ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6506/19 Справа № 182/1189/17 Суддя у 1-й інстанції - Рибакова В. В. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання: Голуб О.О.,

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк»

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 березня 2019 року, яке ухвалено суддею Рибаковою В.В. у місті Нікополі Дніпропетровської області, відомості щодо дати складання повного судового рішення в матеріалах справи відсутні, -

ВСТАНОВИВ:

В березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк», у теперішній час Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк», про захист прав споживачів.

В обґрунтування позову зазначено, що 29.09.2006 року між ним та відповідачем було укладено споживчий кредитний договір № DNH4KP77410470, відповідно до якого йому були видані грошові кошти на придбання скутеру Хонда Леад в сумі 7150 грн.

У 2006 році він втратив роботу, тому в зв`язку з тяжким фінансовим становищем не своєчасно сплачував споживчий кредит. У лютому 2008 року він отримав від колекторського агентства «VERUS» Дніпропетровського регіонального управління претензію про погашення заборгованості за кредитним договором № DNH4KP77410470 від 29.09.2006 року у розмірі 11300,67 грн. у строк 10.02.2008 року.

Позивачем у відділені ПАТ КБ «ПриватБанк» було сплачено 6502 грн., відповідно до квитанції № 60929ANLL3 від 08.02.2008 року та 4800 грн., відповідно до квитанції № 60929ANLL3 від 12.02.2008 року, загальна сплачена сума становить 11302 грн., враховуючи штрафні санкції.

Протягом останніх дев`яти років жодних майнових претензій на його адресу з боку ПАТ КБ «ПриватБанку» або колекторських агентств не надходило, тому він вважав, що кредит повністю ним погашений.

У листопаді 2016 року позивач оформився на роботу на Нікопольський завод феросплавів на посаду вогнетривника. Після чого з його зарплатної картки № НОМЕР_1 відкритої в ПАТ КБ «ПриватБанк» з грудня 2016 року банк щомісячно автоматично почав здійснювати списання грошових коштів в розмірі 50 відсотків, що надходили на його картковий рахунок, загалом було списано списано грошові кошти у розмірі 21049,57 грн.

Звернувшись до відділення ПАТ КБ «ПриватБанк» позивач дізнався, що, станом на 16.02.2017 року, за ним рахується заборгованість за кредитним договором № DNH4KP77410470 від 29.09.2006 року у розмірі 103448,78 грн.

На його звернення від 16.01.2017 року щодо письмового обґрунтування виниклої заборгованості та надання повної інформації за вказаним кредитним договором, від відповідача отримано відповідь від 01.02.2017 року, в якій зазначено про те, що нарахування вірні та запропоновано провести реструктуризацію боргу.

Позивач вважає такі дії відповідача незаконними та неправомірними з тих підстав, що при оформлені кредитного договору № DNH4KP77410470 від 29.09.2006 року з ПАТ КБ «ПриватБанк», шляхом подання ним анкети-заяви, йому не було надано екземпляр кредитного договору та не ознайомлено з його умовами, він не надавав згоди ПАТ КБ «ПриватБанк» на списання грошових коштів з його банківської картки по виплаті заробітної плати.

Позивач вважає, що безспірно списані грошові кошти, станом на 25.10.2017 року, в сумі 21049,57 грн. в порядку захисту порушеного його права підлягають стягненню на його користь, у відповідності з приписами ст.1073 ЦК України.

Крім того вважає, що умови кредитного договору з його сторони виконані повністю, заборгованості він не має, так як відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів», він виконав умови за кредитним договором № DNH4KP77410470 від 29.09.2006 року та виплатив відповідачу суму остаточної заборгованості 12.02.2008 року.

На підставі наведеного вище, уточнивши позовні вимог, позивач просив суд визнати кредитний договір № DNH4KP77410470, укладений 29.09.2006 року між ним та відповідачем припиненим з 12.02.2008 року, визнати дії відповідача щодо списання грошових коштів заробітної плати в розмірі 50 відсотків, що надходять на картковий рахунок ОСОБА_1 неправомірними та зобов`язати припинити вказані дії, стягнути з відповідача на його користь неправомірно списані грошові кошти у розмірі 21049,57 грн., стягнути з відповідача на його користь сплачений ним судовий збір в розмірі 640,00 грн.

