Постанова

Іменем України

18 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 202/21034/13-ц

провадження № 61-21861св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Усика Г. І., Яремка В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі - ОСОБА_1 , Публічне акціонерне товариство «Акцент-Банк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 листопада 2015 року у складі колегії суддів: Калиновського А. Б., Єлізаренко І. А., Ремези В. А.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У березні 2013 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк», банк), правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» (далі - ПАТ «Акцент-Банк») про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що 25 липня 2008 року між ним та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № NKVZAR 13360043, відповідно до якого останній отримав кредит у розмірі 8 859,62 дол. США, зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 9,06% на рік з кінцевим терміном повернення 24 липня 2015 року. В забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором між ПАТ «Акцент-Банк» та банком 20 жовтня 2010 року укладений договір поруки № 167, відповідальність поручителя перед кредитором обмежується сумою в 10 000 грн. ОСОБА_1 зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконав, у зв`язку з чим станом на 12 лютого 2013 року виникла заборгованість у розмірі 6 579,27 дол. США, яка складається: 3 044,57 дол. США - заборгованості за кредитом, 772,69 дол. США - заборгованість за відсотками за користування кредитом, 1 098,64 дол. США - комісія за користування кредитом, 1 320,28 дол. США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за кредитним договором, 31,28 дол. США - штраф (фіксована частина), 311,81 дол. США - штраф (процентна складова).

З урахуванням викладеного, банк просив суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором в сумі 5 327,71 дол. США.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05 травня 2015 року в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що представник банку не надав суду доказів того чи був реалізований автомобіль, який переданий в заставу в забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором, та за рахунок цього погашено заборгованість. Крім того, позивачем взагалі не обґрунтовано, яка саме сума заборгованості виникла за кредитним договором.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 листопада 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове, яким позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за кредитним договором від 25 липня 2008 року у розмірі 4 007,43 дол. США, що в еквіваленті за курсом Національного Банку України (далі - НБУ)на час звернення позивача до суду, становить 32 019,37 грн, яка складається: 1 793,01 дол. США - заборгованість за кредитним договором, 772,69 дол. США - заборгованість за відсотками за користування кредитом, 1 098,64 дол. США - комісія за користування кредитом, 31,28 дол. США - штраф (фіксована частина), 311,81 дол. США - штраф (відсоткова складова), пеня - 5 853,31 грн. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ПАТ «Акцент-Банк» на користь банку 10 000 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Задовольняючи частково позовні вимоги банку, суд апеляційної інстанції виходив з того, що суми коштів отриманої від реалізації автомобіля не вистачило для погашення усієї заборгованості за кредитним договором. Зокрема, заборгованість за кредитним договором на час передачі автомобіля банку 15 квітня 2010 року становила 8 604,36 дол. США, а автомобіль реалізовано за 5 971,09 дол. США. Заборгованість за пенею має розраховуватись в межах річної позовної давності.

Апеляційний суд не погодився з висновками суду першої інстанції про відсутність доказів про реалізацію банком автомобіля та наявності заборгованості.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиції інших учасників

У грудні 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», звернулось до суду із касаційною скаргою, в якій посилаючись нанеправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення апеляційного суду та направити справу на новий апеляційний розгляд.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що апеляційний суд безпідставно зменшив заборгованість за тілом кредиту з 3 044,57 дол. США на 1 793,01 дол. США, при цьому суд не вказав за який саме період стягується заборгованість, та на якій підставі її зменшено. Крім того, судом розраховано заборгованість за курсом НБУ, який діяв на час звернення позивача до суду, хоча мав би застосувати - курс на день ухвалення судового рішення.

Заявник вказував, що судом безпідставно застосовано позовну давність в один рік при стягненні неустойки, хоча договором передбачено строк давності до таких вимог - п`ять років.

Також у грудні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із касаційною скаргою, в якій посилаючись нанеправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що стягуючи заборгованість за кредитним договором, суд не вказав за який саме період стягується заборгованість, та не навів відповідний розрахунок. Судом неправильно встановлено розмір кредитної заборгованості, та не встановлено, на підставі належних доказів (договору купівлі-продажу), за якою саме ціною було реалізовано автомобіль, оскільки від цього залежить реальний розмір заборгованості.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалами Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 лютого 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній цивільній справ та витребувано матеріали справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У квітні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 05 вересня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційні скарги ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягають частковому задоволенню з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

За нормою статті 213 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 214 ЦПК України у вказаній редакції).

Зазначеним вимогам оскаржуване рішення апеляційного суду у повній мірі не відповідає.

Судами встановлено, що 25 липня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № NKVZAR 13360043, відповідно до якого останній отримав кредит у розмірі 8 859,62 дол. США, зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 9,06% на рік, з кінцевим терміном повернення 24 липня 2015 року.

В забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором між ПАТ «Акцент-Банк» та ПАТ КБ «ПриватБанк» 20 жовтня 2010 року укладений договір поруки № 167 в межах 10 000 грн заборгованості.

У липні 2011 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до Доманівського районного суду Миколаївської області з позовом про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_1

Ухвалою Доманівського районного суду Миколаївської області від 16 листопада 2011 року вказаний позов банку залишено без розгляду.

ОСОБА_1 зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконав, у зв`язку з чим станом на 12 лютого 2013 року банк нарахував заборгованість у розмірі 6 579,27 дол. США, яка складається з: 3 044,57 дол. США - заборгованість за кредитом, 772,69 дол. США - заборгованість за відсотками за користування кредитом, 1 098,64 дол. США - комісія за користування кредитом, 1 320,28 дол. США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за кредитним договором, 31,28 дол. США - штраф (фіксована частина), 311,81 дол. США - штраф (процентна складова) (а.с. 4-5).

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися порукою (частина перша статті 546 ЦК України).

Частинами першою, другою статті 553 ЦК України визначено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Відповідно до частини першої, другої статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Тобто порука є додатковим (акцесорний) способом забезпечення виконання зобов`язань, а тому такі правочини щодо встановлення забезпечення матимуть юридичне значення тільки тоді, коли мають юридичну силу основні зобов`язання.

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Частинами першою, третьою статті 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За змістом статей 550, 551 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року (провадження № 14-318цс18) дійшла висновку про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов, суд апеляційної інстанції виходив з доведеності факту наявності непогашеної заборгованості за кредитним договором, яка залишилася навіть після реалізації заставного автомобіля.

Верховний Суд погоджується з таким висновком, оскільки він належним чином вмотивований та ґрунтується на наявних у справі доказах.

Тому доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про недоведеність позову не заслуговують на увагу.

Водночас, погоджуючись з наведеним банком розрахунком заборгованості в частині зазначення боргу за кредитом, апеляційний суд безпідставно вказав, що зазначена заборгованість підлягає стягненню у розмірі 1 793,01 дол. США, тоді як у справі встановлено, що вона складає 2 954,57 дол. США. Такий розмір заборгованості за кредитом позивачем було визначено на час пред`явлення попереднього позову у липні 2011 року (а.с.42-43), про що зазначено у розрахунку заборгованості станом на червень 2011 року (а. с. 41).

У той же час зазначення у новому розрахунку заборгованості за кредитом у 3 044,57 грн є немотивованим та безпідставним (а. с. 4).

Тому рішення апеляційного суду в частині стягнення заборгованості за кредитом підлягає зміні шляхом збільшення суми стягнення з 1 793,01 до 2 954,57 дол. США.

Також, частково заслуговують на увагу доводи касаційних скарг щодо неправильності визначення заборгованості за відсотками, пенею, з урахуванням встановленої договором п`ятирічної позовної давності та використання банком права на дострокове повернення усієї суми кредиту.

Так, згідно з пунктом 14.11 кредитного договору сторони визначили, що термін позовної давності до вимог про стягнення кредиту, відсотків, пені, штрафу сторонами встановлено тривалістю у 5 років.

Ця норма договору узгоджуються з частиною першою статті 259 ЦК України, відповідно до якої позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Отже, вирішуючи спір апеляційний суд помилково виходив з річної позовної давності щодо вимог про стягнення пені.

У справі також, апеляційний суд не звернув уваги, що ПАТ КБ «ПриватБанк» використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати відсотків, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору, звернувшись у липні 2011 року до суду із позовом про дострокове стягнення заборгованості на підставі частини другої статті 1050 ЦК України.

А тому нарахування надалі відсотків та пені не допускається.

Заслуговують на уваги і доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про необґрунтованість рішення апеляційного суду в частині стягнення з нього комісії.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року

№ 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (з подальшими змінами) у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Відповідно до частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції Закону України від 13 січня 2006 року № 3161-IV, чинній на момент укладення кредитного договору) договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. Споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Згідно із Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» частину четверту статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» доповнено новим абзацом: «Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною».

