Справа № 488/1538/17
Провадження № 22-ц/812/1589/19 Суддя-доповідач апеляційного суду - Крамаренко Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 жовтня 2019 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів - Бондаренко Т.З., Темнікової В.І.,

із секретарем судового засідання Біляєвою В.М.,

за участю: представника відповідача Павловича Є.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

Комунального підприємства Дирекція Єдиного Замовника «Океан», подану в його інтересах адвокатом Павловичем Євгенієм Володимировичем

на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 03 квітня 2019 року, ухваленого під головуванням судді Лазаревої Г.М., в приміщенні того ж суду по справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства Дирекція Єдиного замовника «Океан» про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, -

в с т а н о в и л а :

В квітні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою, в якій просила стягнути з Комунального підприємства Дирекція Єдиного Замовника «Океан» (надалі - КП ДЄЗ «Океан») заборгованість по заробітній платі, компенсацію за несвоєчасно виплачену заробітну плату, компенсацію за затримку розрахунку і відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування своїх вимог, позивачка зазначала, що з 17 березня 2014 року вона працювала у КП ДЄЗ «Океан» на посаді юрисконсульта. 20 січня 2017 року її було звільнено з займаної посади на підставі ч. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін. Однак, на день звільнення їй не була виплачена заборгованість по заробітній платі у загальному розмірі 10 935, 70 грн. (листопад 2016 року 2749,91 грн., грудень 2016 року 2732,86 грн., січень 2017 року 5 454,93 грн.). Згідно виписки з карткового рахунку 08 лютого 2017 року та 21 лютого 2017 року відповідачем перераховано на її картку кошти в розмірі 2 749,91 грн. та 279,49 грн. відповідно.

Посилаючись на вказані обставини, позивачка просила суд стягнути з відповідача залишок заборгованості по заробітній платі у розмірі 7 906, 30 грн., компенсацію за невчасно виплачену заробітну плату, моральну шкоду у розмірі 2000 грн. та компенсацію за затримку розрахунку у розмірі її середнього заробітку по день фактичного розрахунку.

05 лютого 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду із заявою про зменшення позовних вимог, в якій просила стягнути з відповідача середній заробіток за весь період затримки розрахунку у розмірі 38 865 грн. 06 коп. В частині стягнення заробітної плати та стягнення моральної шкоди просила вимоги залишити без задоволення.

04 квітня 2018 року позивачка зменшила позовні вимоги та остаточно просила суд стягнути з відповідача середній заробіток за весь період затримки розрахунку з 20 січня 2017 року по 11 липня 2017 року у розмірі 19 208,30 грн.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 03 квітня 2019 року позов задоволено. Стягнуто з КП ДЄЗ «Океан» на користь ОСОБА_1 , середній заробіток за весь період затримки розрахунку у розмірі 19 208, 30 грн. Вирішено питання про судові витрати.

В апеляційній скарзі представник КП ДЄЗ «Океан» - Павлович Є.В. посилаючись на незаконність рішення суду, оскільки ухвалене з порушенням норм права, просив його змінити, стягнувши з відповідача на користь позивачки середній заробіток за весь період затримки розрахунку у розмірі 2 805, 50 грн. В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Позивачка - ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася про місце й час розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та )або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення в повній мірі не відповідає.

З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що з 17 березня 2014 року ОСОБА_1 працювала у КП ДЄЗ «Океан» на посаді юрисконсульта.

Наказом від 20 січня 2017 року позивачку було звільнено з займаної посади на підставі п. 1 с. 36 КЗпП України за угодою сторін з 20 січня 2017 року (а.с.8).

В цей же день, ОСОБА_1 звернулась із заявою до КП ДЄЗ «Океан» про проведення з нею остаточного розрахунку (а.с.9).

Як встановлено, на день звільнення ОСОБА_1 виплату всіх належних від підприємства сум проведено не було.

Статтею 21 КЗпП України передбачений обов`язок роботодавця виплачувати працівникові заробітну плату.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу.

При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму (стаття 116 КЗпП України).

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (стаття 117 КЗпП України).

Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» судам роз`яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

З урахуванням встановленого та положень вказаних вище норм, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Разом з тим, визначаючи період за який підлягає стягненню середній заробіток суд вважав що слід стягнути з 20 січня 2017 року по 11 липня 2017 року останній день виплати заробітної плати у розмірі 2 732,86 грн.