Рішенням Нікопольського міськрайонного Дніпропетровської області від 14 березня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та постановлення нового рішення по справі про задоволення позовних вимог посилаючись на те, що судом першої інстанції при ухваленні рішення не було враховано обставини, що мають значення для справи, а саме не враховано, що умови кредитного договору виконані позивачем 12.02.2008 року, коли він сплатив відповідачу суму остаточної заборгованості, тому строк позовної давності на вимогу про сплату заборгованості за кредитним договором сплинув 29.09.2011 року, проте відповідач безпідставно, з пропуском строку позовної давності, почав автоматично списувати заборгованість з картки позивача, на що останній своєї згоди не надавав, що позивач вважає зловживанням відповідача по справі.

Позивач зауважує, що грошові кошти списані відповідачем кошти з його рахунку в термін з 29.12.2016 року по 07.12.2017 року в розмірі 28422,64 грн. з порушенням вимог чинного законодавства, тому підлягають поверненню йому на підставі ст.387 ЦК України.

Також позивач посилається на те, що висновок суду першої інстанції про те, що спірні грошові кошти з його рахунку відповідачем списано відповідно до Умов та Правил надання банківських послуг, є безпідставним оскільки в матеріалах справи відсутні Умови та Правила надання банківських послуг.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване, на думку відповідача, апеляційну скаргу просить залишити без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача АТ КБ «ПриватБанк», який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню,з огляду на наступне.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, 29.09.2006 року між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», у теперішній час Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк», та відповідачем ОСОБА_1 була підписана Заява позичальника № DNH4KP77410470 (а.с.28,29).

Із заяви Позичальника № DNH4KP77410470 від 29.09.2006 року вбачається, що для повного розрахунку за товар і сплати комісії Банку та ТОВ «Приват Кредит» за консультативні послуги, Банк надав Позичальнику строковий кредит у сумі 9405 грн. 50 коп. на строк 24 місяці по 29.09.2008 року, включно, з умовами сплати відсотків за його користування у розмірі 2,09% у місяць, на суму залишку заборгованості по кредиту в обмін на зобов`язання Позичальника по поверненню кредиту, сплати процентів, в обумовлених у Заяві та Умовах надання споживчого кредиту фізичним особам строки, а також сплати комісії, яка зазначена в Умовах. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, за який приймається період з «21» по «28» число кожного місяця Позичальник повинен надавати Банку грошові кошти, щомісячний платіж у сумі 504 грн. 01 коп. для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також інших витрат згідно Умов.

Відповідно до Заяви Позичальника № DNH4KP77410470 від 29.09.2006 року, Позичальник отримав інформаційно-консультативну послугу від ТОВ «Приват Кредит» у повному обсязі до отримання кредиту від ПриватБанку, він ознайомився та згоден з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам, які були надані йому у письмовій формі. Позичальник підтвердив, що отримав оригінал кредитного договору. Позичальник підтвердив свою згоду, що ця Заява разом із запропонованими Банком Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам, Тарифами складає між ним та Банком кредитно-заставний договір, що підтверджується його підписом у Заяві Позичальника № DNH4KP77410470 від 29.09.2006 року.

Як вбачається з Заяви Позичальника № DNH4KP77410470 від 29.09.2006 року, кредит був наданий на наступні цілі: придбання товару, а саме: скутеру HONDA-LEAD AF-50 вартістю 8040 грн. 00 коп., та сплата комісії Банку та Компанії. Позичальник доручив банку без додаткового узгодження перерахувати кредитні кошти в день надання в сумі 7235 грн. на поточний рахунок підприємства торгівельно-сервісної мережі ПП ОСОБА_2 , а також комісію Компанії, зазначену в п.2.2 Умов. Товар є предметом застави та відповідно до п.2.3,2.4,2.5 Умов являється забезпеченням зобов`язань. Максимальний розмір вимоги, яка забезпечується предметом застави складає 12096,24 грн., про що зазначено у Заяві.

Звертаючись до суду з позовом про захист прав споживачів, позивач посилався на те, що умови кредитного договору з його сторони виконані повністю та він не надавав згоди ПАТ КБ «ПриватБанку» на списання грошових коштів з його банківської картки по виплаті заробітної плати.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог позивача, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для їх задоволення.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача про визнання припиненим з 12.02.2008 року кредитного договору № DNH4KP77410470, який укладений 29.09.2006 року між ним та відповідачем, проте не може погодитись з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача про визнання дій відповідача по списанню грошових коштів із картки № НОМЕР_1 , що надходять на картковий рахунок ОСОБА_1 , неправомірними, зобов`язання припинити вказані дії та стягнення з відповідача на користь позивача неправомірно списаних грошові кошти у розмірі 21049,57 грн., з огляду на наступне.