Застосовуючи положення рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011, Верховний Суд дійшов висновку про припинення права банку на отримання усіх платежів, пов`язаних з обслуговуванням кредиту, незалежно від часу укладення кредитного договору, що відповідає імперативному припису частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у наведеній редакції.

Встановлено, що у позовній заяві банк не зазначив підстави для нарахування комісії, графіком погашення кредиту, як невід`ємної частини кредитно-заставного договору, сплата комісії не передбачена (а.с.19).

Отже, вимоги банку про стягнення заборгованості з урахуванням суми комісії є безпідставними.

З урахуванням викладеного оскаржуване рішення апеляційного суду підлягає зміні в частині розміру стягнення заборгованості за кредитним договором, зокрема, з відповідача на користь банку підлягає стягненню 3796,03 дол. США, з яких: 2954,57 дол. США - заборгованість за кредитом, 292,23 дол. США - заборгованість за відсотками станом на липень 2011 року, 206,14 дол. США - пеня станом на липень 2011 року, 31,28 дол. США - штраф (фіксована частина), 311,81 дол. США - штраф (відсоток від суми заборгованості). При цьому нарахована банком комісія у розмірі 1 098,64 дол. США із наведених вище підстав не підлягає включенню до складу заборгованості за кредитним договором.

Апеляційний суд також безпідставно, поряд із зазначенням заборгованості в іноземній валюті, вказав її еквівалент у національній валюті за курсом НБУ, встановленим на день звернення позивача до суду. Проте таке зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, вносить двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово (див. пункт 51 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18).

Як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України (такий правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного суду від 16 січня 2019 року року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).

Тому оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції необхідно змінити в частині розрахунку заборгованості із зазначенням обов`язку сплати заборгованості в іноземній валюті.

Доводи заявника ОСОБА_1 про те, що суди не встановили за якою ціною було реалізовано заставний автомобіль та яка сума була зарахована на погашення боргу не заслуговують на увагу та спростовуються розрахунком заборгованості, з якого видно, що 04 червня 2010 року зараховано 1711,61 дол. США та 20 червня 2010 року - 4259,48 дол. США, що разом становить 5971,09 дол. США.

Цим обставинам апеляційний суд дав належну оцінку, у зв`язку з чим вони додаткового правового аналізу не потребують. Тому доводи касаційної скарги в цій частині зводяться до переоцінки доказів і встановлених обставин справи, що виходить за межі компетенції касаційного суду.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

У зв`язку з наведеним Верховний Суд дійшов висновку, що за наслідками розгляду касаційних скарг, в тому числі вийшовши за межі їх доводів та вимог на підставі частини третьої статті 400 ЦПК України, оскаржуване рішення апеляційного суду в частині розміру стягнення заборгованості за кредитом, відсотками, пенею, та штрафами, визначених в іноземній валюті, підлягає зміні, з виключенням зі складу заборгованості комісії.

У решті рішення апеляційного суду підлягає залишенню без змін.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки Верховний Суд дійшов висновку про часткове скасування рішення апеляційної інстанції, а тому розподіл судових витрат необхідно змінити.

Ціна позову у справі складає 6 579,27 дол. США, а розмір задоволених позовних вимог - 3 796,03 дол. США, що становить - 57,69%.

Позивачем сплачено судовий збір за подання позову, апеляційної та касаційної скарг на загальну суму 1 419,88 грн. Тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 819,13 грн - витрат зі сплати судового збору.

Відповідачем сплачено за подання касаційної скарги судовий збір у розмірі 300 грн, тому з позивача на його користь слід стягнути 126,93 грн - витрат з його сплати (42,31%).

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_1 та Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 листопада 2015 року змінити в частині розміру стягнення заборгованості.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 3 796,03 дол. США, з яких: 2 954,57 дол. США - заборгованість за кредитом, 292,23 дол. США - заборгованість за відсотками, 206,14 дол. США - пеня, 31,28 дол. США - штраф (фіксована частина), 311,81 дол. США - штраф (відсоток від суми заборгованості).

У решті рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 листопада 2015 року залишити без змін.

Розподіл судових витрат змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» 819,13 грн - витрати зі сплати судового збору.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 126,93 грн - витрати зі сплати судового збору.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

Г. І. Усик

В. В. Яремко