Між тим, як встановлено, виплата усіх належних сум - заборгованість по заробітній платі, а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні було здійснено у період з лютого 2017 року по 05 травня 2017 року, що підтверджується виписками за картковими рахунками, відкритими на ім`я ОСОБА_1 у відділеннях ПАТ КБ «Приватбанк» та АТ «УкрСиббанк» (а.с.39, 40, 57).

Посилання позивачки на те, що останній день виплати заборгованості по заробітній платі - 11 липня 2017 року не можуть бути прийняті до уваги.

Так, під час перебування ОСОБА_1 у трудових відносинах з КП ДЄЗ «Океан» для перерахування заробітної плати на прізвище останньої були відкриті два карткових рахунка у ПАТ КБ «Приватбанк» та АТ «УкрСиббанк».

Після звільнення позивачки з займаної посади, КП ДЄЗ «Океан» продовжувало перераховувати грошові кошти на рахунок у відділені АТ «УкрСиббанк» (а.с.96,97).

31 березня 2017 року заробітна плата за грудень 2016 року у розмірі 2 732,86 грн. підприємством була перерахована на рахунок позивачки відкритий на її ім`я у відділені АТ «УкрСиббанк», що підтверджується випискою (а.с.97а).

У зв`язку із тим, що вказаний картковий рахунок було закрито, вдруге заробітна плата була перерахована вже під час розгляду справи у суді першої інстанції 11 липня 2017 року на відкритий рахунок позивачки у відділені ПАТ КБ «Приватбанк» (а.с.76).

Про закриття карткового рахунку у відділені АТ «УкрСиббанк», ОСОБА_1 своєчасно підприємство не повідомила, а тому вина відповідача у перерахуванні заробітної плати у розмірі 2 732,86 лише 11 липня 2017 року відсутня.

Отже, наведене свідчить про те, що період за який необхідно стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку слід рахувати з 20 січня 2017 року до 05 травня 2017 року, що складатиме 106 днів.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів від 08 лютого 1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», середньоденна заробітна плата визначається виходячи з виплати за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата в даному випадку звільнення, яке відбулося у січні 2017 року.

За таких обставин, середньоденна заробітна плата визначається за листопад та грудень 2016 року в яких було відпрацьовано 35 (18 + 17) робочих дні та нараховано 5 813,19 грн. (2 989,64 грн. + 2 823,55 грн.), а відтак середньоденна заробітна плата становить 166,09 грн. ( 5 813,19грн. : 35дн.) (а.с.37).

Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку складає 17 605,54 грн. (106 дн. х 166,09 грн.), а з вирахуванням сплаченої 29 березня 2018 року суми у розмірі 9 359,18 грн. - становить 8 246,36 грн.

Доводи апеляційної скарги про стягнення середнього заробітку у розмірі 2 805,50 грн. не можуть бути прийняті до уваги, оскільки розрахунок цієї суми не відповідає викладеним вище вимогам закону.

У роз`ясненнях, що міститься в п. 6 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24 грудня 1999 року передбачено, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

З урахуванням встановлено рішення суду на підставі п. 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України в частині суми середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні підлягає зміні шляхом стягнення з відповідача на користь позивачки середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 8 246, 36 грн. без утримання податку та обов`язкових платежів. Виходячи з меж апеляційної скарги, в іншій частині рішення суду підлягає залишенню без змін.

Виходячи з меж апеляційної скарги рішення суду в частині розподілу витрат на правову допомогу підлягає залишенню без змін.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційнускаргу Комунального підприємства Дирекція Єдиного Замовника «Океан», подану в його інтересах адвокатом Павловичем Євгенієм Володимировичем задовольнити частково.

Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 03 квітня 2019 рокув частині суми середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні змінити.

Стягнути з Комунального підприємства Дирекція єдиного замовника «Океан» (54052, м. Миколаїв, вул. Рибна, 1б, ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , паспорт НОМЕР_2 , виданий Корабельним РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області 15 квітня 1998 року, зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ) середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 8 246, 36 грн. без утримання податку та обов`язкових платежів.

Рішення суду в частині розподілу витрат на правову допомогу залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складання повного її тексту до Верховного Суду у порядку та випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуючий: Т.В. Крамаренко

Судді: Т.З. Бондаренко

В.І. Темнікова

Повний текст постанови складено 18 жовтня 2019 року