Дата документу 13.03.2019 Справа № 311/3137/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/1052/19 Головуючий у 1-й інстанції: Задорожко Д.А.
Є.У.№ 311/3137/17 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

Гончар М.С.,

секретар Остащенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовомОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору - Василівська міська рада Запорізької області, служба у справах дітей Василівської районної державної адміністрації Запорізької області, про усунення перешкод у володінні та користуванні майном шляхом виселення та зняття з реєстрації,

за апеляційною скаргою скаргою ОСОБА_4 на рішення Василівського районного суду Запорізької області від 26 листопада 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду із вищевказаним позовом, який в ході розгляду справи доповнював і уточнював. Вобґрунтування позову зазначав, що в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року, він набув право власності на Ѕ частку житлового будинку АДРЕСА_1, в якому зареєстрована та проживає ОСОБА_4 Посилаючись на те, що відповідачка перешкоджає йому у проживанні в спірному будинку, не є членом його сім'ї, має у власності житловий будинок АДРЕСА_2 який вона придбала у 2012 році після продажу спадкової квартири в м. Василівка, від укладення з ним договору найму ухиляється, просив суд на підставі ст.ст.317,321,391 ЦК України усунути йому перешкоди у користуванні вказаним житлом шляхом виселення ОСОБА_4 з нього без надання іншого житла із зняттям з реєстрації.

Рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 26 листопада 2018 року позов задоволено частково.

Усунуто ОСОБА_3 перешкоди у користуванні майном шляхом виселення ОСОБА_4 з житлового будинку, розташованого за адресою АДРЕСА_1. В задоволенні позову в іншій частині відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3, судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 640 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 640 грн., а всього 1 280 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що зі смертю попереднього власника житлового будинку ОСОБА_4 втратила статус члена сім'ї власника житла, від укладення договору найму зі спадкоємцем відмовляється, перешкоджає останньому у користуванні власністю, а отже на підставі ст. 391 ЦК України порушене право власника підлягає відновленню шляхом виселення відповідачки без надання іншого житлового приміщення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, і ухвалити по справі нове рішення яким відмовити у задоволенні позовних вимог. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що вона успадкувала частку у спірному будинку після смерті своєї бабусі ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3. На теперішній час вона оспорює заповіт останньої в судовому порядку, рішення суду першої інстанції, яким їй відмовлено у позові, ще не набуло законної сили. Вважає, що на підставі ст.156 ЖК України вона зберігає право користування житлом і після смерті його власника, не підлягає виселенню без надання іншого житла, оскільки відсутні підстави, передбачені ст.116 ЖК України, для такого виселення. Звертає увагу суду на те, що іншого житла вона не має, разом з нею в будинку проживають її неповнолітні онуки.

Відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_3 не надавав.

В засідання апеляційного суду належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи ОСОБА_4 повторно не з'явилася. Повторно просила відкласти розгляд справи, пославшись на свою хворобу, на підтвердження якої надала листок непрацездатності. Адвокати Хорунжий Я.В. і Жовніренко І.В., з якими відповідачка 12.01.2017 і 27.08.2018 уклала договір про надання правової допомоги і які представляла інтереси останньої у суді першої інстанції (а.с.52, 141) у судове засідання також не з'явилися, причини неявки суду не повідомили.

Розглянувши клопотання ОСОБА_4, суд визнав його таким, що не підлягає задоволенню з огляду на такі обставини.

За положенням ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 2 ст.2 ЦПК України на суд і учасників процесу покладено обов'язок керуватися завданнями цивільного судочинства, яке превалює над будь-яким іншим міркуванням в судовому процесі.

Згідно з ст.ст.2, 6, 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах рівності сторін, змагальності та диспозитивності.

У відповідності до ст.ст.13,44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. З огляду на принцип диспозитивності у цивільному судочинстві учасники справи розпоряджаються своїми процесуальними правами на власний розсуд.

Відповідно до положень ст.ст. 210, 368, 371 ЦПК України справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження з особливостями, встановленими цією главою (глава 1 розділ У). Суд першої інстанції має розпочати розгляд справи по суті не пізніше ніж через шістдесят днів з дня відкриття провадження у справі, а у випадку продовження строку підготовчого провадження - не пізніше наступного дня з дня закінчення такого строку. Суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів із дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження. У виняткових випадках за клопотанням сторони з урахуванням особливостей розгляду справи суд апеляційної інстанції може продовжити строк розгляду справи, але не більше як на п'ятнадцять днів, про що постановляє відповідну ухвалу.

Як вбачається із матеріалів справи, позовна заява надійшла до суду першої інстанції 27.11.2017 року, провадження у справі відкрито 11.12.2017 року. Представництво інтересів відповідача у суді першої інстанції на підставі договорів про надання правової допомоги здійснювали адвокати Хорунжий Я.В. (а.с.51-53), адвокат Жовніренко І.О. (а.с.141-143).