Згідно частини першої статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Укладений кредитний договір має виконуватися належним чином. Виконання договору полягає в здійсненні сторонами прав, виконанні ними обов`язків, що виникли із зобов`язання, заснованого на договорі. Однією з підстав припинення договірних відносин і є виконання сторонами умов договору. Якщо сторони належним чином виконали свої обов`язки в установлений строк, відповідно до норм законодавства, а також вимог, передбачених договором, зобов`язання можна вважати припиненим.

Кредитний договір може бути припиненим у зв`язку із закінченням терміну його дії, а також належним і реальним виконанням відповідних зобов`язань сторонами.

Звернення до суду з вимогою про дострокове повернення всіх сум за кредитним договором у зв`язку з порушенням умов договору, згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, не означає односторонньої відмови від договору, а є наслідком невиконання чи неналежного виконання боржником своїх договірних зобов`язань. Це спосіб цивільно-правової відповідальності боржника. Надалі в разі невиконання рішення суду в кредитора виникає право стягувати суми, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки зобов`язальні правовідносини не припинилися.

У ст. 599 ЦК України зазначено, що зобов`язання припиняються його виконанням, проведеним належним чином.

Ст. 526 ЦК України визначено загальні умови виконання зобов`язання, а саме: зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов і вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичай висуваються.

Отже, припинення кредитного зобов`язання можливе виконанням, проведеним належним чином. Під припиненням кредитного зобов`язання необхідно розглядати припинення всіх прав та обов`язків сторін такого зобов`язання, а саме: кредитора щодо надання коштів позичальнику в розмірі та на умовах, установлених договором, і повернення коштів (кредиту) позичальником у визначений кредитним договором термін і сплати процентів за надання кредитором коштів, а також прав та обов`язків сторін, які випливають із усіх інших умов, установлених кредитним договором.

Як вбачається з матеріалів справи, заява Позичальника № DNH4KP77410470 від 29.09.2006 року містить чіткі та визначені умови надання позивачу кредитних коштів та в ній зазначено, що для повного розрахунку за товар і сплати комісії Банку та ТОВ «Приват Кредит» за консультативні послуги, Банк надав Позичальнику строковий кредит у сумі 9405 грн. 50 коп. на строк 24 місяці по 29.09.2008 року, включно, з умовами сплати відсотків за його користування у розмірі 2,09% у місяць, на суму залишку заборгованості по кредиту в обмін на зобов`язання Позичальника по поверненню кредиту, сплати процентів, в обумовлених у Заяві та Умовах надання споживчого кредиту фізичним особам строки, а також сплати комісії, яка зазначена в Умовах. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, за який приймається період з «21» по «28» число кожного місяця Позичальник повинен надавати Банку грошові кошти, щомісячний платіж у сумі 504 грн. 01 коп. для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також інших витрат згідно Умов.

Крім того, заявою Позичальника № DNH4KP77410470 від 29.09.2006 року передбачено, що при порушенні Позичальником зобов`язань по погашенню Кредиту, згідно п. 4.2 Умов, Позичальник сплачує відсотки за користування Кредитом у розмірі 6% на місяць розрахованих від суми залишку непогашеної заборгованості за кредитом.

Позивач до підписання кредитного договору, мав можливість ознайомитися з його умовами та не погодитись чи відмовитись від укладання договору, проте заява Позичальника № DNH4KP77410470 від 29.09.2006 року була підписана та її умови виконувалися сторонами.

Однак, позивачем по справі було допущено порушення умов кредитного договору, що потягло за собою нарахування відповідачем відсотків за порушення зобов`язання по погашенню кредиту, а погашення ним в лютому 2008 року заборгованості в розмірі 11302 грн. не може свідчити про те, що заборгованість за кредитним договором була погашена в повному обсязі, що не припиняє зобов`язальні правовідносини між Банком та ОСОБА_1 й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання.

На підставі наведеного вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для визнання припиненим з 12.02.2008 року кредитного договору № DNH4KP77410470, який укладений 29.09.2006 року між ним та відповідачем.

