ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2019 року м. Чернівці

Справа №725/1776/18

Чернівецький апеляційний суд у складі суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Владичана А.І.

суддів: Лисака І.Н., Перепелюк І.Б.

секретар Андрушків С.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 10 грудня 2018 року, (головуючий у 1-й інстанції Галичанський О.І.),

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що з відповідачкою перебував у зареєстрованому шлюбі з 1 лютого 2001 року. З лютого 2018 року з ОСОБА_2 спільно не проживає та з цього часу спільне господарство не веде.

За час шлюбу до моменту припинення ведення спільного господарства за спільні кошти сторонами було придбано двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 площею 34,60 кв.м., житловою площею 26,50 кв.м., яку в подальшому розширено за рахунок збільшення площі даної квартири шляхом добудови, та легковий автомобіль «Фольксваген Пассат», 1991 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Згоди щодо поділу спільного сумісного майна подружжя ними не досягнуто.

Згідно з уточненими позовними вимогами просив виділити кожному зі сторін у власність Ѕ частину вказаної квартири та Ѕ частину автомобіля.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 10 грудня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

На вказане рішення суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій вважає його незаконним та необґрунтованим, ухваленим з неповним

____________________________________________________________________

Провадження 22ц/822/250/19 Категорія 48

з'ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, порушенням норми матеріального та процесуального права.

Свої доводи мотивує тим, що відповідачем не доведено належність набутого у шлюбі майна до особистого майна ОСОБА_2 Натомість у п. 15 договору купівлі-продажу квартири від 24.03.2005 року, зазначено, що продавець та покупець ознайомлені з вимогами ст. 74 Сімейного кодексу України, що підтверджується заявами. Тобто він дав згоду на придбання спірного житла та відповідач усвідомлювала на момент придбання квартири, що остання буде об'єктом спільної сумісної власності.

Судом також не взято до уваги, що квартира була у занедбаному стані та непридатна до проживання, з часу придбання її площа вдвічі збільшилася, в тому числі й за рахунок його коштів, оскільки він працював та мав дохід, також брав участь у ремонтних роботах особистою працею, на придбання автомобіля мав власні кошти.

Просить скасувати рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 10 грудня 2018 року та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити. Стягнути з відповідача на його користь судові витрати зі сплати судового збору, витрати, пов'язані з оцінкою майна та витрати на професійну правничу допомогу.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін як законне та обґрунтоване.

Заслухавши доповідача про суть оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступних підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, тобто ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірне майно не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки джерелом його набуття не були спільні сумісні кошти або спільна їх праця.

Колегія суддів погоджується з таким висновком, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 1 лютого 2001 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, що підтверджується Свідоцтвом про одруження НОМЕР_2 (т. 1 а.с. 65).

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 23 квітня 2018 року, яке набрало законної сили, шлюб між сторонами розірвано (а.с. 67-69). Фактичні шлюбні відносини припинені з лютого 2018 року.

Під час шлюбу, 24 березня 2005 року, відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Козловою Н.В. за реєстровим №3118, відповідачем придбано квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 34,60 кв.м., житловою площею 26,50 кв.м., яка складається з двох житлових кімнат. Право власності на квартиру зареєстровано за ОСОБА_2 (а.с. 7).

Згідно розписки від 24.03.2005 року вказана квартира була придбана за 17000 доларів США, що на день укладення договору складало 88740 грн (а.с. 77).

12 липня 2014 року ОСОБА_2 було придбано автомобіль Volkswagen Passat, 1991 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 (а.с. 16, 91).

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норму статті 60 СК України застосовано правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Судом установлено, що в період перебування в шлюбі позивач навчався з 01.09.2000 року по 31.05.2003 рік у Чернівецькому національному університеті ім. Юрія Федьковича (а.с. 84).

У 2009 році закінчив Національний університет « Львівської політехніки» ( а.с. 85-86).

Згідно даних Пенсійного фонду України, а саме індивідуальних відомостей про застраховану особу, сім`я ОСОБА_2 належним чином матеріально забезпеченою не була.

Згідно виписок по карткових рахунках, сторони періодично користувалися кредитними коштами.

Показами свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 підтверджується факт придбання квартири за кошти матері відповідача - ОСОБА_5

Факт придбання спірної квартири за кошти останньої також підтверджується довідкою від 20.04.2018 року, виданою Заліщицьким відділенням ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», згідно якої ОСОБА_4 (батько відповідача) з валютного рахунку НОМЕР_3 зняв кошти, а саме: 04.02.2005 року - 4850,00 євро, 15.03.2005 року - 4900,00 доларів США, 23.03.2005 року - 15700,00 доларів США ( а.с.70-73); копією карти від 12.08.2013 року та копією закордонного паспорта, виданого 03.06.2002 року, згідно з якими ОСОБА_5 (мати відповідача) перетинала кордон при виїзді з України 23.08.2002 року та повернулася в Україну 22.12.2006 року. Надалі вона періодично їздила щороку на невеликі проміжки часу в Італію до 2017 року (а.с. 185-206).

Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Так, згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Як закріплено в ч. 2 ст. 76 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 ст. 80 ЦПК України встановлено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

З урахуванням наведених вимог закону та обставин справи суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачем не доведено належними доказами належність спірного майна до спільної сумісної власності подружжя, не підтверджено наявність грошових коштів на придбання спірної квартири та автомобіля. Згідно з показами свідків автомобіль було придбано за кошти матері відповідачки.

Колегія суддів дійшла висновку, що під час розгляду справи суд першої інстанції дав належну оцінку доказам, на які посилалися сторони та їх представники, як кожному окремо, так і сукупності з іншими зібраними у справі доказами, та дійшов правильного висновку про те, що спірна квартира та автомобіль не є спільною сумісною власністю подружжя та не підлягає поділу.

Відповідно до правил ст. 89 ЦПК України суд першої інстанції оцінив докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, мотивував відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 10 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 15 березня 2019 року.

Головуючий А.І. Владичан

Судді: І.Н. Лисак

І.Б. Перепелюк