У суді першої інстанції справа перебувала в провадженні рік. За клопотанням відповідачки слухання справи відкладалося сім разів (а.с.45, 50, 58, 82, 96,104, 139, 148).

В апеляційний суд справа зі скаргою ОСОБА_4 надійшла 10.01.2019, апеляційне провадження відкрито 11.01.2019, слухання справи призначалося на 13.02.2019.

В судове засідання ні відповідачка, ні її представники адвокати Хорунжий Я.В. та Жовніренко І.О. не з'явилися. ОСОБА_4 направила суду клопотання про відкладення розгляду справи, пославшись на свою хворобу (а.с.234-235).

Суд визнав причини першої неявки відповідачки і її представників у судове засідання поважними і відклав розгляд справи на один місяць, призначивши справу до розгляду на 13.03.2019.

Проте, відповідачка повторно не з'явилася до суду і не забезпечила участь своїх представників у суді.

Аналіз фактичних обставин справи свідчить про те, що відповідачка, будучи добре обізнаний про судовий спір, що перебуває в провадженні суду з листопада 2017 року, а в суді апеляційної інстанції - з січня 2019 року, мала реальну можливість для забезпечення свого представництва у суді апеляційної інстанції. Дії відповідачки фактично спрямовані не на виконання покладених на неї процесуальних обов'язків, а на затягування розгляду справи, що суперечить завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст.223 ч.3,4 ЦПК України суд розглядає справу за відсутності учасника справи або його представника у разі повторної неявка відповідача і його представника у судове засідання незалежно від причин.

За положенням ст.371 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження. У виняткових випадках за клопотанням сторони з урахуванням особливостей розгляду справи суд апеляційної інстанції може продовжити строк розгляду справи, але не більше, як на п'ятнадцять днів, про що постановляє відповідну ухвалу.

По справі відсутні виняткові обставини, які б були підставою для продовження розгляду справи у порядку, передбаченому ч.2 ст.371 ЦПК України.

На підставі 372 ч.2 ЦПК України колегія суддів визнала причини неявки відповідача і її представників неповажними і такими, що не перешкоджають перегляду оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення представника позивача адвоката Листопад Л.П., перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

За ст. 375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 22 червня 2017 року, за позивачем ОСОБА_3 визнано право власності на Ѕ частку житлового будинку АДРЕСА_1, в порядку спадкування за заповітом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_5 - співмешканця його матері ОСОБА_12 (а.с. 3-5).

Постановою Апеляційного суду Запорізької області від 22 травня 2018 року, апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення суду від 22 червня 2017 року залишено без задоволення, рішення залишено без змін (а.с. 155-158).

Згідно Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 100409132 від 17 жовтня 2017 року, за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на Ѕ частку житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с. 6).

В належному позивачеві будинку з 19 червня 2012 року зареєстрована та фактично мешкає відповідач у справі - ОСОБА_4, що підтверджено довідками про її реєстрацію (а.с. 12, 35) та визнано відповідачем. Крім того, у вказаному будинку фактично проживають, крім відповідача, її син - ОСОБА_13, його дружина - ОСОБА_14, діти: ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, що підтверджено довідкою квартальної від 31 січня 2018 року (а.с. 176).

Реєстрація відповідача у спірному будинку відбулася за згодою попереднього власника житла - ОСОБА_6, яка доводилася відповідачу ОСОБА_4 бабусею, що підтверджено рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 24 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалами судів апеляційної та касаційної інстанцій (а.с. 162-164, 165-166, 168-169) та не оспорено сторонами у справі. Вказане свідчить, що право користування житловим будинком набуте відповідачем ОСОБА_4, як членом сім'ї попереднього власника, правомірно.

Вказаними судовими рішенням ОСОБА_4. відмовлено у визнанні права на спадщину після смерті ОСОБА_6. Право власності на спірну частку житлового будинку перейшло до спадкоємця за заповітом - брата відповідачки ОСОБА_5, який залишив заповіт на користь позивача ОСОБА_3, який є сином співмешканки ОСОБА_5

Судом також встановлено, що на теперішній час позивач ОСОБА_3 не може вільно розпоряджатися належним йому нерухомим майном у зв'язку з фактичним проживанням в ньому відповідача ОСОБА_4 та членів її сім'ї.

11 серпня 2017 ОСОБА_3 направив ОСОБА_4. листа з вимогою про виселення або про укладення договору найму, проте остання відповіді на вказаний лист не надала, від укладення договору найму відмовилася, житло не звільнила (а.с.13-14).

У грудні 2017 мати позивача ОСОБА_12 зверталася до Василівського відділу поліції із заявою про виселення ОСОБА_4 (а.с. 42-43), яка відмовляється звільняти житло на вимогу його власника.