При цьому колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги позивача про те, що умови кредитного договору виконані позивачем 12.02.2008 року, коли він сплатив відповідачу суму остаточної заборгованості, не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції та визнання оспорюваного договору припиненим, оскільки позивачем по справі не доведено належними та допустимим доказами того, що погашена ним 12.02.2008 року сума за кредитним договором була остаточною сумою, необхідною для погашення кредитного зобов`язання. В даному випадку доказом повного погашення заборгованості за кредитним договором може слугувати довідка Банку, в якій зазначено, що заборгованість за кредитним договором відсутня та договір є виконаним належним чином, однак такої довідки позивачем суду не надано.

Також не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення позовних вимог позивача про визнання оспорюваного договору припиненим доводи апеляційної скарги про те, що строк позовної давності на вимогу про сплату заборгованості за кредитним договором сплинув 29.09.2011 року, скільки за змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу.

Зокрема, відповідно до ч.3 ст. 267 ЦК України, суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом строку позовної давності.

Частиною 5 ст. 267 ЦК України передбачено, що в разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропущення поважними та прийняти рішення про задоволення позову.

Крім того, відповідно до ч.1 ст.267 ЦК України, навіть після спливу позовної давності боржник може добровільно виконати зобов`язання і таке виконання закон визнає правомірним, здійсненим за наявності достатньої правової підстави, установлюючи для особи, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, заборону вимагати повернення виконаного.

Отже, ЦК України сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов`язання не визнає. Виконання боржником зобов`язання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропущення позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобов`язання в односторонньому порядку, якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо.

Таким чином, за загальним правилом ЦК України зі спливом позовної давності зобов`язання не припиняється.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2017 року у справі № 6-786цс17.

При цьому слід зауважити, що заяву про застосування строку позовної давності має подавати відповідач у справі, який вважає, що звернення з позовом до суду відбулось поза межами строку позовної давності, проте, як вбачається із матеріалів справи АТ КБ «ПриватБанк» не зверталось до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договорам.

Отже, як зазначено вище, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для визнання припиненим з 12.02.2008 року кредитного договору № DNH4KP77410470, який укладений 29.09.2006 року між ним та відповідачем.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог позивача про визнання дій відповідача по списанню грошових коштів із картки № НОМЕР_1 , що надходять на картковий рахунок ОСОБА_1 , неправомірними, зобов`язання припинити вказані дії та стягнення з відповідача на користь позивача неправомірно списаних грошових коштів у розмірі 21049,57 грн. суд першої інстанції вважав доведеним факт того, що позивач надав дозвіл на договірне списання коштів і під час підписання Заяви Позичальника № DNH4KP77410470 від 29.09.2006 року, і під час підписання Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку від 19.12.2016 року, що підтверджується підписами позивача.

Проте, колегія суддів вважає помилковим такий висновок суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушення зобов`язань, які виникають з договорів, тягнуть за собою наслідки, передбачені статтею 611 ЦК України зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання однією з сторін, якщо це передбачено договором або законом; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки (штрафу); відшкодування збитків.

Положення статей 1054-1055 ЦК України, які регулюють правовідносини, що виникли з договору кредиту передбачають письмову форму договору для укладення договору споживчого кредиту.

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець, в даному випадку ПАТ КБ «ПриватБанк», у теперішній час АТ КБ «ПриватБанк».

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

У разі відкриття банківського рахунку ПАТ КБ «ПриватБанк», у теперішній час АТ КБ «ПриватБанк», відповідно до приписів статті 1071 ЦК України, вправі списати кошти з такого рахунку лише за розпорядженням клієнта.

За відсутності такого розпорядження кошти можуть бути списані за рішенням суду, а також у випадках встановлених законом або договором.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідно до виписки по кредитному договору №DNH4KP77410470 від 29.09.2006 року за період 01.01.2006 -16.02.2017 років (а.с.6 зворот) за позивачем рахується залишок кредиту на 16.02.2017 року - 103448,78 грн.

З виписки по кредитному договору № DNH4KP77410470 від 29.09.2006 року за період 01.12.2016 року - 30.06.2017 року вбачається, що за позивачем рахується залишок кредиту на 30.06.2017 року - 97961,86 грн. (а.с.35-37).

З виписки по особовому рахунку ОСОБА_1 по картці/рахунку НОМЕР_1 , відкритому в Публічному акціонерному товаристві Комерційний банк «Приватбанк», у теперішній час АТ КБ «ПриватБанк», за період 07.09.2016 року - 07.09.2017 року, за період від 01.12.2016 року -25.10.2017 року відповідачем були списані грошові кошти в порядку автоматичного погашення простроченої заборгованості станом на 25.10.2017 року на загальну суму 21049,57 грн. (а.с.38-48, 56-68).

