Провадження № 22-ц/801/272/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2019 рокуСправа № 127/19557/17м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

головуючого судді - Зайцева А.Ю. (суддя-доповідач),

суддів Ковальчука О.В., Панасюка О.С.,

за участю секретаря судового засідання Куленко О.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_3 про виселення,

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 29 серпня 2018 року, ухвалене у складі судді Гуменюк К. П., дата складання повного тексту заочного рішення 10 вересня 2018 року, -

в с т а н о в и в :

У вересні 2017 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернулось у суд з позовом до ОСОБА_4 про виселення.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 04 серпня 2016 року позивач, в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки, отримав у власність квартиру АДРЕСА_1 (Комуністична) в м. Вінниця на підставі нотаріально посвідченого договору іпотеки від 29 грудня 2015 року. Після отримання права власності на вищезазначену квартиру, позивач здійснив намагання отримати доступ до житла, однак перешкодою до вчинення зазначених дій стало проживання у ньому ОСОБА_4 З посиланням на положення Закону України «Про іпотеку» позивач вважає, що зазначена особа підлягає виселенню без надання іншого житлового приміщення. Позивач направляв письмову претензію про добровільне звільнення житлового приміщення та зняття з реєстрації, яка залишена без реагування.

Зважаючи на наведене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило виселити ОСОБА_4 та інших осіб, які зареєстровані та проживають в ІНФОРМАЦІЯ_1 (Комуністична) в м. Вінниця із зняттям з реєстраційного обліку.

17 січня 2018 року представником позивача до суду подано клопотання, в якому останній зазначив, що відповідно до акту № 24 ТОВ «ЖЕО» від 17 січня 2018 року, в квартирі АДРЕСА_1 (Комуністична) в м. Вінниця проживає лише одна особа ОСОБА_3. За наведеного, просив змінити первинного відповідача ОСОБА_4 на належного відповідача - ОСОБА_3 (а. с. 64), а також надав позовну заяву в новій редакції від 17 січня 2018 року замінивши відповідача ОСОБА_4 на належного ОСОБА_3 (а. с. 66-68).

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 17 січня 2018 року замінено первісного відповідача ОСОБА_4 на належного відповідача ОСОБА_3 (а. с. 70).

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 29 серпня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Заочне рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не надано доказів про те, що відповідачу, у встановлений Законом України «Про іпотеку» порядку, направлялась вимога в добровільному порядку звільнити житлове приміщення із зазначенням строку такого звільнення, а тому позивачем не дотримано вищезазначених вимог Закону щодо направлення вимоги, відтак не вбачається порушення прав позивача саме відповідачем ОСОБА_3

Не погодившись із рішенням суду, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить заочне рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Основними доводами апеляційної скарги є те, що право користування житловим приміщенням члена власника квартири існує за наявності у власника права власності на квартиру. Власником квартири є позивач, а тому відповідач проживає у квартирі незаконно, без наявності на то правових підстав.

Вимога Закону України «Про іпотеку» про направлення мешканцям квартири письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення стосуються позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки. Проте, у справі наявне судове рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, апеляційний суд прийшов до наступних висновків.

За змістом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване заочне рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.

Судом першої інстанції встановлено наступні обставини.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 09 серпня 2016 року № 65426906, 04 серпня 2016 року за ПАТ КБ «Приватбанк» зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 (Комуністична) в м. Вінниця на підставі договору іпотеки від 29 грудня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу /а. с. 4-5/.

13 липня 2017 року позивач звернувся до ОСОБА_4 з претензією, в якій вимагав разом із усіма членами сімї та іншими мешканцями протягом 30 днів з моменту отримання претензії, добровільно звільнити квартиру АДРЕСА_1 (Комуністична) в м. Вінниця із одночасним зняттям з реєстраційного обліку (а. с. 6). Зазначена претензія направлена рекомендованим листом на адресу ОСОБА_4 17 липня 2017 року, що підтверджується копією реєстру поштових відправлень та копією фіскального чека /а. с. 7, зворот/.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 20 березня 2015 року, яке набрало законної сили 31 березня 2015 року, ОСОБА_4 визнано безвісно відсутнім з 01 січня 2013 року /а. с. 27/.

Відповідно до акту № 24 від 17 січня 2018 року ТОВ «ЖЕО», в квартирі АДРЕСА_1 (Комуністична) в м. Вінниця на час обстеження фактично без реєстрації проживає ОСОБА_3 /а. с. 65/.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що акт про проживання без реєстрації у квартирі ОСОБА_3 не містить періодичності та тривалості, і позивачем не надано доказів про те, що відповідачу, у встановленому Законом України «Про іпотеку» порядку, направлялась вимога в добровільному порядку звільнити житлове приміщення із зазначенням строку такого звільнення.

Зазначені висновки суду першої інстанції не ґрунтуються на нормах матеріального права та обставинах справи, з ними не погоджується суд апеляційної інстанції.

Частинами першою, другою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобовязані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Тлумачення положень статті 40 Закону України «Про іпотеку» дає можливість колегії суддів стверджувати, що досудовий порядок направлення вимоги всім мешканцям про звільнення житлового приміщення, який має передувати зверненню з позовом про виселення, стосується лише осіб, які на відповідній правовій підставі проживають у цьому житлі.

Поза увагою суду першої інстанції залишився той факт, що відповідач ОСОБА_3 не є членом сімї колишнього власника квартири ОСОБА_4, проживає у зазначеній квартирі без правових підстав, місце проживання у цьому житлі в неї не зареєстровано.

Судом першої інстанції також не враховано, що відповідач безпідставно користується майном (проживає у ньому), яке їй не належить, що підтверджується відповідним актом ТОВ «ЖЕО» від 17.01.2018 року (а.с.65), чим порушує права власника, позивача у справі.

Колегія суддів вважає необґрунтованими мотиви суду першої інстанції, щодо не прийняття вказаного акту в якості доказу факту проживання у спірній квартирі ОСОБА_3 (відсутність вказівки на періодичність та тривалість), оскільки вони є явно неприйнятними. Засвідчений у акті факт проживання є достатнім доказом проживання у спірному житлі відповідача.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦПК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦПК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За змістом статті 391 ЦПК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Враховуючи те, що ОСОБА_3 своїм безпідставним проживанням у чужій квартирі чинить перешкоди власнику у реалізації його повноважень, вимоги про виселення колегія суддів вважає обґрунтованими і в цій частині погоджується з доводами апеляційної скарги.

Апеляційний суд також звертає увагу, що судом першої інстанції не було вірно встановлено правого статусу відповідача у виниклих між сторонами правовідносинах, від чого було і неправильно застосовано норми матеріального права, адже положення ст. ст. 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК УРСР регулюють підстави, порядок, в тому числі певні обмеження, щодо виселення з предмета іпотеки саме іпотекодавця, членів його сімї та інших осіб, які правомірно проживають у предметі іпотеки. Проте відповідач у справі не відноситься до таких осіб, позивач є власником житла, а тому виниклі правовідносини регулюються загальними нормами щодо захисту права власності.

За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню відповідно до пункту 4 частини першої статті 376 ЦПК України з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Беручи до уваги положення частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, пункт «в» частини четвертої статті 381 ЦПК України, суд апеляційної інстанції вважає, що з ОСОБА_3 слід стягнути на користь АТ КБ «Приватбанк» судовий збір за подання позовної заяви в сумі 1600 гривень та за подання апеляційної скарги в сумі 2400 гривень, всього 4000 гривень.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції. -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити.

Заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 29 серпня 2018 року у даній справі скасувати та ухвалити нове.

Позовні вимоги Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_3 про виселення задовольнити.

Виселити ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 (Комуністична) в м. Вінниця.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» // судовий збір за подання позовної заяви в сумі 1600 гривень та за подання апеляційної скарги в сумі 2400 гривень, всього 4000 гривень.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Підпис А. Ю. Зайцев

Судді Підпис О. В. Ковальчук

ОСОБА_5 Панасюк

Згідно з оригіналом

Головуючий суддя А. Ю. Зайцев

Повний текст постанови складено 14 березня 2019 року.