У листопаді 2017 ОСОБА_4 позивалася до правонаступників свого брата ОСОБА_5 ОСОБА_3 і ОСОБА_21 про визнання недійсним заповіту її бабусі ОСОБА_6 та усунення від спадкування правонаступників ОСОБА_5 (а.с.63-66).

Рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 10 серпня 2018 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4. відмовлено (а.с.171-174).

Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За змістом зазначеної норми, право членів сім'ї особи на користування жилим приміщенням, що належало їй на праві приватної власності, є похідним від права останньої на користування зазначеною жилою площею і із втратою нею права власності члени її сім'ї втратили право на користування відповідним житлом. Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного суду України від 15 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14.

Отже, члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК), і таким законом є не ЖК України, а норми, передбачені главою 32 ЦК України.

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно зі статтею 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Частина перша статті 321ЦК України передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до частини першої статті 391ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Однією із підстав припинення сервітуту, у тому числі особистого, згідно із пунктом четвертим частини першої статті 406 ЦК України, є припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Згідно з частиною першою статті 1219 ЦК України, не входять до складу спадщини права та обов'язки, що нерозривно пов'язані з особою спадкодавця.

Судом встановлено, що спадкодавцями ОСОБА_6 у заповіті на користь ОСОБА_5 і спадкодавцем ОСОБА_5 у заповіті на користь ОСОБА_3 не було зроблено заповідального відказу в інтересах ОСОБА_4 і не було встановлено сервітуту щодо житлового будинку на користь останньої. При цьому заповіти ОСОБА_6 і ОСОБА_5 не були скасованими, не зміненні і не були визнані недійсним.

Отже, зі смертю ОСОБА_6 і прийняттям спадщини ОСОБА_5 припинено право власності ОСОБА_6 на житловий будинок, у якому була зареєстрована відповідачка як член її сім'ї, і інших підстав свого права на користування жилим приміщенням, належним на праві власності позивачу, відповідач не навела.

За вказаних обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що порушене право позивача на вільне володіння і користування власністю підлягає захисту у обраний ним спосіб, а відповідачка ОСОБА_4 підлягає виселенню без надання іншого житла.

Доводи ОСОБА_4 про відсутність передбачених ст.116 ЖК України підстав для її виселення, є неспроможними, оскільки спірні правовідносини регулюються норми, передбаченими главою 32 ЦК України, а не ст.ст.109, 116 ЖК.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідачка не має іншого житла, не заслуговують на увагу, оскільки за даними із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_4 є власником житлового будинку АДРЕСА_2 яке набуто нею за договором купівлі-продажу від 26.12.2012 (а.с.21-22).

Посилання в апеляційній скарзі на те, що в провадженні апеляційного суду перебуває інша цивільна справа за її позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним заповіту ОСОБА_6 і рішення суду, яким їй відмовлено у задоволенні позову, ще не набрало законної, також не є підставою для скасування судового рішення.

Правомірність набуття позивачем права власності на спірний будинок підтверджується судовим рішенням, яке набрало законної сили. Питання щодо розподілу спадщини вже було предметом двох судових спорів, за результатами розгляду яких ОСОБА_4 відмовлено у визнанні права на спадщину після смерті її бабусі ОСОБА_6. (судові рішення від 01.11.2016 та 24.11.2015). Звернення ОСОБА_4 до суду з новим позовом фактично є намаганням переглянути раніше ухвалені судові рішення у спосіб, не передбачений законом, що свідчить про зловживання нею своїми процесуальними правами.

Доводи апеляційної скарги про те, що оскаржуваним судовим рішенням порушені житлові права сина ОСОБА_4 і її онуків, є неприйнятними, оскільки оскаржуваним судовим рішенням питання про їх права і обов'язки не вирішувалося. За даними реєстраційного обліку Василівської міської ради ні ОСОБА_14, на ОСОБА_13, ні їх малолітні діти у спірному будинку не зареєстровані (а.с.195-196).

Докази та обставини, на які посилається позивач в апеляційній скарзі, були предметом дослідження у суді першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону і матеріалам справи, підстав для його скасування апеляційний суд не вбачає.

При поданні апеляційної скарги ОСОБА_4 не був сплачений судовий збір, ухвалою суду від 11 січня 2019 за клопотанням останньої відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення. За результатами розгляду апеляційної скарги ОСОБА_4. відмовлено у скасуванні судового рішення, а тому з останньої на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 960 грн.

Керуючись ст. ст. 268, 374,375,382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Василівського районного суду Запорізької області від 26 листопада 2018 року по цій залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, яка межкає за адресою АДРЕСА_1, на користь держави судовий збір у розмірі 960 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено і підписано 14 березня 2019 року.

Головуючий:

Судді: