Постанова

Іменем України

14 березня 2019 року

м. Київ

справа № 755/20541/15-ц

провадження № 61-11824св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9,

третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Анохіна Вікторія Михайлівна,

позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_7,

відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_4,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_7 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 вересня 2016 року у складі судді Чех Н. А. та рішення Апеляційного суду міста Києва від 07 грудня

2017 року у складі колегії суддів: Кирилюк Г. М., Рейнарт І. М., Музичко С. Г.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ:

Короткий зміст позовних вимог:

У листопаді 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом, посилаючись на те, що 24 листопада 2010 року між нею та ОСОБА_6, від імені якого на підставі довіреності діяв ОСОБА_5, було укладено та нотаріально посвідчено договір позики, відповідно до умов якого вона отримала 215 840,00 грн, що еквівалентно 26 980,00 доларів США на строк

12 місяців та зобов'язалася повертати ці кошти шляхом сплати 5 320,00 грн, що еквівалентно 665,00 доларів США, до 24 числа кожного місяця, починаючи з грудня 2010 року по жовтень 2011 року.

На забезпечення виконання умов цього договору вони того ж дня уклали договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1, що належить їй на праві приватної власності. Протягом 2014 року вона сплатила більше 200 000,00 грн та повністю повернула позичені кошти, проте 26 червня 2015 року приватний нотаріус Анохіна В. М. посвідчила договір купівлі-продажу зазначеної вище квартири, відповідно до якого ОСОБА_6 продав квартиру ОСОБА_8

Посилалася на те, що відчуження квартири відбулось із порушенням вимог Закону України «Про іпотеку», оскільки: на момент продажу квартири заборгованість за договором позики була відсутня; іпотекодержатель не направив їй письмову вимогу щодо невиконання договору та продажу квартири, а також письмового повідомлення про звільнення предмета іпотеки; окремого договору про передачу предмета іпотеки із нею не укладалося; іпотекодержатель не повідомив її та не провів опис предмета іпотеки; іпотекодержатель та приватний нотаріус не направили їй вимогу про усунення порушень основного зобов'язання; ціна предмета іпотеки не узгоджена із нею, оцінювач майна без огляду квартири провів її оцінку та визначив її вартість на рівні, нижчому за звичайні ціни; іпотекодавець не здійснив виконавчий напис на договорі іпотеки та не провів прилюдних торгів з продажу предмета іпотеки; за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу квартири не направив їй письмове повідомлення про намір.

Враховуючи викладене, ОСОБА_4 просила визнати договір іпотеки

від 24 листопада 2010 року та договір купівлі-продажу квартири від 26 червня 2015 року недійсними.

У травні 2016 року ОСОБА_7 звернувся до суду із зустрічним позовом, посилаючись на те, що за договором купівлі-продажу від 26 червня 2015 року, укладеним із іпотекодержателем ОСОБА_6, він придбав квартиру

АДРЕСА_2, проте попередній власник цієї квартири ОСОБА_4, незважаючи на його неодноразові вимоги, не звільнила приміщення та продовжує в ній проживати, а також вселила до цієї квартири сторонніх осіб, чим створює йому перешкоди у користуванні та розпорядженні майном.

Враховуючи викладене, ОСОБА_7 просив виселити ОСОБА_4 та інших осіб із указаної вище квартири.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій:

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 26 вересня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4 та зустрічного позову ОСОБА_7 відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що у результаті неналежного виконання умов договору позики утворилася заборгованість, яку ОСОБА_4 у строк, встановлений цим договором, та на момент пред'явлення позову не погасила, що є підставою для звернення стягнення на предмет іпотеки. Підстав для визнання договору недійсним немає.

Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_7, апеляційний суд виходив із відсутності доказів направлення письмової вимоги щодо добровільного звільнення житла, а також доказів проживання в ній ОСОБА_4 та інших осіб.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 21 грудня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_11 в інтересах ОСОБА_4 відхилено.

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 задоволено частково.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 вересня 2016 року в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_7 скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення, яким його позов задоволено частково.

Виселено ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_2 без надання іншого жилого приміщення.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Апеляційний суд погодився із висновком районного суду про те, що

ОСОБА_4 не виконала своїх зобов'язань за договором позики, у результаті чого утворилася заборгованість, тому відсутні підстави для визнання договору іпотеки та договору купівлі-продажу недійсними. При цьому суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення районного суду в частині зустрічного позову ОСОБА_7 та задовольняючи його, зазначив про те, що право власності на спірну квартиру перейшло до ОСОБА_7, договору щодо користування квартирою між ним та ОСОБА_4 немає, тому вона підлягає виселенню на підставі статті 391 ЦК України.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 жовтня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником - ОСОБА_11, - задоволено.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 21 грудня 2016 року в частині зустрічного позову ОСОБА_7 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 21 грудня 2016 року в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_4 залишено без змін.

Скасовуючи рішення Апеляційного суду міста Києва від 21 грудня 2016 року в частині зустрічних позовних вимог ОСОБА_7 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном та передаючи справу в цій частині на новий апеляційний розгляд, суд касаційної інстанції зазначив, що апеляційним судом не перевірено, на якій підставі та за які кошти ОСОБА_4 набула право власності на спірну квартиру, зокрема чи придбавалася ця квартира за позичені кошти.

В іншій частині суд касаційної інстанції погодився з висновком суду апеляційної інстанції.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 07 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_7 задоволено частково.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 вересня 2016 року змінено в частині правового обґрунтування підстав відмови у задоволенні зустрічного позову.

Змінюючи правове обґрунтування відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_7, апеляційний суд виходи із того, що квартира АДРЕСА_3, що є предметом іпотеки, придбана ОСОБА_4 не за рахунок отриманої позики, а відповідно до договору міни від 14 грудня 2009 року. Тому в силу правил статті 109 ЖК Української РСР та статті 40 Закону України «Про іпотеку» позовні вимоги про виселення ОСОБА_4 без надання іншого постійного жилого приміщення є необґрунтованими.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги:

18 лютого 2018 року ОСОБА_7 через засоби поштового зв'язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 вересня 2016 року в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог та рішення Апеляційного суду міста Києва від 07 грудня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким зустрічні позовні вимоги ОСОБА_7 задовольнити, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що суд апеляційної інстанції помилково вважав, що при вирішенні питання про виселення мешканців у разі звернення стягнення на іпотечне жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

Суд апеляційної інстанції без належного аналізу та повного дослідження обставин справи не правильно застосував ЖК Української РСР.

Доводи інших учасників справи:

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух касаційної скарги:

Ухвалою Верховного Суду від 05 квітня 2018 року поновлено ОСОБА_7 строк на касаційне оскарження рішення Апеляційного суду міста Києва

від 07 грудня 2017 року.Відкрито провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Дніпровського районного суду міста Києва.

У квітні 2018 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ:

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оцінка аргументів учасників справи й висновків суду апеляційної інстанції:

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України "Про іпотеку" та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до положень частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Установивши у справі, яка переглядається, що в іпотеку передано квартиру, придбану не за рахунок отриманих кредитних коштів, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність передбачених законом підстав для виселення відповідача із вищезазначеної квартири без надання їй іншого постійного житла.

Отже, у справі, яка переглядається, апеляційний суд вірно застосував частину другу статті 109 ЖК Української РСР у поєднанні з нормою статті 40 Закону України «Про іпотеку».

Щодо доводів касаційної скарги:

Доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставою для скасування рішення апеляційного суду, оскільки вони ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального та процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення Апеляційного суду міста Києва від 07 грудня

2017 року - без змін, оскільки підстави для скасування судового рішення відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 07 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М.Коротун

М. Є.Червинська