Списання грошових коштів відбувалось з метою погашення заборгованості за кредитним договором №DNH4KP77410470, укладеним між сторонами 29.09.2006 року.

Натомість, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_1 надавав свою згоду на таке списання.

Посилання суду першої інстанції на Умови та Правила надання банківських послуг, як на підставу списання коштів з рахунку позивача, є помилковими, оскільки надані банком Умови та Правила надання банківських послуг не містять підпису позивача, а тому відсутні підстави вважати, що саме ці Умови та Правила розумів ОСОБА_1 та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до них. Такий висновок щодо застосування норм права, викладений у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.

Крім того слід зауважити, що заява Позичальника № DNH4KP77410470 від 29.09.2006 року, яка підписана позивачем та позивач погодився з її умовами, містить умову, що Позичальник доручає банку здійснювати погашення заборгованості за Кредитом у передбачені строки за рахунок коштів, розміщених на рахунку, проте, не містить ні номера рахунку, з якого погоджено списання, ні номера платіжної картки, що не може вважатися погодженням позивача на списання коштів.

Отже матеріали справи не містять доказів про те, що між сторонами укладався договір про надання банківських послуг, за яким позивачу було відкрито картковий рахунок № НОМЕР_1 на отримання заробітної плати, який би містив реквізити кредитного договору, передбачав реквізити рахунку, з якого має здійснюватися договірне списання коштів.

Таким чином судом встановлено, що відповідач АТ КБ «ПриватБанк», не маючи розпорядження клієнта - позивача по справі, не маючи рішення суду про стягнення коштів та не маючи на це законних підстав, неправомірно автоматично списав кошти із зарплатної картки позивача для погашення заборгованості за кредитним договором, які підлягають поверненню позивачу.

Доказів наявності інших підстав для автоматичного списання коштів відповідачем суду не надано.

У зв`язку з наведеним вище колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги позивача в частині позовних вимог про визнання дій відповідача по списанню грошових коштів із картки № НОМЕР_1 , що надходять на картковий рахунок ОСОБА_1 , неправомірними, зобов`язання припинити вказані дії та стягнення з відповідача на користь позивача неправомірно списаних грошові кошти у розмірі 21049,57 грн. заслуговують на увагу, рішення суду в частині відмови в задоволенні вказаних позовних вимог підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення вказаних позовних вимог.

З урахуванням того, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, згідно з п.3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, за принципом пропорційного розподілу судових витрат до задоволених позовних вимог, на користь ОСОБА_1 з АТ КБ «ПриватБанк» підлягають стягненню витрати, понесені на сплату судового збору в сумі 320 грн. 67 коп.

На підставі вище наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк», у теперішній час АТ КБ «ПриватБанк», про визнання неправомірними дій АТ КБ «ПриватБанк» щодо списання грошових коштів заробітної плати, що надходять на картковий рахунок ОСОБА_1 та в частині відмови у стягненні безпідставно списаних грошових коштів з постановленням в цій частині нового рішення про визнання неправомірними дії АТ КБ «ПриватБанк» щодо автоматичного списання коштів з зарплатної картки ОСОБА_1 № НОМЕР_1 та стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 безпідставно списаних грошових коштів в сумі 21049 грн. 57 коп. та судових витрат по справі в розмірі 320 грн.

В іншій частині рішення суду має бути залишено без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Нікопольського міськрайонного Дніпропетровської області від 14 березня 2019 року скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк», у теперішній час Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк», про визнання неправомірними дій Акціонерного товариства Комерційний Банк«ПриватБанк» щодо списання грошових коштів заробітної плати, що надходять на картковий рахунок ОСОБА_1 та в частині відмови у стягненні безпідставно списаних грошових коштів та постановити в цій частині нове рішення про задоволення зазначених позовних вимог.

Визнати неправомірними дії Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» щодо автоматичного списання коштів з зарплатної картки ОСОБА_1 № НОМЕР_1 та стягнути з Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 безпідставно списані грошові кошти в сумі 21049 (двадцять одна тисяча сорок дев`ять) грн. 57 коп.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 320 (триста двадцять) грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 15 жовтня 2019 року.

Головуючий:

Судді: