Справа № 139/1096/18
Провадження № 22-ц/801/437/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Тучинська Н. В.
Доповідач:Стадник І. М.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

19 березня 2019 року місто Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідача Стадника І.М.,

суддів Міхасішина І.В., Сопруна В.В.

розглянув в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк»

на рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 17 грудня 2018 року, ухвалене суддею Тучинською Н.В., повний текст якого складено того ж дня,

в справі №139/1096/18 за позовом

Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (позивач)

до ОСОБА_3 (відповідач),

про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

встановив:

АТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду із позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в обґрунтування якого посилалось на те, що відповідно до укладеного 23 березня 2008 року договору б/н ОСОБА_3 отримала кредит у розмірі 4100 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Банк посилається на те, що укладення договору відбулось шляхом підписання заяви, якою ОСОБА_3 підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які викладені на сайті складає між ним та банком Договір про надання банківських послуг.

Відповідно до п. 3.2, 3.3 Умов та правил надання банківських послуг остання дає згоду на встановлення кредитного ліміту за рішенням банку, при цьому в будь який момент банк може змінити (зменшити чи збільшити) кредитний ліміт.

Позивач взяті на себе зобов'язання виконав у повному обсязі, надавши відповідачу кредит у розмірі та порядку, встановленому договором. Відповідач не надала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, у зв'язку з цим станом на 02 вересня 2018 року виникла заборгованість у розмірі 116175,23 грн.

Тому АТ КБ «Приватбанк» просило стягнути з ОСОБА_3 на свою користь 116175,23 грн заборгованості, із яких: 3075,21 грн це заборгованість за кредитом, 113100,02 грн - заборгованість по процентах за користування кредитом.

Рішенням Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 17 грудня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із рішенням позивач АТ КБ «Приватбанк» через представника ОСОБА_4, подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність рішення, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, та порушення норм матеріального і процесуального права, просив скасувати рішення і ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що висновок суду першої інстанції про безпідставність та необґрунтованість позову є неправомірним, оскільки банком надано всі належні та допустимі докази, які не були спростовані відповідачем.

Від відповідача ОСОБА_3 відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Згідно з частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду в справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною 9 статті 19 ЦПК України встановлено, що для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення. Прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 1 січня 2019 року встановлено в розмірі 1921 грн.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 176 ЦПК України ціна позову в дані справі визначається сумою, яка стягується - 116175,23 грн, що є меншою ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (192000 грн), спір у ній не належить до категорій, що не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження (частина 4 статті 274 ЦПК України), а тому справа з урахуванням її конкретних обставин може бути розглянута без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Вивчивши матеріали справи і перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, позовних вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, суд приходить до висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Згідно з статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено існування правовідносин із відповідачем ОСОБА_3 на підставі кредитного договору від 23 березня 2008 року, а наданий розрахунок заборгованості відповідача не може слугувати належним доказом існування такої заборгованості.

Зазначений висновок суду першої інстанції відповідає встановленим обставинам справи і нормам матеріального права, а доводи апеляційної скарги спростовуються наступним.

За твердженнями позивача між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено договір від 23 березня 2008 року, згідно з яким відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.

Договір складається з підписаної відповідачем заяви, якою вона підтвердила, що ця заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку складає між нею та банком договір про надання банківських послуг.

Отже, позов обґрунтовано наявністю між сторонами зобов'язальних правовідносин, які виникли із кредитного договору, регулюються главою 71 ЦК України та загальними нормами цивільного кодексу щодо зобов`язань.

Відповідно до вимог статей 526, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк.

Згідно з частиною першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти

Таким чином, у силу статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною першої статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Проте зазначені твердження позивача не відповідають дійсності, так як Заява про оформлення кредитної картки «55 днів пільгового періоду» від імені відповідача, а також її підпис на Довідці про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» дійсно датовані 23 березня, проте не 2008, а 2009 року (а.с. 8-9).

Крім того, позивач зазначає, що відповідно до цього договору відповідач отримала кредит в розмірі 4100 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, в той час як в заяві про отримання кредитної картки зазначений бажаний, а не погоджений банком ліміт і він складає лише 500 грн. Докази прийняття банком передбачених пунктами 3.2, 3.3 Умов та Правил надання банківських послуг рішень із встановлення (зміни) кредитного ліміту суду не надані, а відтак по справі не доведено, що позивачу було встановлено кредитний ліміт і його розмір.

Згідно розрахунку заборгованості за вказаним договором кредиту заборгованість відповідача становить 116175,23 грн, яка складається з наступного: 3075,21 грн - заборгованість за кредитом; 113100,02 - заборгованість по процентам за користування кредитом за період з 18.12.2009 - 31.05.2018. Підтвердженого первинними бухгалтерськими документами розрахунку, який би підтверджував вказану суму заборгованості за процентами суду не надано.

Натомість наданий банком розрахунок є вочевидь необґрунтованим.

Так, впродовж строку нарахування процентів, заборгованість по тілу кредиту змінювалася від 404,95 грн в березні 2010 року до 3794,70 грн в червні 2013 року, далі знизилася до 2624,26 грн в квітні 2014 року і остаточно встановлена на сумі 3075,21 грн. починаючи з 28.02.2018.

При цьому абсурдними є розрахунки позивача в частині, де стверджується, що за період часу з січня 2010 року до вересня 2018 року (105 місяців), проценти за користування кредитом становлять аж 142155,92 грн, тобто плата за користування грошовими коштами в 46 разів перевищує власне суму коштів, якими боржник користувалася. За таких умов реальна процентна ставка складає не 30-43,2% річних, а більше 500% річних.

Так само банком не надано доказів зміни ним в установленому законом і договором порядку ставки процентів за договором, які, як випливає з розрахунку, становили 30% починаючи з 18.12.2009 до 29.08.2014, 34,80% починаючи з 01.08.2014 по 31.03.2015, і 43,2% починаючи з 01.04.2015 по 02.09.2018 (а.с. 5-7).

На підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, районний суд дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для стягнення заборгованості, оскільки АТ «Приватбанк» до матеріалів справи не додано доказів фактичного отримання відповідачем зазначеної кредитної картки, строку її дії, а у наявній в справі ксерокопії заяви відсутні будь-які відомості, що ОСОБА_3 ознайомлена саме з цими Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами банку, а відтак вказані матеріали не є належними та допустимими доказами.

Виписку за картковим рахунком відповідача позивачем додано до апеляційної скарги, однак в силу статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не може її прийняти, оскільки учасником справи не надано доказів неможливості її подання до суду першої інстанції.

При цьому суд апеляційної інстанції відкидає посилання апелянта на те, що в разі недостатності доказів для суду першої інстанції він нібито мав їх витребувати.

Відповідно до частини 2 статті 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

З огляду на положення вищенаведених правових норм, висновок суду першої інстанції про недоведеність існування між позивачем та відповідачем кредитних правовідносин відповідає фактичним обставинам справи, оскільки розрахунок заборгованості, доданий до позову, не дає підстав визначити фактичний момент надання та суму кредиту, а також точну суму нарахованих відсотків за ним.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що за умови невиконання відповідачем своїх зобов'язань, банк в будь-який момент міг списувати з рахунку відповідача необхідні до сплати кошти, проценти за користування кредитом. Позивач цього не зробив, а навпаки збільшував кредитний ліміт, нараховував відповідачеві підвищені проценти, чим штучно збільшив відповідальність відповідача та суму заборгованості.

Доводи касаційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» щодо доведеності факту наявної заборгованості ОСОБА_3 перед банком та нібито доведеність розміру такої заборгованості, не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки суд першої інстанції належним чином дослідив поданий банком розрахунок, перевірив його, й оцінив в сукупності та взаємозв'язку з іншими наявними у справі доказами, та вірно зазначив, що наведений у ньому розмір заборгованості не є обґрунтованим належними та допустимими доказами.

Отже колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, суд ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 375, 382, 384 ЦПК України, Суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення, а рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 17 грудня 2018 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, не підлягає.

Головуючий: І. М. Стадник
Судді:І. В. Міхасішин В. В. Сопрун