Справа № 442/7404/17 Головуючий у 1 інстанції: Курус Р.І.
Провадження № 22-ц/811/756/18 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Шандри М.М.

суддів: Левика Я.А., Струс Л.Б.

секретаря: Бадівської О.О.

за участю: представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

представника ОСОБА_3 ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 03 липня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Дрогобицької міської ради Львівської області, Комунального підприємства Львівської обласної ради «Дрогобицьке міжміське бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», треті особи Управління культури Львівської обласної державної адміністрації, Головне управління Держгеокадастру у Львівській області, Департамент Державної архітектурно будівельної інспекції у Львівській області, Департамент архітектури та розвитку містобудування Львівської обласної державної адміністрації про визнання недійсним договору купівлі продажу земельної ділянки, скасування державної реєстрації права власності та знесення самочинного будівництва,

ВСТАНОВИЛА:

20.10.2017 позивачі звернулись до суду з вказаним позовом, в якому просили визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, що в АДРЕСА_1 загальною площею 1625 кв.м для обслуговування нежитлової будівлі, який посвідчено приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу 03.12.2012 Спариняк Л.В. за р. №1708. Просили також застосувати наслідки недійсності цього правочину шляхом скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_3 на вказану земельну ділянку та скасувати державну реєстрацію права власності на об`єкт незавершеного будівництва, що в АДРЕСА_1 , реєстраційний номер 31110783.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивачі посилалися на те, що Дрогобицька міська рада не мала права укладати з відповідачем ОСОБА_3 оскаржуваний договір купівлі-продажу земельної ділянки, оскільки дана земельна ділянка перебувала у комунальній власності Дрогобицької міської лікарні №1, а відтак Дрогобицька міська рада не вправі була відчужувати її. Крім того, посилаються на те, що згідно переліку пам`яток архітектури місцевого значення земельна ділянка по АДРЕСА_1 відноситься до земель історико-культурного призначення, тому перед укладенням оскаржуваного договору купівлі-продажу земельної ділянки необхідно було проводити державну експертизу землевпорядної документації та отримувати дозвіл від органу охорони культурної спадщини на проведення будівельних робіт. Зазначають, що відповідачем КП ЛОР Дрогобицьке МБТІ та ЕО неправомірно проведено державну реєстрацію права власності на об`єкт незавершеного будівництва, позаяк його готовність складала лише 5% і такий не набув ознаки нерухомої речі.

23.05.2018 від позивачів поступила заява про збільшення позовних вимог, в якій позивачі просили, крім зазначених вище позовних вимог, зобов`язати відповідачку ОСОБА_3 демонтувати об`єкт самочинного будівництва, що знаходиться на земельній ділянці на АДРЕСА_1 , з тих підстав, що таке будівництво здійснено останньою на земельній ділянці, що знаходиться в межах історичного ареалу м. Дрогобича, відділом охорони культурної спадщини не надавалась згода на будівництво за цією адресою.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 03 липня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Скасовано заходи по забезпеченню позову, вжиті ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 30 листопада 2017 року, а саме - арешт на належну ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, що в АДРЕСА_1 загальною площею 1625 кв.м., кадастровий номер :01:002:0105 для обслуговування нежитлової будівлі, який посвідчено приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу 03.12.2012 Спариняк Л.В. за р. №1708.

Рішення суду оскаржили ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі посилаються на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначають, що суд першої інстанції, неправильно визначився із правовим статусом спірної земельної ділянки, яка є ділянкою земель історико-культурного призначення, що знаходиться в межах історичного ареалу міста Дрогобича, не застосував заборони і обмеження, визначені Законом України «Про охорону культурної спадщини» та прийшов до необґрунтованого висновку про законність реєстрації права власності на незавершене будівництво на АДРЕСА_1 , договору купівлі-продажу земельної ділянки та реєстрації права власності на неї. Просять рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

У судовому засіданні апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 . ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримала, покликаючись на доводи, викладені у скарзі.

