.

Справу та матеріали касаційного провадження 22 травня 2018 року передано до Верховного Суду.

25 вересня 2019 року ухвалою Верховного Суду справу призначено до судового розгляду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 27 травня 2015 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір банківського вкладу № SAMDN50241 (вклад «Депозит Плюс» на 12 місяців) на суму 15 650,00 грн, строком до 27 травня 2016 року включно, зі сплатою 26 % річних.

Також 06 червня 2015 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір № SAMDN 8269 (вклад «Депозит Плюс») на суму 290 382,00 грн, на термін 12 місяців, зі сплатою 29 % річних.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно частиною першою статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Відповідно до частиною першою статті 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Згідно положень частини першої статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

За змістом частини другої вказаної статті незалежно від виду вкладу, банк зобов`язаний видати суму вкладу у повному обсязі або його частину за першою вимогою вкладника, крім вкладів, внесених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

Відповідно до пункту 2.1 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Національного банку України від 03 грудня 2002 року № 516 (далі - Положення №516), грошові кошти в національній та іноземній валюті або банківські метали, залучені від юридичних і фізичних осіб, обліковуються банками на відповідних рахунках, відкриття яких здійснюється банком на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу (депозиту) або договору банківського рахунку та інших документів відповідно до законодавства України, у тому числі нормативно-правових актів Національного банку України з питань відкриття банками рахунків у національній та іноземній валюті.

Пунктом 2.9 Положення № 516 передбачено, що укладення договору банківського рахунку та договору банківського вкладу (депозиту) може здійснюватись відокремленим підрозділом банку - юридичної особи за наявності належним чином оформленої уповноваженим особам довіреності на підписання документів.

Відповідно до пункту 2.1 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого постановою Національного банку України від 30 грудня 1998 року № 566, будь-яка система обліку повинна забезпечити хронологічне та систематичне відображення всіх операцій банку в регістрах бухгалтерського обліку на підставі первинних документів.

Таким чином, відкриття банківських рахунків та обліковування на них грошових коштів, залучених від юридичних і фізичних осіб на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу (депозиту), є обов`язком банку.

Пунктом 3.3 Глави 3 Положення № 516 передбачено, що за договором банківського вкладу (депозиту) незалежно від його виду банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, розміщених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

У разі невиконання (неналежного виконання) банком вимоги фізичної особи про повернення вкладу (депозиту) або його частини (документ на переказ/заява про повернення коштів тощо) /далі - вимога/ банк зобов`язаний: прийняти вимогу шляхом проставлення на ній: дати отримання, підпису уповноваженої особи, відбитка штампа банку та видачі фізичній особі письмового повідомлення про невиконання (неналежне виконання) цієї вимоги із зазначенням причини, дати взяття вимоги на облік, дати видачі повідомлення, прізвища, ім`я та по батькові уповноважених осіб і відбитка печатки банку; взяти вимогу на облік за відповідним позабалансовим рахунком.

Банк зобов`язаний виконати вимогу відповідно до умов договору банківського вкладу (депозиту). Після виконання вимоги банк списує вимогу з відповідного позабалансового рахунку.

Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом України у постановах від 29 жовтня 2014 року в справі № 6-118цс14, від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1286цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 6-109цс17.

Проте в порушення зазначених нормативних актів, вимог Законів України «Про банки і банківську діяльність», «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого постановою Національного банку України від 03 грудня 1998 року № 566, Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Національного банку України від 01 червня 2011 року № 174, а також вимог частини другої статі 27, статей 58-59, 64 ЦПК України 2004 року, АТ КБ «ПриватБанк» не надав суду доказів, які б свідчили про те, що між позивачем та відповідачем не укладались зазначені договори банківського вкладу, не відкривалися рахунки за цими договорами, не надходили грошові кошти до банку, доказів на підтвердження припинення відповідних зобов`язань у зв`язку з їх виконанням, тощо.

Банк не спростував належними та допустимими доказами наявності депозитних зобов`язань перед позивачем за вказаними вище договорами від 27 травня 2015 року та 08 червня 2015 року.

Відповідно до частини першої, п`ятої статті 1061 ЦК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав.

Договорами передбачено обов`язок банку нараховувати та виплачувати проценти у визначеному договорами розмірі.

В силу статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Згідно положень статей 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, визначився правильно з характером спірних правовідносин, встановив у повному обсязі фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, з урахуванням наданих сторонами доказів дійшов правильного висновку про задоволення позову.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, зазначив, що ним установлено факт укладення ОСОБА_1 з ПАТ «КБ «ПриватБанк» договору та факт внесення позивачем грошових коштів у заявлених ним розмірах, що підтверджується відповідними платіжними документами, а саме: квитанціями, наданими позивачем у судовому засіданні, та дослідженими судом, а також копіями договорів банківського вкладу.

Таким чином, суд першої інстанції з висновком якого погодився і апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та стягнення з ПАТ КБ «ПриватБанк» сум внесків та відсотків за договорами банківського вкладу від 27 травня 2015 року та від 08 червня 2015 року у визначеному позивачем розмірі.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом повно та всебічно з`ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, постановлено законне і обґрунтоване рішення, подану касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду - без змін.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

З урахуванням наведеного Верховний Суд дійшов висновку, що рішення суду апеляційноїінстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводами касаційної скарги ці висновки не спростовуються.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 23 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 25 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. О. Кузнєцов
Судді:В. С. Жданова
В. М. Ігнатенко
С. О. Карпенко
В. А. Стрільчук