Представник ОСОБА_3 ОСОБА_4 просила рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення, покликаючись на доводи, викладені у відзиві на скаргу.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, належним чином повідомлені про час та місце слухання справи, тому розгляд справи відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України здійснюється колегією суддів за їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно із 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення таким вимогам відповідає.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Судом установлено, що згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки, який посвідчено приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу 03.12.2012 Спариняк Л.В. за р. № 1708, відповідачу ОСОБА_3 належить на праві приватної власності земельна ділянка в АДРЕСА_1 загальною площею 1625 кв.м. для обслуговування нежитлової будівлі, кадастровий номер :01:002:0105 (том 1 а.с. 17-18).

Договір укладено на підставі рішення сесії ДМР від 09.11.2012 № 789, яким вирішено продати у власність ФОП ОСОБА_3 земельну ділянку площею 1625 кв.м по АДРЕСА_1 (том 1 а.с. 14). Вказане рішення є чинним.

Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 11.02.2016 земельна ділянка з кадастровим номером :01:002:0105, що розташована в АДРЕСА_1 , належить на праві приватної власності ОСОБА_3 і відноситься до категорії земель житлової та громадської забудови; цільове призначення інша комерційна діяльність (том 1 а.с. 145).

Згідно п. 1.3 вищезазначеного договору купівлі-продажу земельної ділянки, вказана земельна ділянка на момент укладення договору не перебувала в жодному спорі, була вільна від будь-яких майнових прав і претензій третіх осіб, не перебувала під арештом.

Встановлено також, що спірна земельна ділянка перебувала в оренді відповідачки ОСОБА_3 з 2005 року. Перед укладенням договору оренди вказаної земельної ділянки, відповідачкою ОСОБА_3 було розроблено проект відводу земельної ділянки, після цього ділянка була передана в оренду під будівництво медичного центру (том 1 а.с. 1,-13, 15, 19, 149-150).

Згідно дозволу на виконання будівельних робіт (том 1 а.с. 23) від 13.05.2010 № 3/14-10 та на підставі затвердженої проектної документації відповідачкою ОСОБА_3 у 2010 році на спірній ділянці зведено фундамент будівлі, стан готовності будівництва становить 5 відсотків. Дрогобицьким МБТІ 01.08.2010 здійснено реєстрацію права власності за відповідачкою ОСОБА_3 на об`єкт незавершеного будівництва готовність 5 відсотків на АДРЕСА_1 , на земельній ділянці кадастровий номер :01:002:0105.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009, відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Згідно з ч. 2 п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтерсів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 03.09.2014 у справі № 6-84цс14, від 18.05.2016 у справі № 6-658цс15.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, та прийшов до правильного висновку про те, що позивачі не довели, що їхні права оспорюваним правочином порушені та в чому полягає порушення їхніх прав та інтересів. Позивачами не надано суду доказів, які б свідчили, що у разі прийняття судом рішення про визнання правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності шляхом скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку та об`єкт незавершеного будівництва, знесення самочинного будівництва у них виникнуть права або це призведе до відновлення їхніх порушених прав. Також позивачами не доведено порушення їхніх прав та законних інтересів саме відповідачами.

Доводи апеляційної скарги про те, що в ході проведення відповідачем ОСОБА_3 будівельних робіт на спірній земельній ділянці відбулося руйнування їх житлового будинку, що стверджується технічним висновком Дрогобицького відділу Львівського філіалу "НДІПРОЕКТРЕКОНСТРУКЦІЯ", є необґрунтованими, оскільки зі змісту вказаного висновку не вбачається, що саме незавершеним будівництвом, яке здійснила ОСОБА_3 , завдається будь-яка шкода будинку АДРЕСА_2 .

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, підстави для скасування судового рішення відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 03 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено: 18.10.2019

Головуючий

Судді